הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 34, 2015-11-23 10:30

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם ולכולן, בוקר טוב גם לחברי וחברות הכנסת הנכבדים.

עאידה תומא סלימאן: אני פותחת את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת היום, 23 בנובמבר, 2015, אני חייבת להגיד שהיום הוא יום מיוחד, מכמה סיבות, אבל בעיקר זה יום מיוחד כי היום אנחנו מציינות את היום הבינלאומי למאבק באלימות נגד נשים.

עאידה תומא סלימאן: יום כשלעצמו, ציון היום הזה הוא חלק גם כן מההישגים של מאות אלפי ואולי מיליונים של נשים שנאבקו בתופעה, ופעלו מאוד קשה עד שהגענו להיום הזה שמועצת האו"ם החליטה ב-17 בדצמבר, 99 לציין יום מיוחד.

עאידה תומא סלימאן: יום מיוחד שבו כל העולם מתמקד וזה כמובן היום אמור להיות ב-25 לחודש, לא היום, אבל אנחנו בכנס מציינות את זה, ומתחילות לציין את זה גם היום וגם מחר נמשיך לציין אותו, במליאה, ובכנס שדרות, אבל בעצם, ב-25 זה היום, יום המאבק הבינלאומי בתופעת האלימות נגד נשים.

עאידה תומא סלימאן: ציון היום הזה בעיניי הוא חשוב ביותר כי זה יום שכולנו מתרכזים, מתמקדים, אולי מתרחקים קצת מהשיח הכללי של שיוויון מגדרי, ובעיניי – לא מתרחקים אלא נכנסים יותר עמוק, נכנסות יותר עמוק לטפל בתופעה הכואבת הזו, תופעת האלימות על כל סוגיה ועל כל רבדיה.

עאידה תומא סלימאן: אני לא ארחיב בדיבורים על הנושא הזה, אנחנו נתמקד בתופעת האלימות באופן כללי בדיון שיתקיים בשעה 12:30, בדיון הוועדה ובאירוע המרכזי שיתקיים, אבל זה גם יום מיוחד כי אנחנו היום מארחות את איגוד מרכזי הסיוע, כדי להשיק את הדוח השנתי של האיגוד.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שאני שוב מתפעלת שאני יושבת דווקא בצד הזה של השקת הדוח ושאני הייתי צריכה לקבל העתק ממנו.

עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל אני הסתכלתי על החומר וראיתי את החומר כשעוד הייתי מנכ"לית "נשים נגד אלימות", דרך המרכז שלנו, ואנחנו דאגנו לתרגום לערבית, אבל זה מרגש.

עאידה תומא סלימאן: זה מרגש לקבל את הדוח הזה לידיים שלנו, שהוא הדוח של האיגוד, שקודם כל בעיניי מעיד על העשייה היום יומית, 24 שעות ביממה, לאורך כל השנה, של צוותים, של מתנדבות ומתנדבים, שרק אפשר להגיד שחלק מההשקה היום זה לתת להם את הכבוד שמגיע להם ולהן על העבודה המסורה שהן והם עושים לאורך כל השנה.

עאידה תומא סלימאן: השקת הדוח הזה היא גם כן עדות מאוד קשה למצב הקיים בנושא של פגיעות מינית בקרב החברה הישראלית, שנופלים קורבנות לאלימות הזו גם גברים וגם נשים אבל בעיקר, ולרוב, זה נשים וגם ילדים.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו עוסקים בנושא הזה כל השנה, אבל לראות את זה פתאום מקומט, ולראות את זה מול העיניים, ולראות את הסטטיסטיקה שמעידה על התפתחות העניינים זה תמיד כואב וזה תמיד מקומם וזה תמיד נותן לנו עוד דחיפה.

עאידה תומא סלימאן: הדוח הזה נותן לנו עוד דחיפה להמשיך עוד 365 ימים של מאבק בלתי נלאה, שעה שעה, רגע רגע בתופעה הכואבת הזו ובבעיה החברתית החמורה ביותר.

עאידה תומא סלימאן: איגוד מרכזי הסיוע לא צריך הרבה הסברים מי האיגוד ומה הוא האיגוד.

עאידה תומא סלימאן: הן בדרך כלל שותפות קבע בוועדה הזו, שותפות במאבקים שמתנהלים מחוץ לכנסת.

עאידה תומא סלימאן: אני מתכבדת להזמין את הגברת אורית סוליציאנו, סמנכ"לית האיגוד, להציג את דבריה, אבל קודם אני חייבת להגיד ששוב – זה מעמד מאוד מרגש לקבל אתכם, פה.

<אורית סוליציאנו: גם לנו.

<אורית סוליציאנו: קודם כל, תודה רבה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, ובעיניי זה באמת הישג מדהים שנשים אקטיביסטיות, כל כך עוצמתיות, מגיעות לכנסת, אחת ממולי ואחת ראשת הוועדה.

<אורית סוליציאנו: באמת זה מאוד מרגש, כי כשאני מסתכלת כאן מסביב לשולחן ואני רואה כל כך הרבה אנשים שאנחנו עובדים אתם במהלך השנה, נשים וגברים מכל משרדי הממשלה, זה בעצם הכוח שלנו לשינוי חברתי.

<אורית סוליציאנו: אני נזכרת 20 שנים אחורה שעסקתי בנושאים האלה, איזו כברת דרך החברה הישראלית עברה.

<אורית סוליציאנו: למרות זאת, התופעה לא נגמרה.

<אורית סוליציאנו: אנחנו מאוד התמקצענו, הארגונים בישראל מאוד מאוד חזקים, ועם כל הצניעות, העבודה של מרכזי הסיוע במשך 30 שנה וכל ה-1,500 מתנדבות ו-100 עובדות ויותר, אני חושבת שזה בין הארגונים הכי חשובים בישראל שעוסקים בשינוי חברתי וזה היום לציין אותם.

<אורית סוליציאנו: זו עבודה מאוד קשה להרים דוח כזה.

<אורית סוליציאנו: אנחנו בעצם 10 ארגונים שעושים את כל העבודה, אז תודה רבה לדוברת האיגוד, עדי נוקד ויצמן, מאחורנית, בחודש השמיני היא סחבה את הדוחות לכנסת היום, ולתום יוגב שהיתה הדוברת וסיימה את תפקידה, תודה גם ליועצת המשפטית של האיגוד, ליאת קליין, על כל העבודה בכל התהליך הזה.

<אורית סוליציאנו: תודה לך, לוועדה, כי הקול שאת משמיעה כאן הוא קול כל כך אינטליגנטי, אקטיביסטי פמיניסטי, וזה מאוד מאוד חשוב לשינוי חברי בישראל.

<אורית סוליציאנו: (מוקרנת מצגת) אז אני אציג כאן את הנתונים, שמגיעים לכל מרכזי הסיוע בארץ, ונותנים תמונת מבט למה שמגיע אלינו, וזו גם תמונת מבט חסרה, כי יש עוד הרבה נפגעות ונפגעים שלא מגיעים תמיד וגם חשוב לפרסם וליידע על קיומנו כי אנחנו באמת ארגונים שנמצאים שם לגמרי בשביל הפונות.

<אורית סוליציאנו: אז קודם נתחיל בנתון שיש לנו, 40 אלף פניות בשנה, מתוכן קרוב ל-9,000 פניות חדשות, ועשיתי חישוב – כל שעה פניה.

<אורית סוליציאנו: 24 שעות, 24/7.

<אורית סוליציאנו: כמובן שהמצב האמיתי הוא הרבה יותר דרמטי, אבל זה מעיד על מי שפונים אלינו.

<אורית סוליציאנו: הסטטיסטיקה עדיין נשמרת, פחות או יותר, ביחס בין גברים לנשים.

<אורית סוליציאנו: כפי שאתם רואים – 85%-15%, ובעינינו, מי שעוסק בעבודה בשטח, הנושא של קשר השתיקה לגבי פגיעות מיניות של גברים, הוא נושא שעוד ייפתח, כי מי שזוכר כאן וזוכרת, מחקר שנחשף לפני כמה חודשים הראה שבגיל הילדות יש יותר בנים שנפגעים מבנות, אבל קשר השתיקה עדיין עז וחזק.

<אורית סוליציאנו: השנה יש לנו קצת שינוי שדווקא יש גידול בנשים בוגרות שפונות אלינו, בהשוואה לשנים קודמות, ואם עושים את החלוקה פנימה, בין נשים לגברים, לפי עד גיל 18 ומעל גיל 18, רואים שבבגרות, נשים יותר נפגעות, ובילדות, באופן יחסי, 74% מהגברים שנפגעים הם עד גיל 18.

<אורית סוליציאנו: כלומר, אנחנו כהורים וכמחנכים וכאנשי מקצוע, צריכים גם לתת את הדעת על בנים.

<אורית סוליציאנו: אנחנו תמיד עושים את הגרף של חלוקה פי סוג הפגיעה, ומכאן הנתון שתמיד לי הכי הכי קשה, ותמיד חשוב להחצין אותו – שהפגיעות בתוך המשפחה זה 24%, מה שנקרא – גילוי עריות במשפחה, גילוי עריות הורה, ביחד זה 24%, וזה המאפיין של קהל היעד שפונה למרכזי סיוע, זו הפגיעה הכי קשה שיש, הכי קשה לדבר אותה, הכי קשה להתלונן עליה.

<אורית סוליציאנו: לכן הם פונים ופונות אלינו.

<אורית סוליציאנו: זה המון – תחשבו מה זה.

<אורית סוליציאנו: רבע מסך הפניות אלינו זה פגיעות בילדות במשפחה.

<אורית סוליציאנו: כאן רואים את הסטטיסטיקה שכולנו מכירים, שרק 11% - רק נתון אחד אני מראה לכם, 11% זה הצבע האפור שם, מצד שמאל למעלה – זה זרים.

<אורית סוליציאנו: כל הפגיעות כמעט, הרוב הגדול, זה אנשים מוכרים.

<אורית סוליציאנו: כל אנשי המקצוע כבר מכירים את הנתון הזה, אבל החברה לא מכירה.

<אורית סוליציאנו: זה מאוד מאוד חשוב, גם כשמדברים על נושא של מניעה.

<אורית סוליציאנו: במרכזי הסיעוד בשנים האחרונות – עדיין יש קושי עם הנושא של פניות למשטרה.

<אורית סוליציאנו: השנה זה 13% מהמקרים.

<אורית סוליציאנו: חלק מהניתוח שלנו נובע מהעובדה שהיות ומי שפונה אלינו זה הרבה פעמים הרבה מאוד שנים אחרי הפגיעה, זה בעקבות פגיעות בתוך המשפחה, אז לפעמים יש התיישנות, ואי אפשר לפנות, ולפעמים זה גם מסיבות של חוסר רצון לפנות להליך המשפטי שהוא מאוד מאוד קשה.

מיכל רוזין: אורית, זה כולל כאלה שפנו למשטרה והמשטרה הפנתה למרכזים?

<אורית סוליציאנו: לא, לא.

<אורית סוליציאנו: זה הנתון שחשוב לנו גם להראות, את ההבדל בין מי שפונה אלינו לבין מי שפונה למשטרה.

<אורית סוליציאנו: למשטרה היו השנה קרוב ל-6,000 פניות, שזה גם גידול, בדקתי מדוחות קודמים שלנו – זה גידול בהשוואה לשנים קודמות, שזה דבר טוב, עם זאת, היחס בין - - -

עאידה תומא סלימאן: אבל ה-135, אלה שפנו למשטרה – הם פנו לפני שהגיעו למרכזי הסיעו, או מאלה שכבר פנו, אחרי שפנו למרכזי הסיוע פנו למשטרה?

<אורית סוליציאנו: לא, זה רק מהפניות שהגיעו - - - זה, כשמתקשרת אלינו פונה, ואנחנו בקשר אתה ומתעדים – האם פנית למשטרה או לא.

<אורית סוליציאנו: אז זה לא מישהו שפנה למשטרה.

<אורית סוליציאנו: זה מגיע ישירות מהנתונים שלנו, מי שהתקשר למרכזים.

<ליאת קליין: נאמר משהו על הנתון הזה - שאנחנו כן רואות שיש אולי עליה בתלונות למשטרה, אבל כן ירידה מהפונות שלנו.

<ליאת קליין: זה גם תלוי בסוג העבירות, שאורית דיברה עליהם קודם, שעבירות שקל לפנות לגביהן למשטרה – זה כל העבירות של הפגיעה על ידי תוקף זר או מישהו לא מוכר.

<ליאת קליין: הפניות שמגיעות אלינו, שזה העבירות הכי מורכבות – פגיעה במשפחה, זה עבירות שעליהן אנחנו רואות את הדיווח נורא נורא גדול, וזה הנתונים האלה.

<מרים שלר: ויש ירידה משמעותית.

<מרים שלר: אם פעם - - -

<ליאת קליין: זה עבירות ש - - - שאנחנו רואים ש-90% מהפונות לא מדווחות.

<אורית סוליציאנו: כאן צריך לעשות הרבה מאוד עבודה חברתית, חינוכית, ואחר כך נדבר על זה.

<אורית סוליציאנו: כמו שראינו קודם, למשטרה, עיקר הפניות זה על ידי זרים.

<אורית סוליציאנו: כלומר, מה שנחשב אונס קלאסי, הגבר שקופץ מבין השיחים, הרבה יותר קל להתלונן.

<אורית סוליציאנו: מה שיותר אנשים מוכרים ויש שם אשמה – לא פונים.

<אורית סוליציאנו: לגבי נתוני הפרקליטות, הגשת כתבי אישום – שוב, ההשוואה של הדוחות הקודמים שלנו, אנחנו רוצים לציין שהשנה היתה עליה של 18% בהגשת כתבי האישום, אנחנו כן מאוד מאוד רוצים לשדר מסר חברי, למרות המורכבות - - - בסופו של דבר אנחנו רוצות שנשים יתלוננו.

<אורית סוליציאנו: כמובן שכל אישה מחליטה לעצמה, זה האג'נדה שלנו – כל אחת צריכה להחזיר את השליטה לחייה, בשביל החברה חייבים להגדיל את מספר התלונות, ובשביל זה צריכים שהמערכות, כמה שניתן, יוכלו להיות נגישות יותר וההליך יהיה פחות קשה.

עאידה תומא סלימאן: אורית, סליחה.

עאידה תומא סלימאן: מבחינת הנתונים האלה, את כותבת – נתוני הפרקליטות, אבל זה בעצם הנתונים של הפרקליטות על המקרים שפנו - - -

<אורית סוליציאנו: לא, לא.

<אורית סוליציאנו: כללי.

<ליאת קליין: יש עלייה בכתבי אישום שהפרקליטות - - -

<אורית סוליציאנו: אנחנו מבקשים כל שנה מהפרקליטות את הנתונים שלה, זה לא - - - אין את ההצלבה עד כדי כך מי פונה אלינו, זה לא קיים בכלל, הדבר הזה.

עאידה תומא סלימאן: לא, אני חשבתי שזה כמו בפנייה למשטרה, אתן עוקבות אחרי הפנייה למשטרה, מי הפונות שלכן גם בעניין הפרקליטות?

<אורית סוליציאנו: לא, זה לא.

<אורית סוליציאנו: אין את המעקב הזה.

