ועדת הכספים, כנסת 20, פרוטוקול מספר 237, 2016-01-11 11:35

משה גפני: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הכספים.

משה גפני: אני עובר לסעיף השני בסדר היום – דיווח על מצבו של בית הספר המרכזי למלונאות "תדמור" – אישור השקעה בהתאם לסעיף 10 לחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה-1975.

מיקי רוזנטל: רצו להעביר כסף ל"תדמור" ולא רוצים לדאוג לעובדים, זה מה שאני מבין.

מיקי רוזנטל: עושים מאתנו צחוק.

מיקי רוזנטל: אני מתבייש.

משה גפני: אני מבקש להודיע לוועדה משהו לפני כן.

משה גפני: הפרטת תע"ש נעצרה.

משה גפני: אנחנו לא אהבנו את הפרטת תע"ש, אבל ביקשו מאתנו מאוד לעשות את זה, והיה דיון על העניין.

משה גפני: אני שמעתי שמפסיקים את ההפרטה, אני התקשרתי למנכ"ל משרד האוצר - -

אראל מרגלית: עכשיו?

משה גפני: כן.

אראל מרגלית: אתה זוכר את הישיבה הזאת שהשתגעתי?

משה גפני: זוכר.

משה גפני: הכול בסדר.

משה גפני: פניתי למנכ"ל משרד האוצר, ואמרתי, אנחנו שמנו את נפשנו בכפנו.

משה גפני: אנחנו לא אהבנו את ההפרטה.

משה גפני: אם אתם זוכרים את החדרים שעשו ובדקו.

משה גפני: אמרתי לו, אם אתה עוצר את ההפרטה אתה צריך אישור של ההפרטה.

משה גפני: אנחנו לא אלה שנעשה רק את הרע ולא נעשה את הטוב.

משה גפני: אמר לי מנכ"ל משרד האוצר שהם לא מפסיקים את ההפרטה, אלא יש ביקורת של מבקר המדינה על תהליך ההפרטה.

משה גפני: יש חשדות שזה נעשה מול זכיין אחד, שזה דבר לא רצוי.

משה גפני: על כל פנים יכול להיות שזה רק דבר שהוא רק חשד, ואין מאחוריו ולא כלום.

משה גפני: אז הוא עצר, לפי בקשת מבקר המדינה, את התהליך.

משה גפני: הוא לא הפסיק אותו, הוא לא ביטל אותו.

משה גפני: כמובן, אם הוא יפסיק או יבטל הוא יבוא לכאן לוועדה.

משה גפני: אבל הוא אמור לשבת עם מבקר המדינה.

משה גפני: לכן אני רוצה להודיע לחברי הוועדה שאני בעניין הזה עומד על המשמר, שאם אכן זה יופסק אז אתם תצטרכו לבוא לוועדה.

משה גפני: אמר לי מנכ"ל משרד האוצר מי שצריך לחתום על פטור מחובת הנחה שכרגע זה רק מוקפא לכמה ימים בגלל הפגישה עם מבקר המדינה, ולכן זה עדיין לא הגיע להחלטה.

משה גפני: אם זה יגיע להחלטה זה יבוא לכאן לוועדה.

משה גפני: עכשיו אנחנו מתחילים בעניין "תדמור".

משה גפני: מאיר שמרה, בבקשה.

<מאיר שמרה: "תדמור" היא חברה ממשלתית שמוחזקת 68% על-ידי מדינת ישראל, 32% על-ידי התאחדות בתי המלון.

<מאיר שמרה: זאת חברה שעוסקת במגוון תחומים בתחום ההכשרה המקצועית במלונאות וקולינריה.

<מאיר שמרה: במהלך השנים החברה סבלה מירידה מהותית ברמה הפיננסית ותזרים מזומנים עד כמעט קשיים ברמת הקיום עד חדלות פירעון.

מיכל בירן: איך זה קרה, מאיר?

<מאיר שמרה: תרשי לי.

<מאיר שמרה: אחר כך שאלות.

<מאיר שמרה: היינו כבר בדיון.

<מאיר שמרה: לא רצו לחזור עליו, אבל אם תרצו - -

משה גפני: קודם שיציג את הדברים.

אראל מרגלית: היינו בשני דיונים.

מיקי רוזנטל: היו גם הבטחות בדיונים.

מיכל בירן: שלא קרה איתם כלום.

<מאיר שמרה: בכל אופן ב-31 במרס 2015 ממשלת ישראל באמצעות ועדת שרים לענייני הפרטה קיבלה החלטה להפרטה מ"ח7 שמדברת על העברת הזיכיון לגורמים פרטיים במהלך של פירוק מרצון של החברה עם הצעת כושר פירעון לתקופה של עשרים וארבע שנים.

<מאיר שמרה: בתוך התהליך הזה יש גם מחויבות של הממשלה לתמוך ברמה התקציבית בבית הספר, כולל המחויבות של בית הספר ושל החברה להמשיך את הפעילות שנדרשת בהקשר הזה.

<מאיר שמרה: ב-17 בספטמבר – אני מזכיר לכבוד היושב-ראש גפני – אנחנו היינו בישיבת הוועדה בכפר המכבייה בשל התמשכות המשבר התקציבי - -

משה גפני: מה זאת אומרת, אני זוכר את זה?

משה גפני: מאז אני לא נרדם בלילה.

<קריאה: גם אנחנו לא.

<מאיר שמרה: גם אני.

<מאיר שמרה: התקיים דיון בוועדת כספים שם ובו הוועדה אישרה להעביר 1.3 מיליון שקל לכיסוי התחייבויות לעובדים ולהמשך ההתכתבות על-פי המתווה שנקבע בהחלטת הממשלה.

<מאיר שמרה: "עוד במסגרת הישיבה סוכם כי לאחר שהחברה תגבש החלטה בנוגע לסכום אשר משקף את סך התחייבויותיה אשר כיסויים מתחייב לצורך קבלת החלטה על הסרת כושר הפירעון הנדרשת לצורך קבלת החלטה אנחנו נחזור לוועדה לצורך אישור המסגרת הכוללת התקציבית".

<מאיר שמרה: כאמור באותה החלטה, ישר לאחר מכן הועברו תשע מאות שבעים וחמישה אלף שקל שהיו נדרשים מידית מתוך 1.3 מיליארד בתיאום אתך.

<מאיר שמרה: היתרה הועברה לאחר מכן כחובה למס הכנסה, והמחויבות שלנו לגבי 1.3 מיליארד שקלים התקיימה במלואה.

מיקי רוזנטל: בטעות אמרת "מיליארד".

מיקי רוזנטל: לא התכוונת.

<מאיר שמרה: סליחה.

<מאיר שמרה: 1.3 מיליון שקל.

<מאיר שמרה: אני רוצה עוד לציין כי אנחנו פנינו מבעוד מועד עוד לפני אותה ישיבה בספטמבר להנהלת החברה / ליושב-ראש הדירקטוריון כדי שייכנס לדירקטוריון וידון באותו נושא של הצהרת כושר הפירעון.

<מאיר שמרה: לצערי או לא לצערי, הדברים האלה התמשכו.

<מאיר שמרה: החברה פנתה והסתייעה בגורמים חיצוניים מהמגזר הפרטי כדי שיעריכו את ההיבט הפיננסי הכספי, כולל ברואי החשבון של החברה.

<מאיר שמרה: הדברים האלה הגיעו לכדי כך שהחברה הגיעה למסקנה שנדרשת לה מסגרת תקציבית כוללת של ארבעים מיליון שקלים לצורך קיום המתווה האמור, מתוכם חמישה עשר מיליון שקלים - -

משה גפני: חמישה עשר, חמישה עשר ועשרה מיליון.

<מאיר שמרה: חמישה עשר, חמישה עשר ועשרה מיליון.

<מאיר שמרה: עשרה אני מביא פה לשם הזהירות כי החלטת הממשלה דיברה על - - - חובות של המדינה לחברה.