<מאיר ברקוביץ': צריך להעיר – ליאת התחילה להסביר מקודם: אין סנכרון, ולא יכול להיות סנכרון בין הנתון שעולה מפה, מהמדווח למשטרה, לבין מה שהמשטרה מכירה, כי הדרך שפה הנתונים נאספים, וזה בסדר גמור, זה לפי מי שפונה, לפעמים אנונימית, ושואלים אותו, אותה בדרך כלל – האם דיווחת למשטרה או לא.

<מאיר ברקוביץ': אבל אם, נניח, אחרי השיחה, דווקא בגלל הליווי המוצלח היא דיווחה בבוא העת למשטרה, והיתה חקירה, זה לא יתבטא פה.

<מאיר ברקוביץ': אנחנו רואים בנתונים, לאורך השנים, שבאופן עקבי יש עלייה בכמויות הדיווח, במספר התיקים.

<מאיר ברקוביץ': היום אנחנו בסביבות 6,000, נדמה לי שבשנה שעברה זה היה 5,600 או משהו כזה.

<מאיר ברקוביץ': פחות או יותר יש עלייה של 400-300 כל שנה.

<קריאות: - - -

מיכל רוזין: העלייה היא בקטינים.

מיכל רוזין: - - - זה חשוב.

<קריאות: - - -

מיכל רוזין: - - -

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת רוזין, את נותנת לי לשאול שאלה?

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שקשה לעשות את הסנכרון הזה, אבל רציתי לברר: כמו שבנתונים של האיגוד על פניות למשטרה התייחסתם לפונות שלכם, השאלה שלי היתה – זה הנתונים הכלליים של הפרקליטות או הנתונים מתוך פניות שהגיעו למשטרה, בלי סנכרון.

<אורית סוליציאנו: כן.

<אורית סוליציאנו: כן.

<מאיר ברקוביץ': אלה נתונים שמתייחסים לתיקים שהמשטרה חקרה והעבירה, בסופו של דבר ל - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: זה נתונים של הפרקליטות, בנפרד, שאתם - - -בסדר גמור.

עאידה תומא סלימאן: השאלה, אחר כך נתייחס ונבדוק – העלייה הזו, מתייחסת למה.

<אורית סוליציאנו: זו שאלה מאוד טובה, כי בעצם, זה מאוד מסובך, הסנכרון בין הנתונים, ויכול להיות שצריך לרדת לעוד רזולוציות.

<אורית סוליציאנו: צריך לראות בשטח אם זה אפשרי.

<אורית סוליציאנו: את יודע, הרי - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: אני לא ביקשתי סנכרון, זה מאוד פשוט: מאלה שאתם קיבלתם והם פנו למשטרה, האם יש מעקב כמה מהתיקים האלה הוגש כתב אישום בהם?

עאידה תומא סלימאן: זו השאלה שלי.

<אורית סוליציאנו: אוקיי.

<אורית סוליציאנו: שוב, חלוקה על פי סוג העבירה, אני עוד פעם אדגיש את הנושא של עבירות בתוך המשפחה, שאלו 7,9%, כלומר, שיעור נמוך זה העבירות הקשות, או העבירה הזו, שבאמת, הכי קשה לדווח עליה – מעשה מגונה מקבל כאן אחוז מאו מאוד גבוה.

<אורית סוליציאנו: זה נתון שמאוד מאוד חשוב לי להדגיש אותו, כי כל מי שעוסק בנושא של פגיעה מינית, מוצאת את עצמה נאבקת כל הזמן בלהוכיח ולדבר על הנושא של תלונות שווא, אז זה הנתון שאומר דרשני, שרק 4% מהתיקים שבסופו של דבר נדונו בבתי המשפט הסתיימו בזיכוי, והשיעור זה הוא שיעור שדומה לעוד נתונים, וזה שיח חברתי שחייבים להרחיב אותו כי כולכם, כל האנשים כאן שעוסקים בפגיעה מינית כל הזמן מכירים את הנושא של האשמת הקורבן, וזה דבר שהוא בלתי נסבל, וגורם לנו לא להצליח להיאבק כמו שצריך בתופעה הזו.

חנין זועבי: אבל סליחה, אולי דווקא המסקנה היא הפוכה, כי אולי רק מגישים כתב אישום במקרה שהם בטוחים - - -

<מרים שלר: בדיוק, בדיוק.

חנין זועבי: ואז זה מסביר למה - - - הם גורמים לאחוז הקטן הזה.

חנין זועבי: כלומר, זה לא אחוז פוזיטיבי, זה דווקא אחוז נגטיבי, שלילי.

חנין זועבי: אני חושבת שזה ההסבר.

עאידה תומא סלימאן: זה תלוי באיך משתמשים בנתון הזה.

עאידה תומא סלימאן: בנתון שמנתח איך הפרקליטות פועלת ומתי מגישים כתבי אישום - - -

חנין זועבי: - - - להגיש כתב אישום.

עאידה תומא סלימאן: נכון.

עאידה תומא סלימאן: לאור, אם מסתכלים על אחוז התלונות- - -

אילן גילאון: זו השאלה, כמה כתבי אישום הוגשו, לא כמה זוכו.

עאידה תומא סלימאן: זהו.

עאידה תומא סלימאן: השאלה - - - אם מסתכלים על אחוז התלונות שהסתיימו בכתבי אישום זה מעיד על שבוררים בקפדנות עם איזה תיקים יגישו כתבי אישום, ואז האפשרות היא יותר.

עאידה תומא סלימאן: השאלה היא מה הרצון.

עאידה תומא סלימאן: הרצון, בסופו של דבר - - -

עמיר פרץ: אפשר לשמוע מהם כמה תיקים היו בטיפול, ו - - - למה לנו -- -

עאידה תומא סלימאן: אבל אלה הם נתונים שהם יותר של הפרקליטות.

<קריאות: - - -

<אורית סוליציאנו: זו נקודה חשובה, זה דבר חכם, מה שאת אומרת.

<קריאה: דבר אחד, יש גידול במספר כתבי האישום, שזה טוב.

<קריאה: ודבר - - -

עמיר פרץ: סליחה, אורית, אפשר, בבקשה לקבל שני נתונים – אחד, כמה תיקים היו במשטרה, כמה המשטרה גיבשה לכדי המלצה לפרקליטות וכמה הפרקליטות המליצה להגיש תביעה.

עמיר פרץ: מאוד פשוט.

<קריאות: - - -

אילן גילאון: תסבירו פשוט שגם חברי כנסת יוכלו להבין, בסדר?

<מאיר ברקוביץ': 2014, למשל, יש 6,014 תיקים שנפתחו.

<מאיר ברקוביץ': מתוכם - - -זה לא מתוכם, אני אסביר תכף - - -

עמיר פרץ: 6,000 תיקים שאתם פתחתם.

<מאיר ברקוביץ': בשנת 2014 נפתחו 6,000 תיקים.

<מאיר ברקוביץ': הוגשו 1,167 כתבי אישום - - -

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: זה לא מתוך ה-6,000.

<מאיר ברקוביץ': אי אפשר להגיד אם זה מהתיקים האלה, כי הרי כתב האישום הוגש על תיקים משנים קודמות.

<מאיר ברקוביץ': אבל אתה יכול לראות את המספרים לאורך כמה שנים.

<מאיר ברקוביץ': אתה רואה - - - אני אמרתי, זה עולה בשנים האחרונות - - -

אילן גילאון: איך זה באופן יחסי לעבירות מסוג אחר?

אילן גילאון: מבחינת פתיחת תיקים.

<מאיר ברקוביץ': זה לא שונה כל כך.

<מאיר ברקוביץ': פה זה קצת מפחות מה-20% נגיד, של הגשת כתבי האישום, ואני חושב שהממוצע של הגשת כתבי אישום, באופן כללי, אבל אין לי את הנתון המדויק, מה שאני אומר זה רק מהזיכרון, זה על סדר גודל של 25% מהתיקים.

<מרים שלר: 75% מהתיקים נסגרים.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: 25% מגישים כתבי אישום.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, 75% נסגר.

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: בואו נעשה קצת סדר, כי אנחנו נכנסים - - - נכון שאנחנו קצת מוסטים מהדוח של האיגוד, ונכנסים יותר לנתונום של הפרקליטות ושל המשטרה, וזה טוב.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת רויטל סויד.

רויטל סויד: אני רוצה לקחת גם את הנתונים שאתן מביאות וגם את הדברים שאתה אומר, גם בתור מי שמכירה מצוין את המטריה.

רויטל סויד: נטיית הפרקליטות ומערך התביעות היא להגיש כתבי אישום גם כאשר מערך הראיות- דרך אגב, זה לא אם מאמינים או לא מאמינים, אלה אם יש תשתית ראייתית מספיק איתנה, או לא.

רויטל סויד: גם כאשר התשתית הראייתית היא לא כל כך איתנה, ולו רק מכיוון שהרבה מאוד מתלוננות ומתלוננים, חלק מתהליך ההבראה שלהם הוא דרך הגשת כתב אישום, והמסלול המשפטי.

רויטל סויד: לכן, לבוא ולהאשים את הפרקליטות או את התביעות בזה שהם לא מגישים כתבי אישום בנושאים האלה, זה יהיה קצת לחטוא מולם, ואני חייבת לומר, כמי שמכירה את הנתונים האלה – הם עושים, באמת, הרבה מאמצים כדי להגיש, גם במקרים שבהם הם אומרים שבית המשפט יכריע – לנו אין את היכולת, שבית המשפט יכריע.

מיכל רוזין: זו לא החוויה שאנחנו חוות, או הנפגעות והנפגעים חווים, מהצד השני.

רויטל סויד: בסדר.

רויטל סויד: מכיוון שאת תדברי בתורך, אז עכשיו תאזיני לי.

רויטל סויד: מה שאני כן אומרת, שכשאנחנו מסתכלים על 4% מהתיקים שמסתיימים בזיכוי, זה דווקא משהו שהוא כן נתון שהוא מעודד, ובאיזה מובן הוא מעודד?

רויטל סויד: הוא מעודד במובן הזה שבאמת, מעט מאוד מהמקרים לא מצליחים להגיע לכדי הרשעה.

רויטל סויד: המקרים שאת דיברת, ובגלל זה נכנסנו לשיח הזה, ואת העלית את הנושא, זה לגבי הנושא של האשמת הקורבן.

רויטל סויד: האשמת הקורבן – זה קורה הרבה מאוד פעמים בתיקים שמתנהלים, לא בתיקים שאנחנו לא יודעים ולא מודעים אליהם.

רויטל סויד: אז בתיקים שמתנהלים, בין אם זה על ידי סנגוריה, תקשורת – לא משנה מי הנאשם, אבל תשימו לב שגם כשיש האשמת קורבן, בסופו של דבר התיקים האלה, רובם, מסתיימים בהרשאה, וזה נתון שחייבים לקחת אותו בחשבון.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת רויטל סויד.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שיכול להיות שרבות מאתנו חולקות על הרבה מה - - -

רויטל סויד: אני מביאה מהחוויה שאני מכירה מול הפרקליטות.

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אני אומרת – לפעמים, מה שנראה מפה לא נראה משם.

עאידה תומא סלימאן: להיות בצד של איגוד מרכזי הסיוע ולפעול ביחד עם נפגעות התקיפה המינית, אני חושבת שהחוויה היא אחרת לגמרי.

עאידה תומא סלימאן: אבל כדאי גם לזכור שמה-4% האלה שהסתיימו בזיכוי, ב-96% אנחנו לא יודעים מה ההרשעה היתה, והאם ההרשעה היתה בדיוק בהאשמות שהתחיל התיק אתן, או בעצם בעסקאות טיעון למיניהן, והפחתת כתבי האישום.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נחזור לדוח, בשלב הזה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<אורית סוליציאנו: נקודה נוספת שהנתונים בה עדיין לא מספיקים כדי להיות מסה קריטית, אבל כן היינו רוצים לציין – כי הדוח שלנו השנה עוסק במקרים של פגיעה מינית באינטרנט.

<אורית סוליציאנו: אנחנו בדקנו מה מגיע אלינו, אז בהשוואה לעבר, אל"ף, הגיעו תלונות, כי בעבר זה לא היה.

<אורית סוליציאנו: אז היו כמה עשרות פניות במהלך השנה, זה עדיין לא משהו אדיר.

<אורית סוליציאנו: שוב, החוק, למיטב זכרוני, נכנס לתוקפו בינואר 2014, חוק הסרטונים, אז ייקח עוד זמן עד שזה יוטמע.

<אורית סוליציאנו: עוד דבר שציינו, שבאמת, אחת הזירות שגם התחילו להיות בה פגיעות מיניות – התחילו דרך היכרות וירטואלית.

<אורית סוליציאנו: היבט נוסף, שהפגיעות ברשת הן בדגש על בני נוער.

<אורית סוליציאנו: כלומר, לבני נוער יש להם יותר נטייה, וזה חשוב מאוד השיח מול מערכת החינוך, השיח של מניעה, שעדיין מאוד חסר אצלנו בחברה, לדעתי.

חנין זועבי: אורית, יש לכם פה, במחקר, רק ניתוח סטטיסטי ומספרים?

חנין זועבי: יש לכם גם ניתוח איכותי?

חנין זועבי: כלומר, כמה תובנות גם על דרך העבודה של - - -

<אורית סוליציאנו: זה חלק מהדיון.

<אורית סוליציאנו: תראי, יש כמה נקודות מרכזיות, אני חושבת, שעולות.

<אורית סוליציאנו: לנו מאוד מאוד חסר עדיין הנושא של - - - ניקח נקודה אחת שמפריעה מאוד חזק.

<אורית סוליציאנו: הנושא של פגיעות בילדות.

<אורית סוליציאנו: כלומר, רוב הנפגעות, וגם הרבה ממי שפונה אלינו, נפגעים עד גיל 18.

<אורית סוליציאנו: מגיעים למרכזי הסיוע לפעמים, אחרי שנים רבות.

<אורית סוליציאנו: מי שנפגעת מינית, לוקח לה 10 שנים, אולי, עד שהיא יכולה, אולי, להתמודד עם העניין הזה.

<אורית סוליציאנו: אני חושבת שכאן יש כמה דגשים.

<אורית סוליציאנו: ראשית, הנושא של הכשרות אנשי מקצוע.

<אורית סוליציאנו: חובה שמורים, יועצים חינוכיים, רופאים, עובדים סוציאליים – יקבלו הכשרה מאוד מסיבית.

<אורית סוליציאנו: לצערי הרב, ותכף מיכל רוזין תוכל להתייחס לעניין הזה, באוניברסיטאות, לדוגמה, אין חובה בפסיכולוגיה, חינוך, עבודה סוציאלית, רפואה – ואולי יש עוד תחומים – ללמוד את זה כקורס יסוד.

<אורית סוליציאנו: למה זה מאוד יסודי?

<אורית סוליציאנו: אם האלימות המינית היא מגיפה חברתית, ואחת מכל שלוש נשים תיפגע, אחד מכל שישה ילדים- וזה נתון ממחקר אמפירי שבדק 10,000 ילדים, זה אומר שכל הילדים שלנו, כאן בחדר הזה, בסיכון.

<אורית סוליציאנו: אז חייבים שאנשי המקצוע יידעו לזהות את זה, והם לא לומדים את זה בצורה מספיק אינהרנטית למערכת.

<אורית סוליציאנו: דבר שני, ויש כאן נציגים מהמשרד.

<אורית סוליציאנו: אני יודעת שבמשרד החינוך שפ"י עושה עבודה מאוד טובה, ויש להם מערכי שיעור על כל הנושאים האלה, שנכנסים לתוך כישורי חיים.

<אורית סוליציאנו: מה שאני גם יודעת, שהיום זה לא חובה.

<אורית סוליציאנו: כלומר, היום זה תלוי ברכזת, במנהלת.

<אורית סוליציאנו: חייבים את הדבר הזה להפוך לחובה.

עמיר פרץ: שאלה טכנית בלבד.

עמיר פרץ: אחת – אני מניח שיש לכם פניות שלא רק מיד מאותרות כאלימות שקשורה לפגיעות מיניות, אלא אלימות נגד נשים בכלל.

עמיר פרץ: האם יש לכם איזה ניתוב מול המרכזים האחרים?

עמיר פרץ: שתיים- מה התחושה שלכם לגבי התחושה של הנשים, האם בשלב השני הן מרגישות מופקרות מול המערכת?

עמיר פרץ: האם יש איזה תהליך ליווי, בעיקר מול העובדה שחלק מהנשים חוששות מהרגע שפתאום אומרים להן – אוקיי, זהו.

עמיר פרץ: עכשיו תחזרו לזירת הפשע ותתמודדו לבד?

<אורית סוליציאנו: אז מנהלת מרכז הסיוע בתל אביב, אולי את רוצה לדבר על הממשק מול הארגונים האחרים, בעניין של אלימות?

<מרים שלר: אנחנו מקבלות הרבה מאוד פניות גם לגבי אלימות, ואנחנו באמת עובדות בשיתוף פעולה עם כל הארגונים שמתעסקים עם אלימות בתוך המשפחה, אלימות כלכלית.

<מרים שלר: אנחנו בשיתוף פעולה עם כל הארגונים, וזה באמת נושא מאוד מאוד חשוב, כי הרבה פעמים כשיש פגיעה מינית אז יש השלכות ויש פגיעות גם באזורים אחרים.

<מרים שלר: אני חושבת, לגבי הליווי- זה בדיוק מה שמרכזי הסיוע עושים.

<מרים שלר: אנחנו מלוות את הנפגעות הפונות מהרגע הראשון שהן פונות אלינו, לאורך כל הליך הפלילי, למשטרה, לבית החולים, לאורך כל ההליך הפלילי בפרקליטות.

<מרים שלר: אני חושבת שאני כן רוצה להתעכב על ה - - -

עמיר פרץ: אחרי שנגמר המשפט.

עמיר פרץ: מה קורה הלאה?

<מרים שלר: קודם כל, בגלל שפגיעה מינית זו פגיעה כל כך משמעותית ביכולת שליטה ובנפש של כל אחת ואחד, אנחנו מנסות להחזיר לאט את השליטה.

<מרים שלר: היא זו שצריכה להחליט אם היא רוצה להיות בקשר.

<מרים שלר: לכן, אנחנו אף פעם לא יוזמות את הקשר.

<מרים שלר: בגלל זה הנושא של האם אנחנו עוקבות אחרי הנתונים או לא עוקבות, זה נושא קרדינאלי, כי אנחנו לא יכולות לכפות את עצמנו, אחרי שהיא עברה את החוויה הנוראית הזו של הכפייה ושל חוסר השליטה, אנחנו מנסות להחזיר לה את השליטה, והיא זו שמחליטה מה היא רוצה.

<מרים שלר: אני כן רוצה להגיד, לגבי הנתון הזה שעוד פעם חזרנו על זה, כל הזמן – אני חושבת שאנחנו צריכים להסתכל על עצמנו ככישלון טוטאלי בתור חברה.

<מרים שלר: יש התקדמות, וזה באמת מאוד מרגש שנפגשים כל שנה ובאים לפה, ובאמת, זה הכי מרגש.

<מרים שלר: אמרתי בעלייה לירושלים שאני חושבת על עאידה ועל מיכל, וזה באמת הישג אדיר.

<מרים שלר: וזה שיש את הנושא הזה שעלה לסדר היום – זה הישג אדיר.

<מרים שלר: אבל עדיין, אחת משלוש שנים עוברת פגיעה מינית, אחת מחמש עוברת אונס, אחת משש עוברת גילוי עריות, בנים ובנות ביחד, מתחת לגיל 12.

<מרים שלר: המערכות לא עובדות.

<מרים שלר: אני חושבת שקשה לבוא לפה כל שנה, ואנחנו רוצים להראות דברים אופטימיים, זה באמת חשוב לציין דברים טובים שקורים, אבל המדינה לא מתפקדת.

<מרים שלר: יש הפקרות טוטאלית.

<מרים שלר: אם חושבים איך הנפגעות מרגישות – הן מרגישות מופקרות, כי אם אנחנו מדברות על זה שעזרה ראשונה היא חובה, ואין בכלל שיעור אחד למחנכת על פגיעה מינית.

<מרים שלר: היא לא יודעת לאתר, ולא יודעת לזהות, אין כלל – לא לעובדות סוציאליות, לא לפסיכולוגיות ולא לרופאים, ואין בכלל משאבים הולמים למרכזי טיפול, למקומות שאפשר לטפל בנפגעות ונפגעים.

<מרים שלר: יש המון התקדמות ואני חס וחלילה לא רוצה לזלזל בשיתופי פעולה שיש – משרד הבריאות, רווחה, חינוך, פרקליטות ומשטרה.

<מרים שלר: אבל אם אנחנו חוגגים, כן?

<מרים שלר: שיש עלייה קטנה בכתבי האישום, שזה באמת חשוב, אי אפשר להתעלם מהעובדה ש-13% בלבד מהנשים שפונות למרכזי סיוע מגישות תלונה למשטרה.

<מרים שלר: מה זה אומר?

<מרים שלר: מה זה אומר על האמון שיש להן במערכות?

<מרים שלר: אני חושבת שבתור חברה אנחנו צריכים להסתכל על עצמנו, להסתכל על המשאבים הדלים ביותר שמושקעים בנושא הזה.

<מרים שלר: אנחנו צריכים להסתכל שהתרגלנו.

<מרים שלר: אלא אם כן יש את אלנבי, או אלא אם כן יש איזשהו נושא מאוד מאוד חשוב, ואז כולם מתעוררים ואומרים שזה נורא.

<מרים שלר: אבל אנחנו חיים בשגרה שאיזושהי גזירה מהשמיים שצריך להשלים עם זה, שאחת משלוש נשים צריכה לעבור - - -

עמיר פרץ: שלוש נשים בישראל?

<מרים שלר: כן.

מיכל רוזין: ילדים, ילדים.

מיכל רוזין: חבר'ה.

עאידה תומא סלימאן: אני מסכימה אתך שנכנסים לשגרה, והמטרה מהיום הזה היא דווקא להוציא אותנו מהשגרה הזו שאת דיברת עליה, השגרה שבה כאילו זה הפך עוד פן מחיי היום יום שאפשר לחיות אתו ולהתקיים אתו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו באות ביום הזה להגיד שלא, זה בלתי אפשרי לחוות דו קיום עם אלימות, ואנחנו לא טולרנטיות לנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו רוצים שגם המדינה וגם החברה יפסיקו להיות טולרנטיים לנושא הזה, במיוחד בחודש שנרצחו בו חמש נשים, בחודש שאני בטוחה עשרות ואולי מאות של נשים נאנסו או הוטרדו מינית או התמודדו, אבל מצד שני, אי אפשר להתעלם מהעובדה שאולי, אולי אחרי כל ההישגים אנחנו צריכות לבדוק איפה התחילה השאננות ולבדוק גם מה התפקיד של ארגוני הנשים בלעורר את הנושא שוב, ולא להיכנס גם כן לשגרה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לעורכת הדין ליאת קליין לדבר על עבירות מחשב, מה התקדם ומה צריך תיקון, ואחר כך נעבור לשלב של חברי כנסת ומשתתפים.

<ליאת קליין: אני רוצה לומר תודה למרים על הדברים, ואני מאמינה שמה שיוצא מהלב נכנס ללב, והקריאה והזעקה הכל כך גדולה שמרים הביאה לכאן, הזעקה של הרבה מאוד נשים שאנחנו מלוות – היא תיכנס אל הלב.

<ליאת קליין: הסיבה שאנחנו גם מציינות את שיתופי הפעולה שלנו וגם את כברת הדרך שעברנו – היא חשובה לא רק כהזדמנות אחת לשנה להגיד תודה, לכל מי שיושב ויושבת כאן, על כל שיתופי הפעולה.

<ליאת קליין: זו לא הסיבה היחידה.

<ליאת קליין: אנחנו יושבות כאן כגוף אחראי לפונות שלנו, ואנחנו רוצות לומר לכל הפונות שלנו כאן היום שיש להן כתובת, כתובת ברשויות, וכתובת במדינת ישראל.

<ליאת קליין: נכון שיש עוד כברת דרך לעבור, אבל יש לאן לפנות, וזה מסר שחשוב לנו להגיד גם אותו.

<ליאת קליין: אני רוצה להגיד משהו על הנתון הזה שראינו, על העלייה פתאום בדיווח על בגירות, מה שלא ראינו בשנים קודמות, בעיקר רוב הפניות שהגיעו אלינו היו על פגיעות בילדות.

<ליאת קליין: פתאום אנחנו רואים עלייה בדיווח של בגירות.

<ליאת קליין: אחת הסיבות, אני חושבת, היא שהפגיעה המינית בישראל גם קצת שינתה את הפנים שלה.

<ליאת קליין: יש לנו עבירות חדשות, יש לנו עבירות מחשב, יש לנו סם אונס, יש לנו כל מיני תופעות חברתיות חדשות שקצת משנות לנו את תמונת פניה של הפגיעה המינית בישראל.

<ליאת קליין: אנחנו רואות עבירות אחרות, ולכן גם לקחנו השנה את הנושא הזה, את עבירות המחשב, את עבירות הרשת, את כל הסיפור של פרסום של תצלומים כעבירות.

<ליאת קליין: לפני שנה-שנתיים ישבנו כאן, עבירות כאלה של הפצת סרטונים בכלל לא נחשבו כעבירות מין.

<ליאת קליין: לא היה להן את הכובע הזה של עבירות מין, למרות שהפגיעה שהן מייצרות היא פגיעה מינית לכל דבר.

<ליאת קליין: אני חושבת שזה גם חלק מהסיבה שאנחנו נותנים שם ופנים וקול לעוד סוגים של פגיעות מיניות, ורואים אותן כעבירות מין לכל דבר ועניין, וזה גם הנתון הזה.

<ליאת קליין: אז כן צריך לדבר על השינוי שראינו בעלייה במספרים של בוגרות שמדווחות, שזה נתון מעודד.

<ליאת קליין: לא מעודד שיש פגיעות אלא מעודד שיש דיווחים על הפגיעות מהסוג הזה, שעבירות האלה, שעד היום היו שקופות, הן כבר לא כל כך שקופות, וזה נתון שבהחלט אפשר גם לשמוח על הדבר הזה ולראות אותו, כמו גם העלייה בכתבי האישום.

<ליאת קליין: גם אם היא קטנה, היא לא מספקת, היא לא החוויה של רוב הנשים.

<ליאת קליין: כן ריך להגיד את זה כי זו קריאה שלי לכל הנשים שיושבות ואני אומרת להן – יש לכן לאן לפנות ויש לאן להתלונן.

<ליאת קליין: בכל מה שקשור לעבירות מחשב, אנחנו עדיין בתחילת הדרך.

<ליאת קליין: היו עשרות דיונים פה.

<ליאת קליין: חברת הכנסת רויטל סויד מקדמת את כל הנושא הזה, במסגרת השדולה, והיו כאן כמה דיונים.

<ליאת קליין: יש עוד מה לעשות, גם בתיקוני חקיקה, גם ברמת ההחמרה של הענישה.

<ליאת קליין: חלק מהדברים מובאים פה.

<ליאת קליין: אני חושבת שבעיקר, מה שצריך לשים לב אליו, שהסיפור של עבירות המחשב הוא לא רק בעצם העבירות עצמן, אלא הם ייצרו לנו כל מיני סוגים חדשים של פגיעה – פגיעות רגילות.

<ליאת קליין: מישהו יצר קשר דרך הרשת, ואז יש לנו עוד מקרים של אונס של בגירות או דברים מהסוג הזה.

<ליאת קליין: עבירות המחשב הן לא רק חמורות בפני עצמן, הן חמורות כי הן מייצרות עוד ועוד דרכים ליצור ולייצר פגיעה מינית, וזה נתון שצריך להדאיג אותנו ולשים לב לדבר הזה.

<גיא עינת: בוקר טוב לכולם, אני גיא, אני קרימינולוג פסיכותרפיסט, עוסק כעשור בטיפול בתחום של פגיעות מיניות, הרבה, ובעיקר עם הפוגעים – ילדים מתבגרים ומבוגרים שפוגעים מינית, ובערך בשנתיים האחרונות, בשיתופי פעולה מאוד מוצלחים עם איגוד מרכזי הסיוע, אנחנו עושים כל מיני פרויקטים משותפים, משלבים ידיים כדי לחבר את כל החיבורים האלה.

<גיא עינת: אני כאן כדי להגיד כמה מילים על חלק שכתבתי יחד עם ניצן בן דב, ממרכז סיוע "תאיר", שמופיע אצלכם בדוח, החלק שנקרא פורנורמה, ובעצם מדבר על ההשפעות של הפורנוגרפיה על האקלים של פגיעות מיניות.

<גיא עינת: אין לנו הרבה זמן ולא ניכנס למחקרים, הנתונים מופיעים.

<גיא עינת: אני כן רוצה להדגיש כמה דברים.

<גיא עינת: קודם כל, אנחנו באמת בתוך תהליך של מהפכה שהיא מאוד עכשווית, זאת אומרת, אנחנו מדברים על מהפכה של עשר שנים, אפילו קצת פחות, שבהן – העידן הווירטואלי חודר לכל מערך החיים שלנו ומאוד מאוד משפיע, וליאת כבר הזכירה שמופיעות גם פגיעות חדשות.

<גיא עינת: אני חושב שאנחנו, כאנשי מקצוע, מתחילים להבין שלתופעה הזו, לעידן הווירטואלי ולתרבות המסכים, יש השפעה קריטית על המיניות שלנו, כחברה, על התפיסות המיניות.

<גיא עינת: אנחנו רואים את זה גם ברמה הפרטנית, בתהליך שאנחנו קוראים לו – "סקסואליזציה מוקדמת", שהוא בעצם מתאר את זה שהילדים הופכים להיות – במקום להבשיל בשלבי ההתפתחות המינית הקבועים, הפסיכולוגיים האוניברסאליים באיזשהו סדר קבוע, ההבשלה מבפנים - - - בעצם, המיניות מגיעה אליהם כרגע מבחוץ.

<גיא עינת: אני אפילו אעז ואגיד שהמיניות מתקיפה אותם מבחוץ, בין אם זה דרך הפורנוגרפיה ובין אם זה דרך כל השפה הווירטואלית.

<גיא עינת: אם זה היוטיוב, קליפים, משחקי מחשב שהם לגמרי פורנוגרפיים, לחלוטין – אני לא יודע עד כמה אתם בקיאים.

<גיא עינת: אנחנו רואים שהתהליך הזה משפיע גם על הפגיעה בגיל הפגיעות המיניות, גם על אופי הפגיעות המיניות.

<גיא עינת: לדוגמה, אנחנו רואים יותר פגיעות קבוצתיות בגילאים מאוד מאוד צעירים, מאוד משפיע על התפיסה של מה זו מיניות, מה זו אינטימיות – אצל ילדים ומתבגרים.