<מאיר שמרה: ככל שיידרש כיסוי תקציבי לעניין הזה אנחנו רוצים למען הזהירות להביא גם אותה לפה.

<מאיר שמרה: שם אנחנו נמצאים.

<מאיר שמרה: מבחינת זכויות העובדים – בתוך החמישה עשר הראשונים נמצאים שניים ורבע מיליון שקל שנדרשים לצורך מיצוי זכויות קיימות של העובדים שלצערנו, החברה בגלל מצוקה תזרימית לא יכלה, כנראה, להפריש אותם.

<מאיר שמרה: זה חלק מהסיפור.

<מאיר שמרה: ודאי שהעובדים יקבלו וייענו לכל מה שמקובל בתהליכים דומים.

<מאיר שמרה: המסגרת הזאת בוודאי מופרזת למעלה מן הנדרש במיליוני שקלים, אבל אנחנו נמצאים פה במטרה להתקדם.

<מאיר שמרה: שוב אני אומר – העברה של חמישה עשר מיליון שקל במועד הרלוונטי, עוד חמישה עשר מיליון שקל לשיפוי ולתהליך כולל כדי שלא נצטרך לחזור לפה אם נידרש.

מיקי רוזנטל: והכול כדי לפרק את החברה?

מיקי רוזנטל: ההחלטה בעינה עומדת?

<מאיר שמרה: לחלוטין לא.

<מאיר שמרה: ההחלטה הזאת לא נועדה לפרק את החברה.

<מאיר שמרה: אם היינו רוצים לפרק את החברה אפשר לעשות את זה בלי - - -

מיקי רוזנטל: זה כתוב במסמך שלכם.

מיקי רוזנטל: לכן אני שואל.

<מאיר שמרה: חבר הכנסת רוזנטל, אני אענה באריכות רבה כי חשוב לי להגיד את זה.

<מאיר שמרה: היו הרבה גורמים שרצו לפרק את החברה.

<מאיר שמרה: היו גם גורמים בתוך גורמי המדינה שחשבו שאין בכלל סיכוי שהחברה תהיה, גם לא הפעילות.

<מאיר שמרה: ההחלטה שהתקבלה בתמיכה שלנו – וגם אני הייתי שם, ואני שנים מלווה את החברה – שהפעילות תימשך.

<מאיר שמרה: - - - אם להמשיך אותה אנחנו חושבים שבמסגרת - - -

משה גפני: מר שמרה, תודה רבה.

משה גפני: משרד התיירות, בבקשה.

<עובד קדמי: אני היועץ המשפטי של משרד התיירות.

<עובד קדמי: משרד התיירות מעביר את חלקו לפי הסיכומים בין המשרדים השונים ולפי הסיכום שהיה גם פה בוועדת הכספים.

משה גפני: מה שעומד לדיון זה הפרטת החברה.

<עובד קדמי: כן, כן, הפרטת החברה.

<עובד קדמי: אבל במסגרת הפרטת החברה - - -

מיקי רוזנטל: מר עובד, סליחה שאני קוטע אותך, זה לא מנומס, אני מצטער.

מיקי רוזנטל: אבל בין יתר הדברים שלא מנה מר שמרה הייתה קריאה של הוועדה בפעם הקודמת בכפר המכבייה לשקול את עניין ההפרטה בכלל.

מיקי רוזנטל: היה מדובר בחברה מצליחה שיש לה דרישה - -

משה גפני: דיברנו על זה.

משה גפני: לא חשוב.

מיקי רוזנטל: - - ואני לא שומע מעמדת משרד התיירות אם זה נכון או לא נכון.

משה גפני: אבל בגלל זה ביקשתי את משרד התיירות.

משה גפני: אמרתי – משרד התיירות הוא בסדר, הוא מעביר את חלקו.

משה גפני: לא זה הדיון.

משה גפני: הדיון הוא האם משרד התיירות בעד ההפרטה.

מיקי רוזנטל: זאת השאלה שאני מבקש לשאול.

<עובד קדמי: חשוב מאוד למשרד התיירות שהחברה תפעל ותעבוד במסגרת שתיקבע וכפי שנקבעה על-ידי החלטת הממשלה.

<עובד קדמי: החלטת הממשלה מחייבת אותנו.

<עובד קדמי: במסגרת זאת אנחנו שוקדים על כך שהכשרת כוח האדם תימשך אם זה יהיה באמצעות החברה עד ההפרטה וגם לאחר ההפרטה.

<עובד קדמי: ההפרטה שאנחנו קוראים לה "הפרטה" זה למעשה שהמפעיל יהיה זכיין.

<עובד קדמי: אבל בית הספר נשאר והמבנה נשאר, ולא חברת "תדמור".

משה גפני: אבל מה שחשוב לנו – אתה המשרד המקצועי שהכי קשור לעניין הזה – "תדמור" זה משרד התיירות.

משה גפני: לפי דעתך, אם היית צריך להחליט, ולא הייתה ממשלה – אתה משרד התיירות, היועץ המשפטי – האם היית מפריט את החברה הזאת או מחפש דרכים אחרות?

משה גפני: משאיר את המצב כמו שהוא משפטית?

משה גפני: אין ממשלה.

<עובד קדמי: זאת שאלה שהיא קצת מתחת לחגורה - -

משה גפני: ממש לא.

<עובד קדמי: היא מתחת לחגורה, ואני אסביר לאדוני מדוע.

מיקי רוזנטל: זאת שאלה מקצועית.

משה גפני: אני רוצה להגיד לך את הכללים כאן.

משה גפני: זה שאתה מחויב להחלטת ממשלה – אין לנו ספק.

משה גפני: זה שתגיד בהתחלה ובסוף שאתה מחויב להחלטת הממשלה, ובעד ההפרטה – מקובל עלינו.

משה גפני: אבל אני רוצה באמצע, שתגיד לנו כי אנחנו צריכים לקבל החלטה מקצועית, האם לפי דעתך, צריך ללכת להפרטה או לכיוון אחר.

משה גפני: אני מאוד מבקש את התשובה לזה.

<עובד קדמי: במצב הנתון אנחנו הגענו למצב של אין ברירה, שצריך להמשיך בהליך הזה.

<עובד קדמי: כל הפסקה של ההליך או שינוי בו יכול לגרום לנזק גם בנושא ההכשרה המקצועית.

<עובד קדמי: לכן משרד התיירות שוקד על כך שגם במסגרת הזאת של מציאת הזכיין לא תיפגע ההכשרה.

<עובד קדמי: כשאני אומר שלא תיפגע ההכשרה זה אומר שהסכם שייחתם עם משרד הכלכלה – ובעצם הוא נחתם כבר בדצמבר עם משרד הכלכלה – במקום חמש שנים, כפי שדובר בתחילה – לשש שנים, והסכום הוא עשרים וארבעה מיליון שקל לתקופה הזאת וגם משרד התיירות בימים אלה יחתום על הסכם לחמש שנים ב"תדמור".

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אני הולך ללמוד משפטים, איך אני יכול לדבר הרבה ולא לענות על השאלה.

משה גפני: משרד האוצר, בבקשה.

<אסף וסרצוג: אני מאגף תקציבים.

<אסף וסרצוג: כפי שתיאר את זה מאיר אנחנו חושבים שנכון להתקדם עם המתווה - -

משה גפני: יש לי שאלה.

משה גפני: אתם משרד האוצר.

משה גפני: איך אנחנו נלחמים בכפר המכבייה על 1.3 מיליון שקל כדי לשלם משכורת לעובדים, וכשזה מגיע להפרטה אתם זורקים ארבעים מיליון שקל.

<מאיר שמרה: אז אני- -

משה גפני: לא, לא, אתה.

<מאיר שמרה: יש לזה תשובה מאוד טובה.

משה גפני: רגע, אנחנו נחזור אליך.

משה גפני: אתה האיש המרכזי פה.

<מאיר שמרה: אתה לא זוכר מה היה באותו דיון.

משה גפני: משרד האוצר.

<אסף וסרצוג: הוויכוח היה לא להעביר כסף לעובדים.

<אסף וסרצוג: אני מזכיר לך שבזמנו המכשול היה שהייתה החלטת ממשלה וגם סיכום שהכספים יעברו בפירוק.

<אסף וסרצוג: המכשול היה להעביר את הכספים האלה לפני שהם נמצאים כרגע בפירוק.

<אסף וסרצוג: בנוסף לזה באותו מועד היה ברור, שככל הנראה, סך ההתחייבויות יהיה בסדרי הגודל האלה, ולכן הסיכום שהושג בזמנו היה שיועבר התקציב הזה שכבר תאושר ההעברה הגדולה הזאת.

<אסף וסרצוג: לא הייתה מניעה או לא רצון להעביר את הכסף.

<אסף וסרצוג: כך או כך הסכום הזה היה אמור להיות מועבר לטובת העובדים ולהיות מובטח בפירוק כל ההתחייבויות כלפיהם, ולכן אין סתירה בין הדברים.

משה גפני: תודה.

משה גפני: משרד הכלכלה, בבקשה.

<משה כץ: אני מהאגף להכשרה מקצועית במשרד הכלכלה.

<משה כץ: אנחנו ממשיכים במתווה שקבעו.

<משה כץ: כפי שהיועץ המשפטי של משרד התיירות חתמנו על הסכם לשש שנים על סך עשרים וארבעה מיליון שקלים ל-2016 ביקשנו להגדיל מול האוצר את ההתקשרות בעוד שני מיליון שקלים מכיוון שיש כשל שוק מאוד גדול במציאת בתי ספר שמכשירים עתודה מלונאית וקולינרית בארץ.

<משה כץ: יש ביקוש גדול לאנשים, אין מתקנים.

<משה כץ: כרגע אנחנו שוקדים על הכנת הסכם נוער לשש שנים כך שבית הספר לנוער ימשיך להתקיים, ומבחינתנו הוא גם יכול לגדול.

<משה כץ: אנחנו לוקחים את הנושא של ההפרטה לא כמטרה, אלא כאמצעי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: הנהלת החברה, בבקשה.

<צביקה שפיס: אני מנכ"ל החברה.

<צביקה שפיס: כשהתמניתי לתפקיד בדיוק לפני חמש שנים היעד שהוצב על-ידי רשות החברות היה להפריט את החברה ולהביא אותה כעסק חי להפרטה.

<צביקה שפיס: בחמש השנים האלה אנחנו עוסקים 90% מהזמן בהצלה ובהנשמה של החברה, 10% בפיתוח.

<צביקה שפיס: אחרי שהועברו לנו 1.3 מיליון שקל ערב יום כיפור ועוד תשע מאות אלף שקל כמקדמה על חשבון משרד הכלכלה כל התקופות וכל ההתחייבויות של העובדים עד 31 בדצמבר שולמו ובוצעו.

<צביקה שפיס: אין לי ספק שחברה כמו "תדמור" שמתעסקת בכל המגזרים האפשריים – במגזר החרדי.

<צביקה שפיס: הצלחנו להשיג הצעות במגזר החרדי בבני-ברק - -

משה גפני: תעזוב את החרדים, בחייך.

<אלישבע דדון: דבר על העובדים, צביקה.

<צביקה שפיס: אם אנחנו עושים קורסים של "נצח יהודה" - -

<אלישבע דדון: רק העובדים.

<צביקה שפיס: - - אם עושים על הכשרות לצה"ל, עובדים עם הסוכנות היהודית – לג'וינט – שמנסים עכשיו לעשות עלייה מבלגיה, מצרפת ומאוקראינה, ועושים עכשיו פרויקט למשרד לביטחון הפנים – מקצוע לשירות לשירות לאומי – ועובדים במגזר, מתעסקים עם פרויקט "נערה", ומתעסקים בתיכון עם מאה ילדים – אז אין לי ספק - -

משה גפני: אז למה צריך הפרטה?

<צביקה שפיס: - - אין לי ספק שחברה כמו "תדמור" צריכה להמשיך להתקיים.

<צביקה שפיס: בדיון הקודם אמרתי שהיא צריכה להיות לא רק חברה שמתבססת בהרצליה.

<צביקה שפיס: לפני חודש יצא - - - לפתיחת בית ספר למלונאות בירושלים ממש זהה.

<צביקה שפיס: זה חלק מהתכנית שהגשנו ב-2015.

<צביקה שפיס: קטונתי להגיד, הפרטה – כן או לא.

<צביקה שפיס: אני סך הכול המנכ"ל של החברה.

<צביקה שפיס: החברה צריכה לעבוד נכון, צריך לדאוג לכל העובדים, לכל התלמידים.

<צביקה שפיס: העננה שקיימת בארבע השנים האחרונות - -

משה גפני: אם החברה תופרט מה יהיה עם העובדים?

<צביקה שפיס: כמו שאנחנו עשינו את החישובים נתנו 100%, ונתנו גם סעיפים.

<צביקה שפיס: אני קורא את הסעיף: "הסעיף אינו כולל הסדרת זכויות הפרטה לעובדים – נושא כאמור במידה שיהיה רלוונטי הינו באחריות רשות החברות".

<צביקה שפיס: זה מה שתיאמנו עם רשות החברות.

<צביקה שפיס: זה מה שהכנסנו פנימה.

<צביקה שפיס: זה הנתון.

משה גפני: טוב, תודה רבה.

מיכל בירן: תסביר רק מה אומר ה-100%.

משה גפני: אני אתן לך לדבר.

מיכל בירן: 100% זה נשמע אחלה.

מיכל בירן: מה יש יותר מ-100%?

משה גפני: הוא לא אמר את זה, מיכל.

מיקי רוזנטל: אין שום הסכם עם העובדים.

מיקי רוזנטל: לכול הם מסכימים, ורק עם העובדים הם מחכים לסוף לראות מה יהיה.

משה גפני: פרוספר, בבקשה.

<אלישבע דדון: גם אני רוצה.

משה גפני: גם את תקבלי.

<פרוספר ביטון: כבוד היושב-ראש, אתה שמת לב שהם הזכירו חמישה עשר מיליון ועוד חמישה עשר מיליון, אבל לעובדים הם נתנו 100% כשחלק גדול מהאנשים פה לא יודעים מה זה 100%, למה הם מתכוונים בזה.

<פרוספר ביטון: קרי 28% משכר היסוד הקובע כפול מספר השנים; הווה אומר אם מישהו עבד ארבעים שנה ב"תדמור" הוא בגיל 60 הולך לרחוב עם מאה שמונים אלף שקל.

<פרוספר ביטון: כולם תומכים בהפרטה.

<פרוספר ביטון: שמעת פה את הנאומים חוצבי הלהבות – בית הספר מכשיר, אנחנו ממשיכים, אנחנו רוצים – אבל.

<פרוספר ביטון: לא אנחנו נהיה.

<פרוספר ביטון: אנחנו רוצים שמישהו יזרים לנו כסף, קרי האוצר, תיירות וכו'.

<פרוספר ביטון: גם משרד הכלכלה שהזכיר פה שהתחייב לשישה מיליון שקל זה לא שישה מיליון שקל שהם מזרימים כסף – זה פר גולגולת.

<פרוספר ביטון: זאת אומרת אם יש היצע וביקוש – אם יש ירידה אז אין שישה מיליון שקל.

<פרוספר ביטון: נכון להיום אין שישה מיליון שקל.

<אלישבע דדון: בטח שלא.

<פרוספר ביטון: איך הם כותבים הסכם כזה בלי לדבר אתנו ולכתוב למטה: "כפוף לאישור ועדת הכספים"?

<פרוספר ביטון: תסגרו אתנו הסכם שיהיה מקובל עלינו ועליכם.