<גיא עינת: אנחנו ממש רואים את זה, גם בקליניקות, גם בכיתות.

<גיא עינת: אני בטוח שכל המנחות של האיגוד שעובדות בכיתות יוכלו לציין את זה, וכל מי שעובדת יותר מחמש שנים גם תוכל להגיד שיש הבדל בין דברים שראינו בכיתות לפני 5,6,7 שנים ובין מה שאנחנו רואים היום.

<גיא עינת: זו מהפכה, באמת, מאוד קצרה.

<גיא עינת: דבר נוסף שאני רוצה ל הגיד, שבעצם, התהליך הזה, מעבר להשפעה האינדיבידואלית על ילדים ועל בני נוער, על גברים ונשים שנפגעים באופן פרטני, הוא פוגע באופן חברתי, כי בעצם, אנחנו נמצאים באיזה תהליך של איזשהם תנאים של דיכוי, שאנחנו עוברים, ואנחנו לא כל כך יודעים לסמן אותם ולהגיד איפה הטראומה הזו שאנחנו חווים כחברה, איפה היא מתחילה, איפה היא נגמרת, מה מותר, מה אסור, מה בסדר, מה לא בסדר.

<גיא עינת: אני חושבת שאלנבי 40, לדוגמה, זה דוגמה למשהו שבאמת העלה את הדיון, שבאמת, אני לא חושב שגם אם נצביע פה אז לכולנו תהיה אותה עמדה.

<גיא עינת: נקודה אחת, לסיום.

<גיא עינת: אם יש מה לעשות אז זה באמת, בשני ערוצים: תקציבים לחינוך, ותקציבים לחקיקה.

<גיא עינת: אני אתן דוגמה אחת, שהיא פשוטה.

<גיא עינת: באנגליה, נציבת זכויות הילדים, אני לא יודע אם כבר הוציאו את החוק הזה או לא, אבל יש שם הצעת חוק שהפורנוגרפיה, למשל, תהיה חסומה, וכדי לצפות בפורנוגרפיה צריך יהיה לעשות צעד אקטיבי כדי לצפות בה – לפתוח את זה, בניגוד, למשל, שמה שקורה היום בארץ, שהפורנוגרפיה בכל הערוצים היא פתוחה, ואם אתה, כהורה אחראי, רוצה לחסום אותה, אתה צריך לעשות צעד אקטיבי.

<גיא עינת: זו דוגמה לחקיקה אחת, קטנה, שיכולה לעשות שינוי מאוד משמעותי.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה שנציגי המשטרה – אם יש לכם, בנוסף להערות שהיו קודם, מה להציג.

<ירון שטרן: אני ראש חוליית סייבר, חטיבת חקירות.

<ירון שטרן: הפעילות המשטרתית בנושא של פגיעות מיניות ברשת היא די ייחודית בתחום הזה, מאחר שזה תחום שאנחנו הצבנו לנו כמטרה, להיות ברשת ולהיות אקטיביים, ולחפש את הפוגעים מינית.

<ירון שטרן: כמובן שאנחנו מתמקדים בעיקר בפגיעות בקטינים.

<ירון שטרן: לצערי, השנה היו יותר מפעם אחת שאיתרנו פדופילים ברשת, שהמאפיין שלהם היה לא שהם פגעו בקטין אחד, או שניים, אלא אנחנו מדברים על עשרות מקרים, עשרות קטינים שנפגעו על ידם, ולצערנו, אף אחד מהקטינים לא פנה מראש למשטרה.

<ירון שטרן: כלומר, אם לא היתה את החשיפה המשטרתית גם לא היינו מגיעים אליהם.

<ירון שטרן: אני חושב שאם דיברנו קודם על הנושא של כתבי אישום ועל כל הנושא של התיק שמבשיל לכתב אישום, אז דווקא מהבחינה הזו, כאשר הפגיעה היא ברשת אנחנו יכולים יותר בקלות למצוא את הראיות, ועובדה היא שבמקרים שדיברתי עליהם קודם, מרגע שאיתרנו את הפוגע ובדקנו לו את המחשבים, גם היינו יכולים להגיע לכל הקטינים שנפגעו על ידו, אז אני חושב שגם העלייה הזו בכתבי האישום מוסברת בחלקה, גם מבחינת הנושא שלה, הראיות שהן יותר חזקות – כאשר אנחנו מוצאים אותן במחשבים.

<ירון שטרן: אם תפסתי את המחשב של הפוגע עם תמונות חד משמעיות שרואים את הקטין אצלו, אז אחרי זה קשה לפרקליטות שלא להגיש כתב אישום במקרים הללו.

עמיר פרץ: באיזה סוג של אשמה?

רויטל סויד: אונס.

רויטל סויד: גם עבירת אינוס – יכול להיות ויכוח.

<ירון שטרן: כאשר זה ברשת, ההגדרות החוקיות הן כאלה שלא חייב להיות מפגש בין הפוגע ובין הנפגע כדי שזה יהיה עבירה.

<ירון שטרן: עדיין זה יכול להיות מעשה מגונה, יכול להיות אינוס - - -

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: גם עבירות שקשורות אפילו עד כדי אינוס.

<ליאת קליין: מישהו שגרם למישהו אחר לבצע בעצמו - - -

עמיר פרץ: אפילו אם לא בוצע.

<קריאה: - - -

<ירון שטרן: אפילו אם לא נפגשו.

<קריאות: - - -

<ירון שטרן: מספיק שהם מדברים ברשת.

<ירון שטרן: מבחינתנו זה מספיק.

<ירון שטרן: אני חושב שגם הפעילויות שלנו מול הארגון – היה איזשהו יום עיון לכל חוקרי המחשב, כדי להכווין אותם יותר להיות מודעים לנפגעים ולנפגעות, לתת את היחס המתאים ואת הטיפול, כי זה לא מספיק רק להיות חוקר עבירות מחשב, הוא צריך גם לדעת לדבר עם הנפגעים, או הנפגעות.

<ירון שטרן: אז אני חושב שגם פה עשינו איזושהי כברת דרך עם הארגון והיה שיתוף פעולה טוב.

עמיר פרץ: גברתי היושבת ראש, ראשית, אני באמת רוצה להודות לך על הדיון המקיף שאנחנו מקיימים היום, ודאי להודות לכל הארגונים – אני לא מונה אותם, כי כל ארגון בפני עצמו ראוי לכל ההערכה.

עמיר פרץ: מאיפה הכוח הנפשי שיש לכם לעסוק בזה, מעבר לזמן ולצורך להשקיע ולהירתם לעניין?

עמיר פרץ: אבל האמת היא שכשאני שומע את הנתונים, ובעיקר את הנתון הזה שכל אישה שלישית בשלב כזה או אחר היתה נפגעת מינית, ממש בא לי לזעוק – האם כסדום היינו או לעמורה דמינו?

עמיר פרץ: זה ייתכן שאנחנו חברה כל כך מתבהמת וחסרת רסן מכל סוג שהוא?

עמיר פרץ: זה נראה לי דבר שממש גורם לי לצמרמורת.

עמיר פרץ: אני חושב שבכלל, לחשוב על הורים שמבצעים מעשי אינוס בילדותיהן או בילדיהם, זה מבחינתי – באותה מידה, איך לומר?

עמיר פרץ: איפה חברי וידידי אילן?

עמיר פרץ: בתחום הזה, אם היה מישהו אומר – בוא נשקול משהו שקרוב להכניס לספר החוקים שלנו עד כדי איזה מין - - - לא הוצאה להורג, אבל כמעט, כן?

עמיר פרץ: כמעט, כי אנחנו, באופן עקרוני חושבים שהוצאה להורג זה משהו שאסור שיהיה בספר החוקים שלנו, בגלל ההשלכות והאפשרות - - - אבל אני אומר לכם, אני מנסה לחשוב על הענישה הכי מחמירה, יותר מאשר - - -מבחינתי זה אפילו יותר גרוע מרצח מתועב, שמישהו מנצל את האמון של אותו קטין ואותו ילד בתוך משפחה ובסוף עושה בו את המעשה הכי אכזרי שאפשר לעשות לילד.

עמיר פרץ: באשר לרשתות הווירטואליות, ברור לחלוטין שזה יוצר מרחב של פורקן של אלימות ושל נטיות מהסוג הכי חמור שיש.

עמיר פרץ: אני מאוד מברך את המשטרה על פעילות הסייבר שהיא עושה, כדי לאתר ולהגיע.

עמיר פרץ: אני שמח שיש פה החמרה בדין, שלא משנה אם היתה כוונת עבירה, היא כבר ממומשת לכדי מיצוי הדין, וזה חשוב מאוד.

עמיר פרץ: אבל אני פונה לארגונים.

עמיר פרץ: אותי מעניין לדעת מה הפעילות הווירטואלית הנגדית שאנחנו עושים מבחינת ליצור איזה מסך הגנה לאותם נערים שנחשפים ומהר מאוד נגררים לאותה מסגרת.

עמיר פרץ: כמה אנחנו יכולים לסייע לכם ליצור ממש מערך הסברה שלם, שנותן איזה איזון מול רמת הפיתויים שמסתובבים ברשת, של גורמים מתועבים שמנצלים את הרשת הזו כדי לנסות ולגרור אנשים שעדיין לא מסוגלים למצוא את האיזון הנכון?

עמיר פרץ: האם אתם גם פועלים בעניין הזה של ליצור מערך הסברה נגדי כדי לאזן את התופעה?

עמיר פרץ: תודה.

אילן גילאון: תודה, גברתי.

אילן גילאון: האמת היא שזו הופעת הבכורה שלי, אני חבר חדש בוועדה שלך, לכבוד הוא לי.

עאידה תומא סלימאן: ברוך הבא.

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: אני מציע לכלל חברי וחברות הכנסת להגיע לפה וכל אחד יקבל יחס כאילו הוא ה "בייבי" היחידי.

עאידה תומא סלימאן: רק תגיעו.

אילן גילאון: תודה.

אילן גילאון: יש איזו שהיא אשליה שברמת האווירה אנחנו משתפרים, ותמיד, ברמת הנתונים, אנחנו נסוגים.

אילן גילאון: אבל זה חלק מתוך שלם, הייתי אומר, של מציאות מופקרת.

אילן גילאון: אלימות – יש לה קרקע איפה לצמוח, במקרה הזה, והפירמידה של הכי פגיעים הם הכי נפגעים בסופו של דבר מתקיימת כשהמדינה לא מתערבת.

אילן גילאון: זה חוק.

אילן גילאון: אתם יכולים לראות את זה בכל תחום ותחום אחר.

אילן גילאון: אני מוכרח להגיד שנער הייתי וגם זקנתי, והגעתי למסקנה שהחמרה היא לא זו שמתקנת את המציאות.

אילן גילאון: החמרת הענישה אינה מתקנת את המציאות, עובדה.

אילן גילאון: אנחנו יכולים לדבר עד מחר בבוקר על החמרת הענישה.

אילן גילאון: מאידך, כשאין החמרה בענישה, אבל, מצד שני, אין השקעה במניעה, אין השקעה בחינוך - - -אני תמיד אומר שפה יש חוק אחד שאנחנו לא יכולים לחוקק אותו, שאנשים יהיו בני אדם.

אילן גילאון: זה גם כן דבר- - - האנשים של היום זה לא מה שהיה פעם.

חנין זועבי: אבל אילן, לא מדברים על החמרת הענישה.

חנין זועבי: על ענישה.

אילן גילאון: לזה אני לגמרי מסכים.

אילן גילאון: אני בעצמי שואל מדוע לא מגיעים למיצוי הדברים האלה, ובסופו של דבר הם נתקעים בדרך.

אילן גילאון: אבל הבעיה בסופו של דבר, הבעיה המרכזית – בשיח האלים במדינת ישראל, היא בעיית אחריות הממלכה.

אילן גילאון: אני כל החיים נמצא בדואליות איומה, כי מצד אחד אני אומר לעצמי – וואלאק, מה היינו עושים ללא כל הארגונים האלה?

אילן גילאון: איפה היינו נשארים כשהמדינה, בגדול, היא מפקירה את תושביה, את אזרחיה.

אילן גילאון: תבינו, לא תמיד זה היה ככה.

אילן גילאון: לפחות ברמת הכוונה.

אילן גילאון: פעם היו הרבה פחות אמצעים והיתה פטרנליות מסוימת של הממשלה.

אילן גילאון: היום זה איננו נמצא.

אילן גילאון: היום, כל אדם יודע שבסוף נפילתו הוא יישאר לבד, לבדו, ולכן 13% בלבד מגישים תלונה במשטרה, מהכי חלשים.

אילן גילאון: זה השפיץ של החולשה.

אילן גילאון: אין חלש יותר מהדבר הזה.

אילן גילאון: ולכן, זה חלק מתוך שיח כולל ושל הקצאת משאבים.

אילן גילאון: אנחנו פה בכנסת עוסקים רק במלאכה מאוד מאוד שטחית, אבל המלאכה השטחית הזו צריכה להחליט מי מקבל כמה ולמה, ומי משלם כמה ולמה, כאשר כל דבר אנחנו מנהלים אותו ושורדים איתו, אז בדיוק אותו ביטוי מקבל הדבר הזה בנושא שאנחנו עוסקים בו היום.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד – זה לא רק מי מקבל וכמה הוא מקבל.

עאידה תומא סלימאן: חייבים גם להזכיר, וזה נעלם מהשיח כי התמקדנו בסטטיסטיקה – נעלם מהשיח כל הנושא של הפרטת אפילו השירותים של הגנת נשים ושל סיוע ותמיכה בנשים.

עאידה תומא סלימאן: בעיניי זו הקטסטרופה הגדולה.

עאידה תומא סלימאן: כאשר עניין ההגנה על נשים וליווי נשים וסיוע לנשים מכניסים אותו לשיח של שוק ושל מי יכול כן להגיש את השירות הזה, וחברות וסמי עמותות נכנסות לתמונה, כאשר אין להן שום רקע של הבנה ושל אידיאולוגיה ושל עקרונות, זה מה המפחיד אותי, בנוסף לכמה האיגוד או מרכזי הסיוע מקבלים.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לגברת נאילה עואד מעמותת "נשים נגד אלימות" שמפעילה מרכז סיוע בנצרת, ואני חייבת להגיד שהייחודי במרכז – דיברת קודם על פונות שהן פונות בנושאים של אלימות או בסוגי אלימות אחרים, חוץ מתקיפה מינית, אז מרכז הסיוע בנצרת מטפל גם וגם, בכל סוגי האלימות.

<נאילה עואד: שלום לכולם, אני מאוד שמחה להיות פה אבל כואב לי שאנחנו נפגשים וכל פעם נפגשים ונפגשות בשולחן הזה ואנחנו דנות ודנים בסטטיסטיקות, אבל מעבר לסטטיסטיקות אנחנו כן יודעים שיש עוד אישה שסובלת, נפגעת, ויש עוד מרכזים שמנסים כל הלילה במהלך 24 שעות לתת את הסיוע, לשמוע אותה ולתמוך בה, אבל אנחנו כן מדברות על מחסור, מחסור בשירותים.

<נאילה עואד: כאן אני אתייחס לשירותי הרווחה.

<נאילה עואד: שירותי הרווחה, אפילו במזערי שהם נותנים לטיפול בנפגעות תקיפה מינית, אם זה מרכזים רב תחומיים, שקוראים להם, פתאום החליטו שזה עובר דרך ועדות.