<פרוספר ביטון: אנחנו נתפשר, לפי הטבלה שהם הגישו בעצמם.

<פרוספר ביטון: התהליך הזה קיים כבר עשר שנים.

משה גפני: לא דיברו איתכם בכלל?

<פרוספר ביטון: לא.

<פרוספר ביטון: על זה לא מדברים בכלל.

<פרוספר ביטון: על זה הם לא רוצים לדבר.

<אלישבע דדון: חסוי.

מיכל בירן: לא סגרו איתם.

משה גפני: מדובר על שישים עובדים.

משה גפני: הם עובדים עכשיו?

<פרוספר ביטון: כן.

משה גפני: הכול בסדר?

<פרוספר ביטון: נכון לעכשיו כן.

משה גפני: אני מדבר נכון לעכשיו.

משה גפני: אף אחד לא דיבר איתכם שרוצים להעביר את זה לזכיין?

<פרוספר ביטון: דיברו אתנו שרוצים להעביר את זה לזכיין.

מיקי רוזנטל: דיברו איתם, אבל לא הגיעו איתם לשום הסכמה.

<פרוספר ביטון: הם לא צריכים את ההסכמה שלי.

משה גפני: מבחינת הזכויות שלכם לא דיברו איתכם שמעבירים - -

<פרוספר ביטון: שום דבר.

<פרוספר ביטון: הם אפילו חוצפנים - -

משה גפני: לא חוצפנים.

<פרוספר ביטון: הם לא חוצפנים.

<פרוספר ביטון: דיברנו עם איזה איש.

<פרוספר ביטון: לא עם האיש הזה שהוא באמת נחמד - -

משה גפני: נחמד, נחמד, אבל אין הסכם איתכם.

<פרוספר ביטון: ישבנו עם אחד העוזרים שלו, ואמרנו, בוא נסגור, בוא נתקדם.

<פרוספר ביטון: הוא אומר, קח את הנייר הזה, זרוק אותו, לא בא בחשבון, תגיד תודה שאני מדבר איתכם.

<פרוספר ביטון: זה ציטוט: "תגידו תודה שאני מדבר איתכם".

<פרוספר ביטון: זה משה שלם.

מיכל בירן: זאת שערורייה ממש.

מיכל בירן: אם המשפט הזה נאמר הוא שערורייה, מאיר.

מיכל בירן: "תגידו תודה שאנחנו מדברים איתכם, העובדים"?

<פרוספר ביטון: זה סמנכ"ל כוח אדם.

<פרוספר ביטון: הוא אומר: "תגידו תודה שאני מדבר איתכם"?

<פרוספר ביטון: מה זה?

<מאיר שמרה: כבוד היושב-ראש, לפני שכל הדיסאינפורמציה תעלה על השולחן ואז יהיה לנו דיון של ארבע שעות.

משה גפני: רגע, רגע.

משה גפני: דיון של ארבע שעות זה דווקא מעניין.

<מאיר שמרה: לא, כי אני צריך ללכת לעוד דיון.

משה גפני: אה, יש עוד הפרטה?

<מאיר שמרה: כן, בדואר.

משה גפני: כל הכבוד לכם, אתם מפריטים.

משה גפני: אולי נפריט את הממשלה.

מיקי רוזנטל: רשות החברות זה הדבר הראשון שהיה צריך - -

מיכל בירן: את הליכי התכנון כבר הפריטו במידה רבה.

משה גפני: אלישבע דדון, בבקשה.

<אלישבע דדון: כבוד היושב-ראש והוועדה, אתם מכירים אותנו לא מאתמול.

<אלישבע דדון: זה דיון שלישי שאנחנו מתייצבים פה.

<אלישבע דדון: אנחנו כדור המשחק של כל האנשים האלה שיושבים פה.

<אלישבע דדון: מעבירים אותנו מצד לצד כמו במשחק טניס.

<אלישבע דדון: יום נחמדים אלינו, יום פחות – עושים על הראש שלנו תכניות מפה ועד באר-שבע ובחזרה.

<אלישבע דדון: איפה לשאול אותנו?

<אלישבע דדון: איפה להציע לנו?

<אלישבע דדון: איפה רק להגיד לנו איפה אנחנו עומדים בכל התהליך הזה?

<אלישבע דדון: אנחנו מוכנים לשתף פעולה עם כל החלטה של הממשלה, אין לנו התנגדות.

<אלישבע דדון: אנחנו מבקשים – תבואו ותחתמו אתנו על הסכם קיבוצים עם העובדים.

<אלישבע דדון: תסתכלו עלינו, אנחנו בני חמישים פלוס.

<אלישבע דדון: דודות, סבים וסבתות כל העובדים.

<אלישבע דדון: אין לנו עתיד תעסוקתי.

<אלישבע דדון: הפרנסה אחרי "תדמור" לא מחכה לנו מעבר לפינה לאף אחד מאתנו.

<אלישבע דדון: רוצים לגלגל אותנו לרחוב – בואו נגיד את זה במילים אחרות.

<אלישבע דדון: לגלגל אותנו לרחוב ולתת לנו לקושש את הכסף שלנו.

<אלישבע דדון: מאיפה בדיוק?

<אלישבע דדון: אנחנו נתנו את מיטב שנותינו למקום הזה.

<אלישבע דדון: הקמנו אותו.

<אלישבע דדון: מי שמדבר פה זה אנשים שחלקם מאוד טריים במערכת.

משה גפני: כמה שנים עובד העובד הוותיק ביותר?

<אלישבע דדון: כמה שנים, אתה עובד, מאיר?

<מאיר רייז: ארבעים ושתיים שנים.

<אלישבע דדון: מיטב שנותיו.

<אלישבע דדון: ילדיו, נכדיו – כולם נולדו תוך כדי שהוא עבד שם.

<אלישבע דדון: מה יקרה יום אחרי שתיגמר "תדמור"?

<אלישבע דדון: תנו לנו את הפיצויים הרגילים ששמעתם ותגלגלו.

<אלישבע דדון: וגמרנו.

<אלישבע דדון: אנחנו בעד לשתף פעולה.

<אלישבע דדון: אנחנו מבקשים מכם בכל לשון של בקשה – ואני אומרת את זה בצורה הכי ברורה ונחרצת – רבותי, תתנו את זה קודם כול בחתימה על הסכם קיבוצי עם העובדים.

<אלישבע דדון: אנחנו לא מוכנים להתגלגל לרחוב.

<אלישבע דדון: אנחנו לא שקופים, ממש לא.

<אלישבע דדון: בבקשה, תחתמו אתנו לפני הכול על הסכם קיבוצי.

<אלישבע דדון: אחרי זה תגלגלו חמש עשרה, עשרים, ארבעים, מאתיים, מיליארד שקלים.

<אלישבע דדון: קודם כול תתחשבו בנו.

<אלישבע דדון: אנחנו "תדמור", לא אף אחד אחר פה.

<אלישבע דדון: אנחנו העובדים פה.

<אלישבע דדון: ברגע שנפסיק לעבוד אין "תדמור", אין חברה.

<אלישבע דדון: קודם כול אנחנו לפני כולם פה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: כן, פרוספר, מילה אחרונה כי הבנו.

<פרוספר ביטון: מדובר על עוד שני מיליון שקל תוספת, ואתה פותר את כל הבעיות.

<פרוספר ביטון: אני ישבתי ועשיתי קלקולציה - -

משה גפני: מה זה משנה כמה כסף זה?

משה גפני: השאלה היא עקרונית – האם העובדים כן או לא?

<פרוספר ביטון: הם זרקו פה שלושים מיליון, ופתאום מדובר על זה שבתוספת של שני מיליון שקל פותרים את כל הבעיה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: מר שמרה, אני אגיד לך מה אני הבנתי מהדיון.

משה גפני: אולי אני טועה כי לא למדתי ליבה.

משה גפני: א', הבנתי שהעסק עובד ויש בו צורך.

משה גפני: משרד הכלכלה גם אמר שהמדינה צריכה את הנושא הקולינרי.

משה גפני: צריך את המפעל ואת העבודה שלהם, והם עושים עבודה טובה.

משה גפני: אני גם הבנתי עוד דבר, שאתם מביאים לאישור ועדת הכספים הפרטה בלי לדבר עם העובדים.

משה גפני: תתקן אותי אם אני טועה.

משה גפני: דרך אגב, יש לי רגישות לנושא של העובדים, זה לא דבר חדש.

משה גפני: אני גרתי באופקים, ואני יודע מה המשמעות של זה.

<מאיר שמרה: גם לי, דרך אגב, יש רגישות.

משה גפני: עכשיו אני אומר "לי" כי אני נבחר ציבור.

משה גפני: אתה לא נבחר ציבור.

משה גפני: לי גם חשוב להגיד את זה לציבור, שאכפת לי מהעובדים.

משה גפני: אני מעולם לא אישרתי כאן הפרטה בלי שהיה סיכום עם העובדים.

משה גפני: אנחנו ניהלנו הרבה דיונים.

משה גפני: אם זה לא נכון – אם סיכמתם עם העובדים תגידו מה.

משה גפני: ב-2006 אני רואה, שכשרצו להפריט אז את "תדמור" היה סיכום עם העובדים.

<מאיר שמרה: אז אני אגיד את דעתי הפורמלית המקצועית בעניין.

<מאיר שמרה: אנחנו לא באנו לפה כדי לאשר את תהליך ההפרטה.

<מאיר שמרה: ממש לא.

<מאיר שמרה: זאת לא המטרה.

<מאיר שמרה: המטרה פה היא לאשר את מסגרת התקציב הנדרשת לצורך תקנה תקציבית שתוכל להזרים את הכספים הנדרשים ל"תדמור" לצורך קיום החלטת ממשלה - -

מיכל בירן: זה מביך, סליחה.

<מאיר שמרה: אני אגיד את דעתי.

<מאיר שמרה: יכול להיות שהיו דרכים ליצור גם דרכים אחרות.

<מאיר שמרה: אנחנו עושים את זה בדרך המלך ברמה של תקצוב.

<מאיר שמרה: אנחנו לא באים לפה לצורך אישור דרך ההפרטה.

משה גפני: אני רק רוצה להסביר לעצמי בקול, ואני רוצה שגם החברים ישמעו - -

<מאיר שמרה: אבל רק תן לי לסיים כי אולי זה יתייתר.

<מאיר שמרה: אתה לא נותן לי.

<מאיר שמרה: תן לי רגע שתי דקות.

משה גפני: היה כבר מישהו שרוצה להסביר אותך, ואתה לא מסכים.

משה גפני: אבל לא חשוב.

<מאיר שמרה: כל דבר פה לוקח לכיוון אחר.

<מאיר שמרה: בדלת האחורית בוודאי בלי קשר למה שאני אגיד אפשר להביא את זה לדיון על הפרטה, ולהחליט שלא מתקצבים את זה, ואז חסמו לנו את הדרך.

<מאיר שמרה: זה גם לגיטימי.

<מאיר שמרה: לגבי סוגיית העובדים – אמרתי ואני אומר, במסגרת הכוללת שיש פה על השולחן יש פה, בוודאי, מענה לצורך.

<מאיר שמרה: אם אמרו פה שיש שני מיליון שקל, אז במסגרת ארבעים מיליון שקל יש, בוודאי, גם יותר משני מיליון שקלים.

<מאיר שמרה: מי שישאל למה לא הגענו לסיכום עם העובדים – כי לא נדרש כרגע להגיע לסיכום עם העובדים.

<מאיר שמרה: אף אחד לא מפטר מחר את העובדים ולא החליט לפטר את העובדים, ולכן אין פה משהו שאומרים לעובדים שיקבלו וכו'.

<מאיר שמרה: אני בדיאלוג מתמיד פעמיים בשבוע, וצר לי מאוד שבאת כוחם לא נמצאת פה, כי אני לא מדבר כל יום ישירות עם העובדים, אלא עם בא כוחם עורכת הדין גלילה אורנשטיין.

<מאיר שמרה: הדיון הזה מתואם איתה, הרצונות של העובדים מתוכללים דרכה.

<מאיר שמרה: חבל שאנחנו מגיעים לזה.

<מאיר שמרה: קצת מפתיע אותי שהיא לא פה, ואנחנו שומעים את הצרמוניה הזאת שנראית כאילו אנחנו עושים מחטף, כי לא כך פני הדברים.

<מאיר שמרה: לחלוטין לא.

<מאיר שמרה: אני בדיאלוג מתמיד איתה, הם יודעים את כל הדברים.

<מאיר שמרה: אני ישבתי עם העובדים.

<מאיר שמרה: הם גם יודעים שהגעתי לדירקטוריון.

<מאיר שמרה: פגשתי את פרוספר, ואני בדיאלוג גם איתו ועם הגברת הנכבדה.

<מאיר שמרה: נכון שהעובדים הציגו לנו באותם דיונים הסכם קיבוצי חדש – וזה לגיטימי – כי במסגרת הדברים הם רוצים לשפר עמדות.

<מאיר שמרה: יכול להיות שבסוף זה יקרה לא בגלל שמגיע להם, אלא מכיוון שככה הדינמיקה של הדברים.

<מאיר שמרה: כרגע לצורך העניין אנחנו עוד לא שם.

<מאיר שמרה: אם רוצים לא לאשר את הדבר הזה זה גם לגיטימי – לא נאשר.

<מאיר שמרה: שכל אחד ילך לדרכו ונראה מה עושים.

משה גפני: מישהו יודע להגיד למה עורכת הדין אורנשטיין לא נמצאת?

<אלישבע דדון: עורכת הדין סמכה את ידיה עלינו.

<אלישבע דדון: היא ממילא ידעה שמי שידבר פה זה פרוספר ואני, והיא אמרה שאנחנו עושים עבודה טובה.

<אלישבע דדון: היא נכנסת לתמונה בשיא כוחה והדרה מרגע שיוחלט מה שיוחלט.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: מיכל בירן, בבקשה.

מיכל בירן: אני חייבת להגיד שכל ההסבר שלך, מאיר, היה נשמע כמו קטע מ"הארי פוטר" שנמנעים מלהגיד "וולדמורף".

מיכל בירן: כאילו אתה בסיבוב, ונכנס בסוף כדי לא להגיד את המילה "הפרטה".

מיכל בירן: זאת מטאפורה מ"הארי פוטר" כי ניסית להסביר איך אנחנו בעצם לא באים לדיון בהפרטה כי אם היינו באים לדיון בהפרטה ברור שהיה צריך לדבר עם העובדים.

מיכל בירן: אבל עם כל הכבוד, זה היה נשמע כמו – חיכינו להשלים את המשפט שלך – שההפרטה בסופו של דבר היא שעל הפרק.

מיכל בירן: אני רוצה להגיד שיש לי פה גם ניגוד עניינים עם העובדים שכבר הכנעתם אותם.

מיכל בירן: הורדתם אותם לרצפה, כופפתם אותם וכבר לא אכפת להם מכלום שתפריטו.

מיכל בירן: לי אכפת שאתם מפריטים את "תדמור".

מיכל בירן: זאת אופציה רעה שאפשר היה לפתור אותה.

מיכל בירן: אנחנו שאלנו אתכם בדיון הקודם מה קרה עם תשעת מיליוני השקלים שקיבלתם בעבור הנכס של הפנימייה.

מיכל בירן: איפה הם?

מיכל בירן: למה לא משתמשים בהם?

מיכל בירן: ולמה לא השתמשו בהם כדי להבריא את "תדמור"?

מיכל בירן: אז קודם אתם מורידים אותם לברכיים, מייבשים אותם תקציבית.