<נאילה עואד: ועדות זה אומר חשיפה, זה אומר להגיע ללשכה לשירותים חברתיים, ועד כמה וכמה כשאני מדברת על נשים ערביות זה צריך להיות , כי כדי לשבור את הטאבו ולדבר על פגיעה זה לא קל, ואנחנו יודעים את זה.

<נאילה עואד: כשהיא מגיעה והיא צריכה את הטיפול והסיוע אז מתנים את זה בוועדה של משרד העבודה והרווחה.

<נאילה עואד: זה גרם לאחוז מאוד נמוך של נשים שכן מגיעות למרכז הסיוע, שמוכנות לפנות לטיפול נפשי וסיוע נפשי במהלך החיים שלה, ואז היא צריכה לשלם את זה מהכיס שלה.

<נאילה עואד: זה אומר שכל שעת טיפול היא 350 שקל.

<נאילה עואד: הפגיעה גם משפיעה על החיים שלה והיא לא יכולה לצאת לעבודה, וזה אומר שאין לה כסף אפילו לטיפול.

<נאילה עואד: אנחנו נדבר על המשטרה.

<נאילה עואד: המשטרה, 19% מוגשים כתבי אישום.

<נאילה עואד: מעניין אותי כמה מהם, מהמקרים האלה, היו של נשים ערביות.

<נאילה עואד: במיוחד כשאני מדברת גם על אי האמון במערכת המשטרתית.

<נאילה עואד: כאישה פלסטינית, כמיעוט לאומי בתוך המדינה, שסובל מכלל צורות של דיכוי, אז בטח הנשים, נפגעות אלימות מינית, לא רואות אפילו במשטרה גם גורם שיהווה תמיכה והגנה כלפיהן.

<נאילה עואד: אם היא תגיע, ואני יודעת שיותר מ-80% של התיקים של אלימות באופן כללי, לפי הדוחות שלכם זה 89.5% מהתיקים של אלימות שמגיעים למשטרה, נסגרים לא מחוסר ראיות אלא מחוסר עניין לציבור.

עאידה תומא סלימאן: טוב, נחכה גם לדיווח מהבוקר, מה יקרה עם התיק המפורסם של ראש מועצה מקומית שהטריד מינית ועשה מעשים מגונים נגד אחת העובדות שלו.

עאידה תומא סלימאן: נראה אם הפרקליטות כן תגיש כתב אישום.

<נאילה עואד: ואם אין מגיעות אז קיים גם, אפילו אם אנחנו רואות עלייה, או קצת שינוי בכל היחס המקצועי במקרים שמגיעים למשטרה, אבל עדיין, חוק זכויות נפגעי עבירה – לא אוכפים אותו.

<נאילה עואד: אנחנו מדברות על מחסור בנשים חוקרות שיטפלו בעניין, נשים ערביות, ולא דוברות ערבית – שיטפלו בכל פנייה ופנייה.

<נאילה עואד: אנחנו גם מדברות על מחסור אפילו לתרגם.

<נאילה עואד: הם מבקשים מתנדבים שלהם שהם לא מוכשרים או מוכשרות.

<נאילה עואד: בסופו של דבר הם אפילו חושפים, כי הם מכירים את הנערה ואז יוצאים בהיכל בית המשפט לדבר על כל המקרה שלה, או במשטרה, מדברים על זה וזה גורם לאותה אישה להרגיש רע, והיא נאנסת פעם שניה.

<נאילה עואד: אני כן אדבר על כל מערכת החינוך, גם.

<נאילה עואד: מערכת החינוך – מה התוכניות שלהם, חוץ מהכשרה לחיי נישואין וציון יום מניעת אלימות מינית – שזה שבוע במהלך כל השנה.

<נאילה עואד: הם לא מתאמצים להכניס את כל העניין של מניעה, הסברה וסיוע לנערות.

<נאילה עואד: אנחנו עושות את זה באופן וולונטרי.

<נאילה עואד: אנחנו, כעמותה, נכנסות ל-1,800 שעות הדרכה בבתי ספר במהלך השנה.

<נאילה עואד: אני מדברת על חצי משרה, על פרילנסרים שעובדים את העשייה הזאת מבלי שמשרד החינוך או מערכת החינוך ידאגו לתוכניות מוכרות של הארגונים הפמיניסטיים שיקבלו את הקרדיט ויעשו את העשייה הזו.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני נותנת את רשות הדיבור לגברת אושרה לרר ממשרד החינוך.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך – נשים, בני אדם וחברי כנסת.

עאידה תומא סלימאן: אז עכשיו בני אדם.

עאידה תומא סלימאן: כמו שאמר אילן גילאון.

מיכל רוזין: זה אומר משהו עלינו, לא הבנתם.

מיכל רוזין: אילן רצה להחמיא לנו.

<אושרה לרר: תודה.

<אושרה לרר: בעצם הטיפול בתוך משרד החינוך מתחלק לשתי יחידות – היחידה למיניות ולמניעת פגיעה מינית, שמנהלת אותה עכשיו איריס בן יעקב, והיחידה לשוויון בין המינים.

<אושרה לרר: אני רוצה לתקן.

<אושרה לרר: פעילויות שפ"י, קרי היחידה למניעת פגיעות מיניות, הן פעילויות חובה בתוך "כישורי חיים".

<אושרה לרר: הפעילות שלנו, של היחידה לשוויון בין המינים, היא פעילות רשות, לבתי ספר שרוצים להעמיק, שרוצים לפתוח את זה.

<אושרה לרר: היחידה מקיימת 700 קבוצות בשנה שמטפלות, בין היתר, במניעת פגיעה מגדרית.

עאידה תומא סלימאן: סליחה, כשאת אומרת שהפעילות של שפ"י היא פעילות חובה, מה היא כוללת?

<אושרה לרר: ניתן לאיריס להרחיב.

<אושרה לרר: הפעילות שלנו, של היחידה לשווין בין המינים, כוללת הכשרה, גם במגזר הערבי – יש לנו 200 קבוצות, בכל היתר יש לנו 500 קבוצות – כוללת גם דיון ביחד עם התלמידים והתלמידות בנושאים של פגיעה מינית בתוך פגיעה מגדרית.

<אושרה לרר: אנחנו, ביחידה שלנו, רואים בפגיעה מינית חלק מפגיעה מגדרית.

<אושרה לרר: אנחנו לא רואות בזה מין, וזה מה שאנחנו מעבירות.

<אושרה לרר: גם במגזר הערבי וגם במגזר היהודי.

חנין זועבי: זה אתם יוזמים ומציעים, או בית הספר צריך לבוא אליכם - - -

<אושרה לרר: אנחנו יוזמים ומציעים, וכיוון שיש לנו תקציב מוגבל, אז אנחנו עושים כל מיני פרמטרים, אנחנו בוחנים ומחליטים.

עאידה תומא סלימאן: אז אני בטוחה שיש לכם נתונים – לאיזה בתי ספר נכנסתם, כמה שעות נתתם.

עאידה תומא סלימאן: יש לך את זה?

<אושרה לרר: אני יכולה להעביר.

<אושרה לרר: אין לי את זה פה, אבל אני יכולה להעביר.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מאוד מבקשת לקבל את זה לידיים שלי, בשבוע הקרוב, כדי לדעת באמת עד כמה נכנסים, כי להגיד לך את האמת, כמי שמגיעה מהשטח – אתם כמעט לא מורגשים.

<קריאה: נכון, נכון.

<אושרה לרר: 700 קבוצות - - -מערכת החינוך.

<אושרה לרר: בתוך זה יש לנו השתלמויות למורים ומורות, וימי עיון, וגם פעילויות אד הוק, כמו חוברת שהוצאנו השנה, שמאגדת את הפעילויות שלנו בתחום, שיצאה לכל בתי הספר, לכל המפקחים והמפקחות, להעברה לבתי הספר.

<אושרה לרר: אנחנו פועלות במסגרת – שמעתי את ההערה שלך לגבי להעביר את זה לעמותות שעובדות – אנחנו פועלות במסגרת חוקי מדינת ישראל וחוק המכרזים.

<אושרה לרר: חוק המכרזים פתוח לכולם.

<אושרה לרר: מי שניגש למכרז, יש מערכת של ציונים שהוא מקבל, ועל פי זה נבחר.

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה מי שבחרתם לפני שנה, לקח לו שנה להתחיל את התוכנית, כי הוא לא היה מוכן מבחינת תכנים ומבחינת צוות שיעביר את זה.

<אושרה לרר: לקח לו שנה להפעיל את התוכנית, כיוון שלקח שנה לאייש את התפקיד שלי, בין היתר, לא רק בגלל הזכיין.

<אושרה לרר: בסדר.

<אושרה לרר: כל עוד מדינת ישראל מחליטה שמכרזים זה דבר כשיר ודבר שאפשר לעשות אותו – אז את יודעת, זו הרשות המבצעת ו - - -

<מרים שלר: השאלה הרלבנטית היא כמה ילדים טופלו ואותרו על ידי מערכת החינוך.

<מרים שלר: אנחנו מדברות על תופעה כל כך גדולה.

עאידה תומא סלימאן: זה שפ"י.

עאידה תומא סלימאן: זה שפ"י, ואנחנו ניתן להם.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני חייבת להגיד – זה נכון שיש חוק כזה.

עאידה תומא סלימאן: המטרה בלהעלות את הנושא זה לעשות ביקורת על השימוש בחוק הזה ועל תנאי הסף שמכניסים בתוך המכרזים.

עאידה תומא סלימאן: כמי שעברה כמה מכרזים כאלה אני יודעת בדיוק איך מפתחים תנאי סף וקריטריונים שבעצם לא דואגים, אפילו, לבדוק אותם עד הסוף.

עאידה תומא סלימאן: מספיק שיהיה שם של מישהו שיש לו ניסיון, ואז משליכים את הניסיון הזה על כל הארגון.

עאידה תומא סלימאן: אבל זה נושא שנצטרך לעשות עליו ישיבה שלמה ולדבר עליו, ואיך זה בעצם פוגע במטרות של התוכנית עצמה שעושים עליה מכרז.

אילן גילאון: בנתונים שיש לה, תאמיני לי שהיא צדיקה.

אילן גילאון: צריך לתת לה - -

מיכל רוזין: כן, ברור.

אילן גילאון: - - חסיד אומות העולם.

מיכל רוזין: אנחנו לא באים אליה בטענות, באים למערכת.

אילן גילאון: הייתי נותן לה להדליק משואה - - -

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: יש חברי כנסת שעוד לא דיברו, אני חייבת לתת את רשות הדיבור לחברת הכנסת מיכל רוזין שיש לה גם קצת קרדיט בנושא הזה.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: קודם כל, כבוד לאיגוד.

מיכל רוזין: למרות הקרדיט אני גם לא מקבלת את הדוח לפני, אבל הדוח נראה מצוין, וככה, עברתי עליו והוא מרתק, כמו מידי שנה.

מיכל רוזין: באמת, אני חושבת שזה אחד הדוחות החשובים ביותר שתורמים למחקר בישראל, והלוואי שהיתה יחידת מחקר גדולה שהיתה יכולה באמת להנפיק כמה שיותר מחקרים.

מיכל רוזין: אין לי ספק שזה אחד החומרים המשמעותיים ביותר שמסייעים להבנת הנושא בארץ.

מיכל רוזין: אני רוצה להתחיל בנקודה חיובית, וצודק חבר הכנסת גילאון, מי שפועל בתחום מגיע לו באמת להגיד משואות.

אילן גילאון: אני אמרתי משואה, אל תגידי משואות.

מיכל רוזין: אבל יש כאן כמה, אי אפשר רק אחת.

מיכל רוזין: יש פה בהחלט עבודה נגד הרוח, ושני צעדים קדימה וצעד אחורה.

מיכל רוזין: אין מה לדבר שיש שיפור, גם במגזרים מסוימים בהבנה, במודעות.

מיכל רוזין: יש שיפור בהחלט גם ברשויות, של הבנה טובה יותר של הנושא, במודעות – את גם רואה שבמקום שיש מודעות, ועושים עבודה, לדוגמה – בצבא, יש עלייה בכמות התלונות.

מיכל רוזין: כשיש עלייה בכמות התלונות זה אומר דבר טוב.

מיכל רוזין: זה אומר שיש מודעות, שמדברים על זה, שמוציאים החוצה את הפצע, את המורסה, את הבעיות שקיימות, לעומת – תראו את הנתונים במשרדי ממשלה, וכדומה, עד כמה הנושא מושתק וכמעט ולא קיים.

מיכל רוזין: אבל אני חושבת שהבעיה העיקרית, וחברי, חבר הכנסת גילאון עלה על זה, בנקודה חשובה מאוד – הדבר החשוב ביותר, ואנחנו כל שנה נפגשים, וכולם מצקצקים בלשון, וכשנחשפים הנתונים אומרים "אוי, זה נורא, זה נורא".

מיכל רוזין: הנקודה החשובה ביותר היא העלאת המודעות.

מיכל רוזין: העלאת המודעות היא חשובה ביותר, ואי אפשר, היא לא תקרה אם נערוך רק פעם בשנה כנס בכנסת, ורק אם נפרסם דוח, ורק – כמה שננסה לדבר על זה ולהביא את זה לתקשורת.

מיכל רוזין: עד שלא נביא בחוק, ולצערי הממשלה הפילה לי פעמיים את העניין הזה- לא נביא בחוק בצורה אינהרנטית, לכל הכשרה שקיימת, לכל הגורמים הטיפוליים, למורים –מורות, לאחיות-אחים, רופאים-רופאות, עובדים ועובדות סוציאליות, באמת, כל הרשת הזו, עד שכולם, אני אומרת תמיד – ישימו את המשקפיים האלה, כדי לראות, ובעיקר כדי לראות את הילדים – אנחנו כבגירים יכולים להסתובב בעולם, והחברה הכי טובה לא תדע מה עבר עלינו, אבל ילדים, רואים אותם כל כך הרבה גורמים: המורה בבית הספר, היועצת, המנהלת, רופא המשפחה, ולפעמים – עובדת סוציאלית שמלווה משפחה, והיא לא רואה את זה.

מיכל רוזין: היא לא רואה את זה לא כי היא רעה והיא מתעלמת.

מיכל רוזין: היא לא רואה כי היא לא קיבלה את ההכשרה המתאימה, והיא לא מרכיבה את המשקפיים הנכונות.

מיכל רוזין: כאשר ילד בבית ספר – ואני מספרת סיפור אמיתי מלפני מספר שבועות – מתלבט בסדנה כזו, שנערכה לו, האם הפעם הראשונה שלו – אמיר, תקשיב טוב – הפעם הראשונה שלו צריכה להיות עם חברה שהוא אוהב, במערכת יחסים, או עם אישה בזנות, אנחנו נכשלנו כישלון נחרץ.

מיכל רוזין: נחרץ.

מיכל רוזין: לא צריך מחקרים שיראו את זה.

מיכל רוזין: הילדים שלנו כולם חשופים.

מיכל רוזין: גם אם הם הילדים הכי טובים בעולם, וגם אם נשים חסמים על המחשבים שלנו, בבית – הם היום חשופים לכל דבר.

מיכל רוזין: הם מראים אחד לשני.

מיכל רוזין: הילדים חשופים, מותקפים, כמו שאמרת – במידע, שהם לא יודעים איך להכיל אותו, הם לא יודעים מה לעשות אתו, ורובם גם באים ולא יודעים אפילו למי לפנות.