מיכל בירן: בגלל זה שאלתי אותך, למה.

מיכל בירן: זה נכון שהיינו כבר בכמה דיונים, אבל גם חשוב להגיד לפרוטוקול שזה לא היה גשם או שלג.

מיכל בירן: בסופו של דבר זה היה תהליך של ייבוש מכוון שהביא להפרטה.

מיכל בירן: אם כבר החלטתם שאתם הולכים להפרטה, זה בסיסי להגיע להסכם עם העובדים.

מיכל בירן: זה המינימום שבמינימום.

מיכל בירן: זה שאתם מורחים את זה ומכניעים אנשים שנתנו את מיטב שנותיהם ל"תדמור", בבית ספר שכולם אומרים שצריך אותו ולא רק זה; אם בגלל המעשים שלכם הוא ייפגע המחסור לא יישאר; יביאו שפים ממקומות אחרים.

מיכל בירן: בתי המלון לא יישארו ריקים בלי שאנשים יבשלו.

מיכל בירן: יביאו שפים גם ממדינות אחרות, ובמקום שתהיה עבודה טובה לאנשים שהיא הרבה יותר משכר מינימום, שנותנת גם סיפוק וגם פרנסה – אתם עלולים להחריב בהתנהלות שלכם את המפעל הזה, למרות שזאת לא הכוונה ולמרות שכולם אומרים שיש בו צורך.

מיכל בירן: אם נאמר על-ידי מישהו מעובדיך: "תגידו תודה שאני מדבר איתכם" – אני מאוד מקווה - -

<מאיר שמרה: עובדי לא אמרו דבר כזה.

מיכל בירן: עלה פה שם מאוד ספציפי.

מיכל בירן: אני מבקשת שתברר.

מיכל בירן: אין סיבה, וזאת שערורייה, שמישהו מעובדיך יגיד להם "תגידו תודה שאני מדבר איתכם".

מיכל בירן: מבחינתי לא הייתם צריכים להפריט מלכתחילה.

מיכל בירן: ביקשנו לשמוע איפה הכסף הזה טבע בתוך החור השחור של האוצר.

מיכל בירן: רשות החברות וחלק מהאנשים אמרו שאפשר גם להפוך את ההחלטה על הפרטה על-פיה, אם אפשר להגיע להסכמה.

מיכל בירן: אבל אתם שועטים כאילו זאת האופציה היחידה.

מיכל בירן: אני נגד ההפרטה מלכתחילה.

מיכל בירן: אפשר לעצור את זה גם עכשיו.

מיכל בירן: אם אתם כבר הולכים על זה אז הדבר הבסיסי ביותר הוא להגיע להסכמה עם העובדים, ואל תבואו לבקש מאתנו כסף לפני שעשיתם את זה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת מיקי רוזנטל ואחריו חבר הכנסת מנואל טרכטנברג.

מיקי רוזנטל: מר שמרה, אני בכוונה שאלתי אותך במהלך דבריך אם אתם רוצים לסגור את "תדמור" ולהעביר אותה לכונס נכסים, ואמרת שלא.

מיקי רוזנטל: החלטת השרים לענייני הפרטה שהתקבלה ב-31 במרס 2015 היא להפריט את החברה.

מיקי רוזנטל: אין שום שינוי בהחלטה הזאת למרות שקראנו לכם וגם לשרים לשקול מחדש את העניין.

מיקי רוזנטל: לכן הדהירה לעבר ההפרטה היא עובדה מוגמרת, לשיטתכם, ואני מבין את זה.

מיקי רוזנטל: אני לא מבין למה אתה נמנע מלהגיד את הדבר הזה.

מיקי רוזנטל: הכסף מיועד לתחזק את החברה עד שהיא תופרט.

מיקי רוזנטל: ככה אני מבין.

מיקי רוזנטל: בכל אופן אתם רצים אצים להפריט.

מיקי רוזנטל: זה לא יכול להיות שהעובדים יהיו השיקול האחרון שלכם, ועניינם לא יובטח.

מיקי רוזנטל: לצערי, אני מלווה כמה הפרטות במדינת ישראל, והעובדים בדרך כלל הם האחרונים שמגיעים להסכם איתם.

מיקי רוזנטל: זה מצב לא בריא ולא סביר.

מיקי רוזנטל: לכן אם אתם רוצים להפריט – אני חושב שאתם עושים טעות, אבל אתם הדרג המקצועי שמחליט בסופו של דבר – חובה עליכם להגיע להבנות ולהסכמה עם העובדים.

מיקי רוזנטל: זה לא נכון מה שאתה אומר שאין שום חובה כזאת.

מיקי רוזנטל: יש חובה גם מוסרית וגם ציבורית.

<מאיר שמרה: החלטת הפרטה של החברה קיימת מ-2005.

<מאיר שמרה: כמדומני גם קיבלנו את אישור ועדת הכספים.

משה גפני: ב-2005?

<מאיר שמרה: כן.

<מאיר שמרה: הדבר הזה לא התבצע מהרבה סיבות.

<מאיר שמרה: אנחנו שינינו את ההחלטה, ומה שנעשה כרגע זה קודם כול שאמרנו שבית הספר שהוא בבעלות המדינה נשאר לטיפול בנושא הזה; החברה קיבלה קורסים נוספים לתקופה של שש שנים, ואנחנו מעבירים את הניהול של החברה למגזר הפרטי עם זיכיון בתנאים שיהיו בהסכם.

<מאיר שמרה: משרד הכלכלה יגיד לך שהמתכונת הזאת - - -

משה גפני: מאיר, אני אאפשר לך.

<מאיר שמרה: - - -

משה גפני: לא, אני לא מסכים לעניין הזה.

משה גפני: קודם חברי הכנסת.

משה גפני: אני אאפשר לך, אבל לא צריך להאריך בזה.

משה גפני: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, בבקשה.

מנואל טרכטנברג: אני שמח לשמוע את ההבהרה שהבהרת עכשיו.

מנואל טרכטנברג: אתה אומר שלא תהיה הפרטה במובן של מכירה של המפעל כמו שהוא ושהמדינה מסתלקת מאחריות.

מנואל טרכטנברג: אתה אומר את זה כך?

<מאיר שמרה: כן.

מנואל טרכטנברג: כלומר המדינה תמשיך לדאוג לתפעול של המוסד הזה, כאשר חברה פרטית תנהל את זה בפועל עם זיכיון לשש שנים - -

<מאיר שמרה: - - - שיש בו מוטיב מכרזי שאומר מה התנאים - - - עם מחויבות של הגוף גם להשקיע לפחות עשרה מיליון שקל לשיפוץ הנכס.

<מאיר שמרה: אני רוצה להגיד עוד משהו בהקשר הזה.

<מאיר שמרה: מספטמבר עברנו כבר כמעט חצי שנה, ולא לחינם התהליך הזה מעניין את כל גורמי המדינה.

<מאיר שמרה: יש כמה גורמים שמבחינתם העסק הזה יכול למות מחר.

מנואל טרכטנברג: זאת אמירה חשובה.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה שנרשום אותה לפנינו.

משה גפני: אין לך מה לרשום.

משה גפני: היא רשומה כאן בהחלטת הממשלה.

מנואל טרכטנברג: אבל הוא מרחיב על עניין הזיכיון.

משה גפני: הוא מרחיב.

משה גפני: יהיה פירוק של החברה מרצון.

משה גפני: הכול בסדר.

מנואל טרכטנברג: אז אני רוצה לפחות ממני לשקף לך מה הדאגה שלי.

מנואל טרכטנברג: קודם כול אני רוצה לברך שאין פה הליכה להפרטה גורפת, אלא עדיין הממשלה מחזיקה באחריות לדבר הזה, כי הפונקציה הזאת היא מאוד חשובה למשק.

מנואל טרכטנברג: הממשלה צריכה לדאוג לזה.

מנואל טרכטנברג: אני שמח על כך.