מיכל רוזין: אין להם הורים קשובים, כי גם ההורים לא יודעים איך להתמודד.

מיכל רוזין: אני מסיימת, כי זו באמת נקודה מאוד כואבת, אני חייבת לומר, אולי בגלל מה שהייתי, אולי בגלל שאני עוסקת בנושא, כמעט ולא עובר יום – ליאת יודעת, כי אני מטרידה אותה מדי יום ביומו, שלא פונים אלי הורים, מארגוני נוער, מורים, מורות באמת, מכל הכיוונים.

מיכל רוזין: מקהילות שפונים ואומרים – קרה אצלנו, מה אנחנו עושים?

מיכל רוזין: פשוט לא יודעים מה עושים, למי לפנות.

מיכל רוזין: אין להם אפילו טלפון למי להתקשר, למי לפנות.

מיכל רוזין: כמובן, חוץ ממרכזי הסיוע, שעושים עבודת חסד.

מיכל רוזין: אני אומרת לכם, ההורים במצוקה.

מיכל רוזין: זו תופעה שהיא מגיפה.

מיכל רוזין: היא קורית כל כך הרבה, ובעיקר לקטינים וקטינות, ואנחנו רואים את התוצאות האלה.

מיכל רוזין: אחר כך זה משפיע על כולנו, כחברה, גם בדברים שאתם לא חושבים שהם משפיעים, כחברה.

מיכל רוזין: אני אומרת לכם – על כל הקשת זה משפיע, על הכל.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לגברת איריס בן יעקוב, ממונה על חינוך למיניות ומניעת פגיעה.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני מבקשת – יש לך שלוש דקות.

עאידה תומא סלימאן: זה מה שנתתי לכולם.

<איריס בן יעקוב: קודם כל, אני רוצה להגיד שלמשרד החינוך באופן כללי יש תוכנית חובה בבתי הספר, במסגרת השיעור כישורי חיים.

<איריס בן יעקוב: אנחנו עשינו סקר בשנת תשע"ה - - -

רויטל סויד: לאיזה כיתות?

<איריס בן יעקוב: מהגן עד י"ב.

<איריס בן יעקוב: עלה כי 92% מהיועצות מדווחות על קיום כישורי חיים בבית ספרם.

<איריס בן יעקוב: בהקשר לנושא הוועדה שדנה באלימות בכלל, אלימות מינית – 84% מהיועצות מדווחות על עיסוק בהתבגרות הגופנית והנפשית, ששם אנחנו מדברים על חברות, על זוגיות, על קשר, על סטריאוטיפים מיניים – אנחנו גם כוללים את החלק של המגדר, ו-70% מהם דיווחו על עשייה בתחום של מניעת פגיעה מינית, גם ברשת וגם בכלל, בשבוע מערכת החינוך נגד אלימות מינית, שכולל כל מיני נושאים.

<איריס בן יעקוב: בנוסף לכל אלה, משרד החינוך יוזם פעולות חינוכיות בשיתוף גורמים רבים, לקידום גלישה בטוחה והתנהלות מיטבית ברשתות החברתיות, ולמניעת התנהגות פוגענית והפרת זכויות ברשת.

<איריס בן יעקוב: פעולות אלה נערכות לאורך כל השנה, בהובלת ועדה משרדית שהוקמה – תוכנית כגון – פרטי באופן ציבורי, שעוסקת בשמירה על זכויות ופרטיות והגנה על תלמידים תוך התמודדות עם פרסומים פוגעניים ברשת.

<איריס בן יעקוב: זה נעשה בשיתוף עם משרד המשפטים.

עאידה תומא סלימאן: יש לך סטטיסטיקה – כמה מבתי הספר בארץ עשו את התוכנית הזו?

<איריס בן יעקוב: אז זה מה שקראתי – 84%.

<קריאות: - - -

<איריס בן יעקוב: הסקר הזה הוא סקר שנערך בקרב היועצות, הוא נקרא "סקר כישורי חיים", כדי לבחון - - - השיעור עצמו הוא שיעור חובה, ואנחנו גם רוצים לדעת איזה נושאים הם מעבירים בתוך בתי הספר.

חנין זועבי: אבל המסגרת היא אינה מסגרת חובה.

חנין זועבי: המסגרת של כישורי חיים אינה מסגרת חובה.

חנין זועבי: השיעור מתוך המסגרת הוא חובה.

עאידה תומא סלימאן: גם יועצת מקצועית היא לא תמיד חובה בבתי ספר - - - כך שאין את מי לשאול.

חנין זועבי: - - - המשמעות של שיעור חובה.

חנין זועבי: אני לא מבינה מה המשמעות של שיעור חובה.

<איריס בן יעקוב: השיעור של כישורי חיים הוא שיעור חובה, במשרד החינוך.

<איריס בן יעקוב: יש על זה חוזר מנכ"ל.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להבין – כשאת אומרת "שיעור חובה", אנחנו מדברים באמת על שיעור אחד?

<איריס בן יעקוב: אנחנו מדברים על שיעור אחד.

עאידה תומא סלימאן: שיעור אחד שהם מקבלים – זו התוכנית?

<קריאה: שיעור אחד בשבוע.

עאידה תומא סלימאן: בבתי הספר הערביים יש דבר כזה?

<קריאה: בוודאי.

<קריאות: - - -

<איריס בן יעקוב: אני רוצה לחדד שהחברה הערבית היא חלק ממערכת החינוך ושיעור כישורי חיים מופעל גם בחברה הערבית, גם הדתית, וגם בחמ"ד, ועכשיו אנחנו גם מכניסים את זה לחברה - - -

<קריאות: - - -

<קריאה: - - - שעת חינוך?

<קריאה: לא, זה לא שעת חינוך.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: זה הולך ככה.

עאידה תומא סלימאן: אתן שלושתכן מדברות יחד, אי אפשר להקשיב לאף אחד.

עאידה תומא סלימאן: אז דבר ראשון, אני רוצה לעשות קצת סדר בעניין.

עאידה תומא סלימאן: שעת מחנך זה שעת מחנך, זה לא התוכנית שמדובר עליה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי?

עאידה תומא סלימאן: אז כשחלק מבתי הספר הערביים - - - אי אפשר לקרוא לשעת מחנך כאילו זה חלק מהתוכנית.

עאידה תומא סלימאן: האם קיימת התוכנית בכל בתי הספר במדינת ישראל?

עאידה תומא סלימאן: על זה אני רוצה תשובה – כן או לא?

<איריס בן יעקוב: בבתי ספר ערביים - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: שאלתי שאלה מאוד ברורה: האם התוכנית הזו מועברת והיא חובה, והיא נמצאת בכל בתי הספר במדינת ישראל?

<איריס בן יעקוב: שיעור כישורי חיים הוא חובה לכל בתי הספר במדינת ישראל.

עאידה תומא סלימאן: לא, סליחה.

עאידה תומא סלימאן: זו לא התשובה, זה שאת אומרת לי שזו חובה.

עאידה תומא סלימאן: אני שואלת האם באמת התוכנית נמצאת?

עאידה תומא סלימאן: זה שהחלטתם שזו חובה – זה משהו, זה שהם בודקים אם התוכנית קיימת – זה משהו אחר.

עאידה תומא סלימאן: האם התוכנית הזו קיימת בכל בתי הספר?

מיכל רוזין: מי מפקח?

מיכל רוזין: כמו שיש מפקחת לחשבון, מפקחת לעברית.

מיכל רוזין: מי מפקח?

<איריס בן יעקוב: קודם כל יש מפקחים על הייעוץ החינוכי שעובדים בשדה, והם אלה שמקבלים את הנתונים של סקר כישורי חיים, ועושים עם זה עבודה.

<איריס בן יעקוב: 70% מהיועצות החינוכיות דיווחו על עשייה בתחום.

<איריס בן יעקוב: המפקחת על היועצות החינוכיות - - -

עאידה תומא סלימאן: 70% דיווחו על עשייה, זה אומר שתוך בי הספר שיש להם יועצות חינוכיות, רק 70% עשו - - -

<מרים שלר: וגם, עשייה בתחום יכול להיות - - -

עאידה תומא סלימאן: אז התשובה היא שלא בכל בתי הספר במדינת ישראל מעבירים את התוכנית, שהיא חובה.

עאידה תומא סלימאן: זו התשובה שהייתי צריכה לשמוע.

חנין זועבי: עשייה – אולי דיברו עשר דקות, או אולי דיברו שיעור בשנה על זה.

חנין זועבי: זו לא עשייה.

<איריס בן יעקוב: זה שיעור אחד, פעם בשבוע.

<איריס בן יעקוב: אני רוצה להגיד עוד דבר.

<איריס בן יעקוב: התוכנית מועברת לרוב - - -

אילן גילאון: את אומר פעם בשבוע, שעה בשבוע, ב-84% מבתי הספר.

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: אני אחסוך מאתנו את הוויכוח הזה.

עאידה תומא סלימאן: ברור לי שהתוכנית לא מועברת בכל בתי הספר, ובבתי הספר שהיא מועברת בהם, לא מועברת במתכונת המלאה, כנראה.

עאידה תומא סלימאן: אז בואו נעשה עם זה משהו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו בסיכום נתייחס לזה, אבל אני אדרוש מידע מלא על כמה מהשאלות שהועלו פה.

<איריס בן יעקוב: אני רוצה להגיד עוד דבר, שהתוכנית לרוב מועברת על ידי אנשי חינוך.

<איריס בן יעקוב: יש גם כניסות של הצגות, מרכזי סיוע ומומחים שמגיעים לתת ידע ספציפי בתחומים שונים.

<איריס בן יעקוב: צוות המורים עובר הכשרות על ידי היועצות ובשיתוף מומחים, ומעבירים הלאה את המידע לתלמידים.

<איריס בן יעקוב: היועצות החינוכיות עוברות בהכשרה שלהם, זה חלק מההכשרה, ובלי זה הן לא מקבלות רישיון ייעוץ, איך מאתרים ילדים בסיכון.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שמהניסיון שלי, יועצות חינוכיות בבתי הספר התחננו לארגונים – תבואו, תעבירו את התוכניות, כי אין לנו את ההכשרה ואנחנו לא יודעות איך להתמודד עם זה.

מיכל רוזין: כמה ילדים אותרו וטופלו, על ידי מערכת החינוך ב-2014?

<איריס בן יעקוב: אין לנו את הממצאים האלה.

מיכל רוזין: מה זאת אומרת?

מיכל רוזין: יש לכם.

מיכל רוזין: כל שנה אתם הצגתם.

מיכל רוזין: כמה ילדים אותרו כנפגעי תקיפה מינית וטופלו על ידי מערכת החינוך?

מיכל רוזין: כמה ילדים?

<קריאות: - - -

<קריאה: שפ"י – בוודאי.

<קריאה: שפ"י חייב לעסוק בכל דיווח.

מיכל רוזין: בואי נגיד אחרת – כמה דיווחים קיבלתם במהלך שנת 2014 מבתי הספר וגני הילדים, על פגיעות מיניות?

מיכל רוזין: כמה דיווחים?

<איריס בן יעקוב: פגיעות מיניות של מה?

<איריס בן יעקוב: זה תחום - - -

מיכל רוזין: לא משנה.

מיכל רוזין: גננת, מורה, מדווחת לשפ"י.

מיכל רוזין: כמה פניות?

<איריס בן יעקוב: אני רוצה להגיד – יש לנו צוות של מדריכות שכל יום אנחנו מקבלות פניות של אנשי חינוך - - -

מיכל רוזין: ולא נרשמת כל פנייה?

<איריס בן יעקוב: לא, אנחנו לא - - -

מיכל רוזין: אין דבר כזה.

מיכל רוזין: אני יודעת שהיה.

מיכל רוזין: תמיד היה מספר ברור.

<איריס בן יעקוב: תאפשרי לי לדבר, אני אשמח.

<איריס בן יעקוב: המון פניות של אנשי חינוך שמתייעצים, יועצות חינוכיות, מורות, מנהלות של בתי ספר, זה אומר שיש מודעות מאוד גבוהה, ויש זיהוי, ויש איתור.

<מרים שלר: אבל אם יש אחד משישה ילדים במדינת ישראל - - -

עאידה תומא סלימאן: שניה, שניה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מתפלאה על תשובה כזו, כי בעצם אתם אמונים ואחראים על קטינים וקטינות, וכאשר יש חובת דיווח על כל פגיעה בקטין על י די או מורה או איש מקצוע אחר שחייב לדווח על זה שנודע לו על פגיעה מינית, ואת אומרת לי שאין במשרד החינוך שום גוף שבעצם רושם את כל התלונות ועוקב מה קורה אתן, זו בעיה רצינית.

עאידה תומא סלימאן: או שאת אומרת לי – לא הגעתי עם הסטטיסטיקה הזו.

<איריס בן יעקוב: לא, לא, לא.

<איריס בן יעקוב: זה לא שלא הגעתי עם הסטטיסטיקה.

<איריס בן יעקוב: הפניות מגיעות למחוזות, והמחוזות הם אלה שמרכזים את הפניות.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אבל ארצית – אתם לא מבקשים את ריכוז הנתונים האלה?

<איריס בן יעקוב: לא, אנחנו לא מבקשים את הריכוז של הנתונים.

<איריס בן יעקוב: יש לנו חוזר מנכ"ל ובתי הספר כאחד מחויבים לפעול על פי חוזר מנכ"ל.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה.

עאידה תומא סלימאן: גם חוזרי מנכ"ל לפעמים טעונים שיפור.

עאידה תומא סלימאן: אז אם אין לכם את איגום הסטטיסטיקה הזה יש לכם בעיה במעקב אחרי מה הצוותים שלכם עושים.

עאידה תומא סלימאן: אם אין לכם איגום של הסטטיסטיקה הזו ומעקב מה קורה עם התלונות האלה, יש לכם בעיה די רצינית בדבר שאתם מופקדים עליו וזה שלומם של הילדים האלה, כמי שאחראים על החינוך שלהם.

מיכל רוזין: מבחינה ביטוחית לא יכול להיות, עאידה, שלא נרשמת כל תלונה.

מיכל רוזין: אני מדברת עם גננות, עם מורות, הן מפנות כל דבר הכי קטן, לפעמים אפילו - - - לשפ"י, ולא יכול להיות שלא - - -

עאידה תומא סלימאן: נאמר לי פה שהם רושמים את זה מחוזית.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי?

עאידה תומא סלימאן: אז אם מחוזית, אנחנו נדרוש לקבל את המידע הזה, נדרוש לבדוק מה קורה עם התלונות, מה שיטת המעקב אחרי – אני לא רוצה להיכנס עכשיו לסיכומים.

עאידה תומא סלימאן: מה שיטת המעקב, איך, בעצם, משרד החינוך ממלא את תפקידו בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני נותנת זכות דיבור לחברת הכנסת חנין זועבי.

חנין זועבי: תודה.

איימן עודה: - - -

עאידה תומא סלימאן: אני אתן לך לדבר אחרי חברת הכנסת.

עאידה תומא סלימאן: או שתסכמו ביניכם.

<קריאות: - - -

איימן עודה: טוב, חברתי היושבת ראש, היקרה, עאידה, חברי וחברות הכנסת, האורחים, אנשי המקצוע.

איימן עודה: אני לא חבר הוועדה.

איימן עודה: אני באתי בשביל חשיבות העניין, במיוחד כאשר בשבועיים האחרונים נרצחו שלוש שנים ערביות, ובאתי גם בגלל האנרגיות הכל כך חיוביות במקום הזה, ובגלל שאני כל כך מעריך את פועלה של היושבת ראש, שהיא לוחמת אמיתית באלימות נגד הנשים בראייה הוליסטית.

איימן עודה: אני רוצה לברך במיוחד את חברות תנד"י, הנשים הדמוקרטיות, הנשים הערביות שנמצאות במקום הזה שהן נאבקות מתחילת שנות ה-50.

איימן עודה: אז אתם מבינים ומבינות שנשים ערביות מתחילת שנות ה-50 נאבקות למען שוויון מלא בין הגברים ובין הנשים, לכן – יישר כוח לכל החברות מתנד"י, מהנשים הדמוקרטיות.

איימן עודה: אני באתי, האמת, בעיקר בשביל ללמוד, ללמוד מכם.

איימן עודה: אני לא נמצא בפרטי הפרטים כמו שאתן נמצאות, כבר הרבה שנים.

איימן עודה: אני מבין את החברה שלי, ואני חושב על המניעים – מתי מגישים תלונה, מתי לא מגישים, מה הפחד, מה החסמים.

איימן עודה: אין לי שמץ של ספק שאחד החסמים הגדולים ביותר, אם לא הגדול ביותר, זה העניין של מודעות חברתית.

איימן עודה: שהקבוצה, שהחברה מודעת, מגבה, תומכת או לא.

איימן עודה: לכן, עאידה, כל כך חשוב לי לשמוע כמה משקיעים בבתי ספר – מבחינת תודעה, מבחינת לימוד.

איימן עודה: כמה משקיעים בקרב הצעירים והצעירות כדי שתהיה מודעות חזקה וחשובה, במיוחד בקרב האוכלוסייה הערבית, למען גיבוי ותמיכה בנשים שמגישות תלונה.

איימן עודה: אני חושב שזה אחד החסמים החשובים ביותר.

איימן עודה: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך, חבר הכנסת איימן עודה.

רויטל סויד: קודם כל, עאידה, תודה רבה על הדיון ותודה רבה על הדוח המקיף.

רויטל סויד: עצם העובדה שאנחנו צריכות, בשנת 2015 לציין את יום המאבק הבינלאומי, את היום הבינלאומי למאבק באלימות נגד נשים, זו תעודת עניות כל כך גדולה לחברה שבכלל צריך לציין יום כזה, יום שהאו"ם הכריז עליו ב-1999, לא רק שעדיין תקף, ב-2015, ואנחנו לא אומרים – אולי צריך להוציא אותו, אולי הוא לא רלבנטי.

רויטל סויד: הוא יותר רלבנטי מתמיד, וזה מראה הרבה מאוד על החברה שלנו.

רויטל סויד: זה מראה על תעודת העניות שאפשר לייחס לה, בנושאים חברתיים, בנושאים של שוויון מגדרי, ובטח ובטח בכל מה שקשור לתקיפות מיניות.

רויטל סויד: כיושבת ראש השדולה למאבק באלימות וביריונות ברשת החברתית אני רוצה להתייחס לתקיפות המיניות במרחב הווירטואלי, ופה, הנושא, לדעתי – עוד אפילו לא נגענו בקצה קיצו של הקרחון.

רויטל סויד: אני מפרידה בין שני דברים.

רויטל סויד: אני מפרידה בין העבירות הברורות לנו, כחברה, כמו פדופיליה ברשת, כמו העבירות – לא רק המחוקק, גם הפסיקה עדכנה את עצמה במובן הזה שעבירת אינוס, מעשה מגונה והטרדה מינית יכולים להיות גם ללא מגע אם הם ברשת, ועל זה, באמת, כל הכבוד.

רויטל סויד: לכן, כששמענו את נציגי המשטרה, שאמרו – אנחנו מגישים כתבי אישום ויש לנו ראיות, הכל טוב ויפה, בואו נשים את זה בצד.

רויטל סויד: אתם מבינים כמה עבירות של פגיעה מינית והטרדה מינית גם בקרב בני נוער וגם בקרב בוגרים יש כלפי נשים וגם כלפי גברים, אבל בעיקר כלפי נשים, ברשת, ויש לנו פה שתי בעיות: האחת, בכלל לא מודעים שזה עבירות פליליות, ושנית – זה לא מגיע אליכם, בכלל, נציגי המשטרה, מכיוון שאל"ף, נשים לא מתלוננות, ובי"ת, אתם לא יודעים איך להתמודד עם זה.

רויטל סויד: אם אני מסתכלת על הדוח, שמתוך 94 תיקים בפרקליטות – לא שהגיעו אליכם, כי בטח הגיעו אליכם הרבה יותר, במשטרה, לא שהגיעו למערך התביעות, שהגיעו לפרקליטות – 94 תיקים, מתוכם רק ב-6 הוגשו כתבי אישום, מה זה?

רויטל סויד: איפה אנחנו נמצאים?

רויטל סויד: היום, הזירה הרווחת היא הזירה הווירטואלית.

רויטל סויד: כל מה שדיברנו, על פגיעות במשפחה, ועל זה שכל אישה שלישית היא קורבן של תקיפה מינית – זה עדיין קיים.

רויטל סויד: הרי מה אמרנו?

רויטל סויד: אנחנו רואים מהנתונים שהפגיעה היא בעיקר בקרב במעגל הקרוב.

רויטל סויד: אתם מבינים מה מרבה לנו ומה מוסיפה לנו הרשת החברתית?

רויטל סויד: היא מוסיפה לנו עוד הרבה מאוד תקיפות של אנשים זרים לנו, רחוקים לנו, שנכנסים לנו אל תוך החדר.

רויטל סויד: נכנסים לנו לתוך המיטה, למחשב, לסמרטפון.

רויטל סויד: כשמצלמים נערה בבית הספר ומפיצים את הסרטונים שלה כשהיא לא מסכימה ויש שם איזו פגיעה מינית, זה נזק לכל החיים.

רויטל סויד: זה דבר חמור מאוד.

רויטל סויד: לא הנערים מבינים שזו בעיה, לא הנערות מבינות שזו בעיה, ולא מתלוננים על זה בכלל, והבעיה החמורה ביותר, כי את זה, בוא נניח שאם נרים את המודעות לזה, ונעשה לזה גם הטמעה שזו עבירה פלילית וגם שצריך להימנע מזה וגם שצריך להתלונן – הבעיה החמורה ביותר, וכאן אני כן פונה למשטרת ישראל: אין לכם יכולת אכיפה של הדבר הזה.

רויטל סויד: אין לכם יכולת להוריד סרטונים, אין לכם יכולת להסיר תמונות פוגעניות - -

<מרים שלר: כמה אנשים נמצאים במחלקת הסייבר?

<מרים שלר: כמה אנשים?

רויטל סויד: אין לכם יכולת לטפל בזה.

רויטל סויד: אני רוצה לבוא ולומר, בתור מי שנמצאת ומעורה מאוד בתוך המרשתת, העולם הווירטואלי – זו הזירה הבאה ואנחנו חייבים ללמוד להתמודד עם תקיפות מיניות גם שם.

חנין זועבי: תודה רבה, גברתי היושבת ראש.

חנין זועבי: אני רוצה למקד את השאלה ואת הדאגה להמשיך בתחום של המשטרה, בזירה של המשטרה.

חנין זועבי: כאשר אנחנו אומרים ש-13% מתלוננות, מתוך זה – ב-20% הוגשו כתבי אישום, כלומר, זה 1% מתוך המתלוננות שמגישים כתב אישום.

חנין זועבי: זה נתון שאף חברה לא היתה עוברת עליו בשתיקה.

חנין זועבי: 1%.

חנין זועבי: לא 20%, כי 20% מאלה שנפתח להם תיק.

חנין זועבי: 1% מהנפגעות שאנחנו מכירות – ויש גם ששותקות, ממשיכות לשתוק, 1% נפתח תיק.

חנין זועבי: עכשיו, אני חושבת שכאשר אנחנו שואלים את השאלה אנחנו יודעים את התשובה – למה רק 13% מתלוננות?

חנין זועבי: בגלל חוסר ביטחון במשטרה.

חנין זועבי: חוסר אמון.

חנין זועבי: זו גם בעיה בפני עצמה.

חנין זועבי: כאשר אנחנו אומרים "חוסר אמון" אז יש ביטחון יתר לפושע.

חנין זועבי: כלומר, כל חוסר ביטחון לקורבן הוא ביטחון יתר לפושע.

חנין זועבי: זה אלמנט מרכזי בפשיעה עצמה.

חנין זועבי: כלומר, אני לא מגזימה כאשר אני אומרת שזה דבר שתורם לטיפול הלא מקצועי.

חנין זועבי: זו גם, שפה מעודנת - הטיפול הלא מקצועי של המשטרה הוא אחד הגורמים לעליית הפשיעה.

חנין זועבי: גם הפשיעה בכלל, וגם האלימות כלפי נשים בפרט.

חנין זועבי: אנחנו צריכים לתת אצבע, כלומר, לסמן אצבע לצד המשטרה כבעיה שעומדת בפני עצמה.

חנין זועבי: אני רוצה לתת שלוש הצעות אופרטיביות.

חנין זועבי: קודם כל, המשטרה עצמה צריכה לעבור הכשרה.

חנין זועבי: כאשר אנחנו שומעות שהמשטרה - - - מעודדות את הנשים לא לפנות למשטרה, המשטרה מעודדת את הנשים הערביות לעשות סולחה, בתוך המשפחה, אז זה דבר שלא יכולים להאמין לו.

עאידה תומא סלימאן: זו רגישות תרבותית, חנין.

חנין זועבי: והם עושים את עצמם לסוכני התרבות הערבית, הם המופקדים על התרבות הערבית והם מתחילים לדאוג לתרבות ולערכים התרבותיים שלנו, כאשר יותר מ-90% מהערבים מגנים את התופעה הזו.

חנין זועבי: יש את המוכתרים ואת ההנהגה הישנה, שהמשטרה כנראה רוצים לחזק, ולאו דווקא עמותות לנשים, המשטרה לא מאמינה לעמותות לנשים, המשטרה לא מאמינה לסוכני המודרניות, אלא לסוכנים הכי מסורתיים בחברה, ועל החברה ועל התרבות הערבים אתם לא מופקדים.

חנין זועבי: אני חושבת שזה חלק מהבעיה.

חנין זועבי: לא רק האלימות והעניין החינוכי – עכשיו נבוא למשרד החינוך, אבל המשטרה עצמה, כאשר 80% מהנשים הנרצחות התלוננות במשטרה.

חנין זועבי: אז זה אומר דרשני.

חנין זועבי: זו כתובת על הקיר.

חנין זועבי: 80% מהנרצחות באו אליכן וביקשו הגנה.

חנין זועבי: ההצעה האופרטיבית הראשונה – הכשרה למשטרה עצמה, והצעה אופרטיבית למשרד החינוך – חינוך נגד אלימות אינו נושא חובה.

חנין זועבי: המסגרת של כישורי חיים היא מסגרת חובה.

חנין זועבי: אז צריכים, דווקא בצורה קונקרטית, לתת את התוכניות שנוגעות בחינוך מיני ובתוכניות נגד אלימות מינית, שהיא תהיה תוכנית של חובה ולא של רשות.

חנין זועבי: ההצעה האופרטיבית השלישית – יש עכשיו, משרד החינוך הקדיש 180 מיליון שקל לחינוך לא פורמלי.

חנין זועבי: אני מציעה לוועדה למעמד האישה, אני פניתי כבר, אבל גם הוועדה למעמד האישה, תפנה למשרד החינוך, שחלק מה-180 מיליון, שזה סכום לא מבוטל, יוקדש במסגרת החינוך הלא פורמלי, יוקדש לחינוך מיני.

<אושרה לרר: בתוך המערכת הפורמלית.

חנין זועבי: המערכת הפורמלית צריכה להיות חובה, ולא רשות, אבל גם בחינוך הלא פורמלי יש 180, משם יוקדש לחינוך המיני.

<מאיר ברקוביץ': אחריי הועלו טענות לגבי הנושא של הסייבר, והאם המשטרה יכולה או לא יכולה.

<מאיר ברקוביץ': יש פה מי שיוכל להתייחס לזה, אבל אני מוכרח להתייחס לדברים שאת אמרת, גברתי – שחבל שאין לנו היכרות טובה יותר עם העשייה ועם הנתונים.

<מאיר ברקוביץ': אני חושב שהדברים היו נאמרו אחרת.

חנין זועבי: כבר נאמרו עשרות פעמים בוועדה הזו ובוועדת הפנים – מה שאני אמרתי עכשיו.

חנין זועבי: הוצגה סטטיסטיקה.

<מאיר ברקוביץ': אם תוכלי להקשיב גם לי אז אני חושב שזה יוכל לקדם את הדברים האלה.

<מאיר ברקוביץ': קודם כל, ברמת הנתונים, אפשר לחזור ולהיתפס ל-13% האלה שהוצגו פה על ידי מרכזי הסיוע.

<מאיר ברקוביץ': הבהרתי ואמרתי קודם – אני לא חושב שיש לנו מחלוקת על זה עם מרכזי הסיוע.

<מאיר ברקוביץ': הרי רק סתם, מתמטיקה פשוטה – אם בשנה יש 9,000 פונים למרכזי הסיוע ויש 6,000 תיקים במשטרה, אז זה כבר אומר שאו שכל ה-6,000 האלה מייצגים רק 135 מהפונים.

<מאיר ברקוביץ': אנחנו לא היינו אומרים, הרי - - -

חנין זועבי: או משנים קודמות.

<מאיר ברקוביץ': אני מדבר על אותה שנה.

<מאיר ברקוביץ': אנחנו לא היינו אומרים, הרי, שאם יש עשרות אלפי נפגעות –וזה כולם מסכימים, מדברים פה על אחת לשלוש, אחת לארבע, אחת לחמש, איך שלא יהיה זה מספר עצום.

<מאיר ברקוביץ': אז זה שיש רק 9,000 פונים למרכזי הסיוע, אנחנו לא אומרים שזה בגלל שיש חוסר אמון במרכזי הסיוע.

<מרים שלר: יש 40 אלף פונים ופונות.

<קריאה: הוא מדבר על החדשים.

<מאיר ברקוביץ': אותו הדבר, אני לא חושב שאם יש עלייה כל הזמן בפניות אל המשטרה, אז יכול להיות שיש אמון, יכול להיות שאין אמון, אני לא חושב שזה - - -

חנין זועבי: מודעות, או עלייה בפגיעות עצמן.

<מאיר ברקוביץ': אבל אני, בניגוד לאפשרויות האחרות להציג את זה, ויעידו פה האנשים שאני מופיע בוועדה, אני לא מייחס את העלייה לעשייה מיוחדת שלנו, כמו שאני לא חושבת שהירידה היא מאי עשייה שלנו.

<מאיר ברקוביץ': אני יכול להעיד על דבר אחד: דווקא בתחום הזה שאת מדברת עליו – יושבים פה אנשים, הם אלה שמעבירים את ההשתלמויות ואת ההכשרות ל - - -במשטרה.

<קריאות: - - -

<מאיר ברקוביץ': אז להגיד שהמשטרה לא הוכשרה לעשות את זה, זה לא נכון.

חנין זועבי: לא, זה נכון, והטענה שאני מציגה היא טענה נכונה, ואיך אתם מתייחסים למתלוננות הערביות - - -הן מטרד.

חנין זועבי: אני לא ממציאה את הדברים.