מיכל בירן: כבר נסגרו כמה בתי ספר.

מנואל טרכטנברג: אני חוזר על הדאגה שהושמעה כאן.

מנואל טרכטנברג: בסיטואציה הזאת של "תן וקח" מול העובדים כשיש שינוי משטר, גם אם אין הפרטה – וזה בסדר שיהיה שינוי משטר - הזכויות שלהם עלולות להיפגע.

מנואל טרכטנברג: זה אך טבעי.

מנואל טרכטנברג: לכן מה שהיינו רוצים לאור מה שתיארת שלא תחכה עוד שלב ועוד שלב ועוד חצי שנה כדי לסגור הסכם איתם.

מנואל טרכטנברג: אתה שמעת את הדאגה שלהם.

מנואל טרכטנברג: זאת דאגה אמתית.

מנואל טרכטנברג: אנחנו מבקשים בוועדה שתעשו כל מאמץ לסגור איתם על הסכם קיבוצי בטרם תתקדמו הלאה עם התהליך.

מנואל טרכטנברג: כי אין מה לעשות, כשנקבעות בדרך עובדות כושר המיקוח שלהם יורד.

מנואל טרכטנברג: זאת הדאגה שאנחנו משקפים לך.

מנואל טרכטנברג: יחד עם זאת אני שבע רצון ממה שאמרת על מה שהולך להיות עם המפעל הזה.

מנואל טרכטנברג: תודה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אראל מרגלית, בבקשה.

אראל מרגלית: אני רוצה להגיד משהו ברמה הכללית, ואחר כך לרדת למקרה הזה.

אראל מרגלית: מה שמדינת ישראל עושה בשנים האחרונות עם הכשרות מקצועיות זאת פשוט שערורייה.

אראל מרגלית: המקצוע ש"תדמור" מכין אליו את האנשים הוא אחד הדברים המבורכים ביותר שיש.

אראל מרגלית: חבר'ה צעירים שהרבה מאוד פעמים היה להם קשה להשתלב בלימודים העיוניים, היום הולכים, לומדים ונהפכים לחבר'ה יצרנים; הולכים לצבא, ובתיאום עם הצבא הולכים למקצוע של טבחים שהפך למקצוע הרבה יותר רציני; הם יוצאים אחר כך ומשתלבים בשוק העבודה, כי אנחנו יודעים היום שרמת המסעדנות בישראל עלתה הרבה מאוד בזכות החבר'ה האלה.

אראל מרגלית: זה דבר מבורך שמדינה חייבת לקחת עליו אחריות.

אראל מרגלית: זה לא רק העניין הזה פה.

אראל מרגלית: תסתכלו על תקציב ההכשרות – היו מאות מיליוני שקלים – היום הם ירדו לעשרות מיליוני שקלים.

אראל מרגלית: השוק משווע לעובדים האלה.

אראל מרגלית: אני רואה את זה בכל מקום.

אראל מרגלית: בירושלים פנו אלי הרבה גורמים שרוצים להקים פה משהו כזה; פנו אלי בצפון שרוצים להקים משהו כזה.

אראל מרגלית: אנשים ממש זקוקים לזה ולא רק במקצועות האלה.

אראל מרגלית: מוסכים היום זה כאילו לא דבר כל כך סקסי – היום זה ההייטק של המכוניות.

אראל מרגלית: חסרים אלפיים מאתיים עובדים בשוק הזה של חבר'ה שהם ממש חבר'ה טובים.

<מאיר שמרה: בדיוק בגלל מה שאתה אומר - -

משה גפני: לא, לא, אני חייב לסכם את הדיון.

אראל מרגלית: מדינה מסתכלת על השוק.

אראל מרגלית: תסתכל על ההאטה במשק.

אראל מרגלית: בשנת 2015 הצמיחה במשק הייתה 2%.

אראל מרגלית: זאת שערורייה.

אראל מרגלית: אנחנו לא מדינה שיכולה לצמוח ב-2% כי גידול האוכלוסייה שלנו הוא 2%.

אראל מרגלית: מאיפה תבוא הצמיחה?

אראל מרגלית: הצמיחה תבוא מהמקצועות האלה.

אראל מרגלית: הצמיחה תבוא גם מההייטק וגם ממקצועות כאלה; הצמיחה תבוא מזה שהרבה יותר אנשים ישתלבו בשוק העבודה ברמה טובה.

אראל מרגלית: למה "תדמור" זה להיט בעיני?

אראל מרגלית: "תדמור" זה להיט כי הוא לוקח אותו והופך אותו לנושא מבוקש, הרבה יותר מתוקשר.

אראל מרגלית: מזון הופך להיות נושא גדול.

אראל מרגלית: יש עוד כמה נושאים כאלה.

אראל מרגלית: זה לא דבר שאנחנו צריכים להפריט אותו, זה דבר שאנחנו צריכים לקחת עליו אחריות, ולתקצב אותו.

אראל מרגלית: זה ברמה העקרונית.

אראל מרגלית: אני הייתי רוצה לראות שר כלכלה – הלו?

אראל מרגלית: יש שר כלכלה?

מיקי לוי: יש סגנית.

מיקי לוי: רחל עזריה.

אראל מרגלית: הייתי רוצה לראות שר כלכלה שלוקח ברמה האסטרטגית עם הגורמים התעשייתיים הטכנולוגיים במשק ואומר, אלה נושאים שאנחנו רוצים בכל רחבי הארץ.

אראל מרגלית: לגופו של עניין.

אראל מרגלית: אנחנו מבינים שבסופו של דבר לך בראש יש איזושהי דרך שאתה תידיין עם העובדים, אבל התהליך הזה הוא תהליך מורט עצבים למשפחות, לאנשים שהקדישו את החיים שלהם, לאנשים שהחזיקו את המקום הזה, לאנשים שנתנו לו את החיות.

אראל מרגלית: יש גם משמעות לא רק לתוצאה הסופית אלא גם לתהליך עצמו.

אראל מרגלית: התהליך עצמו צריך לקחת את האנשים ובנדיבות – האנשים האלה עשו דבר שהוא מבורך ורצוי גם בתקופה שהנושא של שפים לא היה כמו היום שיש "מאסטר שף" בטלוויזיה.

אראל מרגלית: הם עשו את זה לפני שנים; והביאו את זה למרכז העשייה הציבורית כדבר אטרקטיבי.

אראל מרגלית: הם עשו את זה.

אראל מרגלית: אז בואו נמצא את הדרך להודות להם, לתת למישהו יחס.

אראל מרגלית: כלומר כך שבתחילת התהליך נבוא ונגיד יש תגמול, יש דבר שהוא הוגן עם אנשים שמייצגים אותם, קודם כול תדעו שאנחנו הולכים לקראת תהליך הוגן.

אראל מרגלית: אני לא אוהב את ההפרטה.

אראל מרגלית: בעניין הזה אני מסכים עם חברתי חברת הכנסת מיכל בירן, אבל אם אתם כבר הולכים לתהליך כזה לכו איתם בצורה הוגנת.

אראל מרגלית: אחר כך תחזרו אלינו, תגידו לנו איפה עוד בארץ זקוקים לדברים כמו "תדמור", ותגידו לנו באלו עוד נושאים.

אראל מרגלית: אנחנו נלך איתכם.

אראל מרגלית: אנחנו חושבים שזה נחוץ.

אראל מרגלית: אנחנו רוצים לראות את הדברים האלה כי היום הרבה אנשים מחפשים להיכנס לשוק התעסוקה לא רק כמהנדסים מהטכניון, אלא מכל מיני כיוונים.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: מיקי לוי, בבקשה.

מיקי לוי: מאיר וגם אנשי משרד האוצר ואנשי "תדמור".

מיקי לוי: אני מברך על המהלך של העברת הניהול בתהליך מכרזי לחברה פרטית.