<מאיר ברקוביץ': אבל אם את לא נותנת לי לענות - - -

חנין זועבי: אף פעם לא המצאתי שום דבר.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת זועבי, וגם סגן ניצב ברקוביץ.

עאידה תומא סלימאן: תודה, הגבת.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שקודם כל, כל עלייה בפניות ובתלונות היא מבורכת.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר, כמו שנאמר פה, להגיד שהיא כולה בזכות העשייה של המשטרה, אבל זה חלק, וחלק מזה זו העלייה במודעות לנושא, חלק מזה זו הרגשת האישה שכן יש מי שיתמוך בה בתהליך.

עאידה תומא סלימאן: יש כמה וכמה סיבות לעלייה.

חנין זועבי: מעניין אותי - - - המשטרה רק מתעניינת - --

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אאפשר - - -

חנין זועבי: - - - הקליטה אותי.

חנין זועבי: המשטרה, לא מעניין אותה חוץ מהדברים שלי, ככה, את הקלטת רק אותו.

חנין זועבי: למה הקלטת רק - - -?

חנין זועבי: לא הקליטה רק את הדברים שלי?

חנין זועבי: אז בסדר.

עאידה תומא סלימאן: מצוין.

עאידה תומא סלימאן: זה יופץ ויראו כמה שאת מגינה על הנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: לשם שינוי, זה יהיה בנושא אחר, הפעם, חנין.

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה, סליחה, אני חייבת לעצור את כל זה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לגברת ורד סוויד, ואני מאוד מבקשת, בקצרה, כי אני רוצה לסכם.

עאידה תומא סלימאן: כמובן – מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה.

<ורד סוויד: אני רוצה לחזור ולהדגיש בנושא שדובר עליו כל כך הרבה, אלימות מינית כלפי ילדים וילדות – קשר שתיקה נובע מהרבה מאוד גורמים.

<ורד סוויד: אחד הדברים הראשונים זה הבושה וההלם שחווה הילד או הילדה, הקורבן.

<ורד סוויד: גם כשכבר אוזרים אומץ ומתלוננים, רף הענישה – חלק מהפוגעים הם ילדים בעצמם, והם מתחת לרף הענישה.

<ורד סוויד: אני חושבת שהגיע הזמן להוריד את רף הענישה בעבירות המין, גם בכדי לשמש הרתעה וגם בכדי להימנע מפגיעה, ובעיקר, המערכות שצריך להתמודד אתן, זה מתנהל כמו כל משפט פלילי אחר, ואני חושבת שבנושאים של עבירות מין צריך להוביל לשפה משפטית אחרת.

<ורד סוויד: השפה של 100% הוכחות, כשהקורבן הוא קטין או קטינה, זה הליך מאוד פוגעני במשפט, ואני חושבת שאנחנו צריכים היום להוביל את זה לשם, לאיזושהי מערכת.

<ורד סוויד: אני יודעת שנעשים ניסיונות, מכל המקומות – משרד המשפטים, מרכזי הסיוע, קיים מפגשים עם הורים של קורבנות עבירה.

<ורד סוויד: נמצאות כאן גם נציגות של אימהות ושל הורים לקורבנות, ואני חושבת שאם לא נעבוד על שינוי ההליך הזה לא כהליך פלילי רגיל, אלא כהליך שהוא ידידותי לקורבנות, לא נוכל להגדיל את התוצאות בעניין.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: גברת בת עמי ברוט, מפרקליטות המדינה.

עאידה תומא סלימאן: נא להתייחס בלא יותר מדקה וחצי.

<בת-עמי ברוט: אני אתייחס מאוד בקצרה.

<בת-עמי ברוט: אני רוצה לציין שבשנים האחרונות בכלל, ובשנה האחרונה, בפרט, אנחנו - - - קודם כל, הנושא הזה של פגיעה מינית ונפגעות של תקיפה מינית עומד לנגד עינינו כל הזמן, אבל בשנה האחרונה עשינו כל מיני פעולות, קודם כל לחזק את אמון הציבור, ולחזק את הקשר עם הנפגעות.

<בת-עמי ברוט: אני רוצה לציין ממש בקצרה שלושה עניינים.

<בת-עמי ברוט: דבר ראשון – חיזוק הקשר עם הארגונים.

<בת-עמי ברוט: קיימנו השנה ימי למידה, הכשרות, סדנאות, לגורמי מקצוע, עם איגוד מרכזי הסיוע ועם ארגוני סיוע.

<בת-עמי ברוט: דבר נוסף, השנה קיימנו מפגש שהוא מפגש ייחודי, אנחנו מתכוונים לקיים אותו שוב, של פורום נפגעי עבירה עם נפגעות תקיפה מינית.

<בת-עמי ברוט: המטרה של המפגש הזה, בעצם, היתה לשמוע את קולן של הנפגעות, ולשמוע מהן על סמך החוויה שלהן בהליך הפלילי מה ההצעות שלהן לשיפור האופן בו חוות הנפגעות את ההליך.

<בת-עמי ברוט: את הדברים האלה ששמענו, שהם דברים מאוד חשובים – זה היה מפגש שהשתתפו בו גם כל הנציגים של משרדי הממשלה, זאת אומרת – גם, כמובן, פרקליטים, ייעוץ וחקיקה ממשרד המשפטים, משרד הרווחה, וכו', גם נציגים של ארגוני סיוע, אבל הנציגים הללו לא התבקשו לדבר.

<בת-עמי ברוט: להפך.

<בת-עמי ברוט: ביקשנו לשמוע אך ורק את קולן של הנפגעות, ואת הדברים האלה ששמענו אנחנו מתרגמים ליישומים מעשיים בעבודת הפרקליט ולחיזוק הקשר מול הנפגעות.

<בת-עמי ברוט: הדבר הנוסף שאני רוצה לציין הוא שיתוף פעולה אסטרטגי של המחלקה לחקירות שוטרים עם איגוד מרכזי הסיוע.

<בת-עמי ברוט: זה פרויקט שהוא במטרה וכמענה למהלך אכיפתי מוגבר של המחלקה לחקירות שוטרים בנושא ההטרדות המיניות במשטרה.

<בת-עמי ברוט: זה בעצם פרויקט חלוצי שמהווה תוכנית פיילוט עבור הפרקליטות כולה, ומטרתו להילחם בתופעת ההטרדות המיניות במשטרה.

<בת-עמי ברוט: אלה מקצת הדברים שעשינו השנה, לקדם, ויש גם שינויי חקיקה שאנחנו מקדמים וגם שינויים שעברו השנה, כולם לטובת הנפגעות והקלה על הנושא של האופן שבו הן חוות את ההליך הפלילי.

<אורית סוליציאנו: משפט קצר לסיכום.

<אורית סוליציאנו: צריך לזכור, למרות כל השיח הער שהיה כאן, וטוב, אני חושבת שבשנים שאני כאן לא ראיתי, וכל הכבוד לך, כזו נציגות של חברי כנסת.

<אורית סוליציאנו: באמת, שאפו.

<אורית סוליציאנו: זה מראה, באמת, על העלייה, לא - - -

<מרים שלר: היה נחמד אם היו כאן נציגים לא של האופוזיציה.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת מירב בן ארי היתה.

<אורית סוליציאנו: אני רוצה להזכיר שאנחנו כולנו נמצאים כאן בשביל הנפגעות והנפגעים.

<אורית סוליציאנו: יש שיתופי פעולה, יש התקדמות.

<אורית סוליציאנו: צריך לראות, בסופה של הדרך, את הנפגעת, את הנפגע.

<אורית סוליציאנו: אנחנו, מרכזי הסיוע, נהיה כאן בשבילם, נמשיך להיות, במספרים שלנו, וזו המטרה.

<אורית סוליציאנו: כמובן שאנחנו רוצים להמשיך ולשפר את הקשר עם הרשויות בשביל הנפגעות.

<מרים שלר: וגם את ההעלאה בתקציבים, כל מה שצריך.

עאידה תומא סלימאן: אני קודם כל מודה לכל אלה שטרחו, הגיעו והשתתפו בדיון.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה גם לחברי וחברות הכנסת, למרות שזה התפקיד שלהם, אבל בכל זאת, אני חושבת שלא התכוונו להוציא את הדיון על הפגיעה המינית ואלימות מינית מהשיח הכללי שכרוך בכל הנושא של אלימות נגד נשים, אבל בגלל חשיבות הדוח הזה קיימנו דיון נפרד.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נמשיך את הדיון בשעה 12:30, נעבור לאולם "נגב" ואז נדבר גם כן על נושא האלימות נגד נשים באופן כללי, ונשמע את ההמלצות של המשרדים השונים.

עאידה תומא סלימאן: עוד לא סיכמתי את הדיון, אבל חשוב לי גם לציין שמחר אנחנו גם בכנס שדרות נייחד ישיבה מיוחדת של הוועדה שהיא בנושא עבירות של חיתון קטינות – ואני אומרת לא "נישואין" מתחת לגיל, אלא – חיתון קטינות, שזה בעיניי עוד סוג של אלימות.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד שהוועדה קודם כל מעריכה באופן מיוחד את העבודה הברוכה שעושים ועושות מתנדבים ומתנדבות וצוותי עבודה של מרכזי הסיוע לכולם, ואת האיגוד, ומברכת גם כן על המסמך החשוב הזה שהוא בעינינו תמיד מאיר לנו את המשך הדרך, על מה נתמקד, ואיך נתמקד.

עאידה תומא סלימאן: באמת, שאפו.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת גם להזכיר שיש בחוץ תערוכה של שני ארגונים – ארגון "נשים נגד אלימות" שזה פרויקט של צעירות שקראו לזה "צילום למען שינוי", ואתן רואות שם תערוכה שקשורה לאיך הן תופסות את האלימות נגד נשים, ותערוכה של ארגון ויצ"ו תחת הכותרת "התבהרות" – נשים מבוגרות שהיו חשופות לאלימות, ועברו טיפול במרכז לטיפול באלימות במשפחה, גם כן צילמו, תיעדו, וזה נמצא בחוץ.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שתסתכלו על זה.

עאידה תומא סלימאן: כל הכבוד לשני הארגונים.

עאידה תומא סלימאן: אני פונה למשרד החינוך ודורשת שיעבירו אלי נתונים בנושא פעילות היחידה לשוויון בין המינים בבתי הספר.

עאידה תומא סלימאן: אתם תקבלו את הפירוט ואת הפילוח שאני רוצה לראות בדוח הזה.

עאידה תומא סלימאן: גם כן – מבקשת לקבל דיווח ממשרד החינוך על כל התוכנית של כישורי חיים, לאיזה בתי ספר היא נכנסת ולאיזה לא, וגם כן אשלח שאלות יותר ספציפיות.

עאידה תומא סלימאן: כל הנושא של ה-180 מיליון של משרד החינוך לחינוך לא פורמלי – אנחנו נבדוק את זה, חברת הכנסת זועבי, ואני מודה לך על ההצעה.

עאידה תומא סלימאן: לא התייחסנו בישיבה הזו, למרות שהתייחסנו בישיבות קודמות, ואני כן יודעת על תוכניות ההכשרה לשוטרים והשתתפי בחלק מהן, בעבר, הרצתי.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שתרחיבו את התוכנית, אני חושבת שהיא לא מספקת.

עאידה תומא סלימאן: זה מצוין שהיא קיימת, אבל צריך להרחיב אותה.

<ישראל לוי: כל הנשים - - - ביחד.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת, וזו דעה מקצועית, לא פוליטית, שצריך להרחיב את התוכנית הזו.

עאידה תומא סלימאן: בעניין המערכת המשפטית, לא התייחסנו פה לכל הנושא של הכשרת שופטים, בנושאים האלה.

עאידה תומא סלימאן: היתה לנו ישיבה שסיכמנו אותה, ופנינו לשרת המשפטים להרחיב את תוכנית ההכשרה שקיימת, והיא מאוד חדשה, לשופטים.

עאידה תומא סלימאן: גם פנינו וביקשנו שיחויבו שופטים של בתי דין לעבודה גם כן לעבור הכשרה מסוג זה, דבר שהם לא עוברים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעקוב אחר זה.

עאידה תומא סלימאן: אני נועלת את הישיבה - - -

<אלה אמיר: חברת הכנסת תומא סלימאן, אני רוצה לבקש רק שתי דקות להשמיע קול שלא הושמע עד עכשיו.

עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל עושים את זה לפני הסיכום, לא עושים את זה אחרי הסיכום, אבל - - -טוב, אני מבקשת, דקה, בקיצור, כי אנשים צריכים לעבור לאולם השני, וגם אני צריכה.

<אלה אמיר: אני נציגה של ארגון "מעברים" לקהילה הטרנסית.

<אלה אמיר: באתי לדבר על אלימות ברשת נגד טרנסים וספציפית, בעיקר, טרנסיות.

<אלה אמיר: לפני שיצאתי מהארון לא ידעתי שאמירות כמו "את מנותחת או עם זין", "את קוקסינלית", יהפכו להיות חלק מהשגרה שלי.

<אלה אמיר: בשביל לא מעט גברים ששולחים לי, לנו, הודעות בפייסבוק אנחנו לא יותר מפטיש.

<אלה אמיר: כשאת אישה טרנסית באינטרנט, העולם לא משאיר לך הרבה ברירות.

<אלה אמיר: אם את ממש מתעקשת את יכולה לבחור.

<אלה אמיר: את יכולה להיות גבר סוטה, אולי זונה, ואם את ממש ממש מתעקשת את יכולה ממש להצליח בתור אובייקט מיני אקסצנטרי, משהו שמכניסים לקטגוריה מיוחדת בשבילו באתרי פורנו.

<אלה אמיר: זה לא נגמר בהצעות מגונות, שאלות שזורקות לפח את הפרטיות שלנו או שידול לזנות.

<אלה אמיר: זה נמצא בכל מקום באינטרנט.

<אלה אמיר: אני בטוחה שהמנטרה "לא לקרוא תגובות" שגורה בפיהן של חלק לא קטן מיושבות החדר הזה, אבל מה אם הייתי אומרת שבמאבק שלי אין לי את הפריבילגיה הזו?

<אלה אמיר: בכל כתבה שעוסקת באופן רופף במישהי או מישהו טרנסים אפשר בקלות למצוא תגובות כמו "אל תנסו להפוך אותם למשהו נורמלי, רואים שזה גבר לשעבר, אוי ואבוי, יש גבול, לא רוצה יצור כזה אתי בחדר".

<אלה אמיר: וזו רק ההתחלה.

<אלה אמיר: מה אני אמורה לעשות?

<אלה אמיר: זה צריך להפסיק, וזה צריך להפסיק עכשיו.

<אלה אמיר: הגעתי כאן היום כדי לומר לכן, כל יושבות החדר הזה, תנו את שיתוף הפעולה שלכן ואנחנו ניתן את כל המרץ שלנו כדי לעשות מה שאנחנו יודעות לעשות הכי טוב - לדאוג לעצמנו.

<אלה אמיר: תודה רבה על הדקה הזו.

עאידה תומא סלימאן: תודה, תודה על השיתוף, ואני בטוחה שארגוני הנשים שקיימים פה וגם נציגים של הממסד שמעו את הפנייה, ואני מאוד מקווה שכן ישתפו פעולה, מה שבטוח – שהוועדה הזו כן מוכנה לשתף פעולה ולמצוא דרכים גם לחזק אתכן.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכם, הישיבה נעולה.