מיקי לוי: אנחנו יודעים מהרבה מקומות – ואתה מנוסה ממני – שמדינה לא יודעת לנהל מין פרויקטים כאלה, עם כל הצער שבעניין.

מיכל בירן: נוחי דנקנר לעומת זאת יודע.

מיקי לוי: כן, מפעלי ים המלח.

מיקי לוי: חסרות דוגמות?

מיקי לוי: אולי התהליך הזה יביא מזור ל"תדמור".

מיקי לוי: זאת מין סיסמה –"מזון ל"תדמור"".

מיקי לוי: מאיר, עכשיו אני רוצה שתהיה אתי כי עכשיו אני הולך לכסח אותך.

מיקי לוי: אין ספק שבמקצוע המלונאות ל"תדמור" יש מקום מרכזי, ואנחנו לא מסוגלים לוותר עליו.

מיקי לוי: אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו פה.

מיקי לוי: תחתום איתם על חוזה – שישים עובדים, לעזאזל.

מיקי לוי: מדינת ישראל מוסיפה עכשיו עובדים.

מיקי לוי: תגמרו איתם, תסגרו איתם חוזה, ואנחנו נצביע על התהליך המכרזי - -

משה גפני: בלי נדר, אתה מתכוון.

מיקי לוי: כן.

מיקי לוי: בלי התהליך הזה אני לא מצביע בעד.

מיקי לוי: חד-משמעית.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: מאיר, בבקשה.

<מאיר שמרה: רציתי להחליף כמה מילים עם כבוד היושב-ראש.

משה גפני: כן, אבל אני לא יכול באמצע הדיון.

<מאיר שמרה: אני מסכים.

משה גפני: שמעת את החברים כאן.

<מאיר שמרה: שמעתי.

<מאיר שמרה: תן לי.

<מאיר שמרה: בכל זאת יש לי איזו זכות כאן בוועדה.

מיקי לוי: הוא בכל זאת היושב-ראש.

משה גפני: גם אם הייתי חבר הייתי מדבר.

משה גפני: ב-2005 יושב-ראש הוועדה היה חברי חבר הכנסת ליצמן.

משה גפני: אני עברתי על הפרוטוקול פחות או יותר, ואני מסכם את מה שאמר חבר הכנסת ליצמן.

מיקי רוזנטל: יש לי תחושה שהוא אמר אותם דברים.

משה גפני: הוא אמר את אותם דברים.

משה גפני: עמיר פרץ אז היה חבר בוועדה.

משה גפני: לא הייתה הצבעה.

משה גפני: זה היה ערב בחירות.

משה גפני: חבר הכנסת ליצמן אמר: "אנחנו לא ממהרים לשום מקום, יש בחירות, נדבר אחרי זה".

משה גפני: אז הוא לא אישר את זה.

<מאיר שמרה: באיזו שנה?

משה גפני: ב-2005.

משה גפני: מה שאמרת.

מיקי רוזנטל: אז אין אישור של ועדת הכספים?

משה גפני: לא.

משה גפני: ועדת הכספים לא אישרה.

<מאיר שמרה: בכל מקרה ביטלנו את ההליך אז זה בסדר.

משה גפני: רק למען הסר ספק, חבר הכנסת ליצמן לא אישר את ההפרטה.

<פרוספר ביטון: אני הייתי בישיבה הזאת.

<פרוספר ביטון: זה בדיוק מה שאתה אומר.

מיכל בירן: אתה רציני, גפני.

משה גפני: לא יכול להיות מיהדות התורה שישאיר את העובדים בצד, ויאשר הפרטה.

<פרוספר ביטון: נכון מאוד.

<אלישבע דדון: נכון מאוד.

<טמיר כהן: זאת גם לא הייתה בקשה, זה היה דיון יזום.

משה גפני: הם לא ביקשו?

משה גפני: טוב, לא חשוב.

משה גפני: זה כבר טכני.

משה גפני: לא אישרו.

משה גפני: אני רוצה להגיד לך את עמדתי.

משה גפני: בניגוד לעמדה שצריך להעביר את זה לזכיין, אני לא בדעה כזאת.

משה גפני: אני אצביע בעד.

משה גפני: אני לא אאשר כי יש חברים בוועדה.

משה גפני: אני לא אוהב את זה, אני פשוט נמצא פה יותר שנים.

משה גפני: אני יודע מה קרה כשהעבירו את אחות בית הספר לזכיין בחוץ.

משה גפני: הרי לא הפריטו את זה.

משה גפני: משרד האוצר אמר שלא מפריטים, רק מעבירים את זה לזכיין.

משה גפני: חברה זכתה באחיות בתי הספר, ומאז אין אחות בבית הספר.

משה גפני: אז לי יש עמדה בעניין הזה.

משה גפני: אגב, אני אמור לעשות מסיבת עיתונאים עם יצחק הרצוג.

משה גפני: אנחנו חתומים שנינו על חוק שעוסק בעניין של ההפרטה.

משה גפני: אני חתום אתו על חוק שההפרטה צריכה להיות כאשר יש מציאות שמכריחה לעשות את זה.

משה גפני: לא תמיד צריך לעשות הפרטה.

משה גפני: אני לא חסיד של הפרטה בכלל.

משה גפני: לדעתי, המדינה צריכה לקחת אחריות על דברים.

משה גפני: נכון שיש מקרים רבים שצריך לעשות הפרטה, אבל הפרטה חייבת שתהיה בתיאום עם העובדים.

משה גפני: כמו שהיה תיאום עם משרד הכלכלה ומשרד האוצר ומשרד התיירות ועם המשרדים האחרים צריך שתהיה עם העובדים.

משה גפני: אני לא רוצה לתת לעובדים מצב שהם יגידו שהם יכולים לדרוש מכאן ועד לשמים, אחרת ועדת הכספים לא תאשר.

משה גפני: אני לא אומר את זה.

מיכל בירן: הם גם לא עומדים שם.

משה גפני: אני גם את זה לא אומר.

משה גפני: נראה לי שיש אחריות בעניין.

משה גפני: נראה לי שהעובדים יתפשרו – הם אמרו את זה גם פה.

משה גפני: אבל לדבר איתם, להגיע להסכמה מה יהיה מעמדם של העובדים, ולהביא לאישור את הזכיין, את ההחלטה הזאת של הממשלה.

משה גפני: אני לא אוהב את זה, אבל אם נפתרה הבעיה של העובדים – ובעיית העובדים יכולה להיפתר – אנחנו נוכל לאשר את זה.

משה גפני: אני מבקש לשקול מחדש את העניין הזה.

משה גפני: אפשר להביא את זה תוך שבוע-שבועיים לדיון.

משה גפני: אני מבקש לדבר עם העובדים בפרק הזמן הזה, להגיע איתם לאיזושהי הסכמה; אלא אם כן לא מגיעים להסכמה, ואז תביאו את זה לוועדה, ואז יתברר לנו - -

מיכל בירן: ואז יגידו, מה הפער הגדול שנוצר?

משה גפני: מיכל, אני לא מנהל את המשא ומתן.

משה גפני: לדעתי, אפשר ביום אחד לגמור את העניין הזה.

משה גפני: אני לא חושב שזה צריך להימשך על פני זמן רב.

משה גפני: סביר להניח לאור מה שהחברים דיברו כאן שאנחנו נאשר את החלטת הממשלה ואת ההחלטה שלכם, ובתנאי שמעמדם של העובדים לא ייפגע.

משה גפני: יהיה הסכם שהם יוכלו להיות בטוחים במעמדם, ואז נאשר את העניין.

משה גפני: אם אני מביא עכשיו להצבעה, מאיר, זה נופל.

מיקי רוזנטל: ואנחנו לא רוצים להפיל את זה.

משה גפני: ואנחנו לא רוצים להפיל את זה.

משה גפני: אז אני מבקש עוד שבוע-שבועיים לשבת עם העובדים ולהגיע איתם להסכמה.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: הישיבה נעולה.