הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 24, 2015-11-24 10:00

יפעת שאשא ביטון: לפני שאנחנו פותחים אני אספר לכם קצת על מה שבדרך כלל מתנהל כאן בישיבות של ועדות או דיונים מיוחדים.

יפעת שאשא ביטון: מי שיושב סביב השולחן הזה הם חברי הכנסת, לחברי הכנסת יש את הקדימות לשבת סביב השולחן וגם אם יש אורחים שכבר תפסו מקום כי הוא באמת היה פנוי ומגיע חבר כנסת אז נהוג שהם מפנים את המקום וחברי הכנסת מתיישבים.

יפעת שאשא ביטון: היום יש לנו חברי כנסת מאוד מכובדים שהתחלפו איתכם.

יפעת שאשא ביטון: הם תופסים את המקום של האורחים ואתם תפסתם את המקום של המחוקקים.

יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו החלטנו שאנחנו שומעים קודם כל אתכם ומדברים איתכם על זכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: אז שתדעו שזה נוהל שהוא חריג והוא בדרך כלל לא מקובל, אבל כמו שאמרתי, בשביל ילדים עושים הכול.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נפתח.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו את הקבוצה מקרית שמונה שמחכה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח את הישיבה.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מאוד שמחה ומתרגשת, אני חושבת שאין דבר יותר מבורך מלראות אולם מלא בילדים.

יפעת שאשא ביטון: המרוקאים שבינינו יגידו 'בלי עין הרע', אבל מבחינתי אם אפשר עוד אז ממש בכיף.

יפעת שאשא ביטון: כפי שציינתי, בשונה מוועדות אחרות היום אנחנו נקיים ועדה מיוחדת לזכויות הילד שבה כל אחד מכם יציג את הזכויות שהוא היה רוצה שאנחנו נקדם עבורכם, איך הוא היה רוצה לראות את החיים בתוך החברה שלנו, מה הוא היה רוצה שנקדם במסגרת בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: נשמע אתכם, מתוך חוויות החיים שלכם, מה אתם הייתם רוצים לקדם אילו הייתם כאן.

יפעת שאשא ביטון: יושב לצדי יו"ר מועצת התלמידים והנוער הארצית, שהוא ושותפתו אלמוג, שלא נמצאת איתנו כאן היום, כי היא בפולין, שותפים בדרך כלל לדיונים שלנו, הוא אחר כך יספר קצת על מה שקורה כאן בכנסת כשאין כאן ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו ד"ר יצחק קדמן מהמועצה לשלום הילד, נמצאת איתנו טובה בן ארי, שהיא המפקחת לזכויות הילד מטעם משרד החינוך, ונמצאת איתנו אורנה, מאיגוד האינטרנט, שאנחנו תיכף נספר על חלקה ביום המיוחד הזה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה לזכויות הילד במושב הקודם ובמושב הנוכחי מטפלת בסוגיות שבעיקר עסקו בנושא של בטיחות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הקמנו את הוועדה רגע לפני חופשת הקיץ והתחלנו לחשוב איך אנחנו מקדמים סביבה בטיחותית עבורכם.

יפעת שאשא ביטון: מתוך כך אנחנו נכנסנו לנושא האינטרנט שבוודאי רבים מכם מבלים שעות לא מעטות, בין אם זה בשגרה ובמיוחד בחופשים, ואנחנו יודעים שהמרחב הווירטואלי, גם הוא מזמן לנו לא מעט אתגרים והתמודדויות וגם שם אנחנו צריכים להיות בשבילכם ולהשגיח עליכם.

יפעת שאשא ביטון: בהקשר הזה אנחנו עסקנו רבות בנושא של בריונות ברשת.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתנו אורנה מאיגוד האינטרנט.

יפעת שאשא ביטון: איגוד האינטרנט זה איגוד שאליו בעצם פונים ילדים או אחרים שנפגעים בסביבה וירטואלית ויכולים לקבל מענה ותמיכה וליווי.

יפעת שאשא ביטון: ביחד איתם אנחנו הפקנו סרטון קצר שהפעם לא מספר לכם, הילדים, איך אנחנו רוצים שתתנהגו, מה אנחנו רוצים שתעשו, או ממה אנחנו רוצים שתיזהרו, אלא הפעם אנחנו קוראים להורים שלכם, אנחנו קוראים להורים שלכם להיות שם בשבילכם.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה צריך להיות הדדי, כי גם אתם צריכים לאפשר להורים שלכם להיות איתכם בסביבה הווירטואלית כדי שהם יוכלו להשגיח עליכם.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפתח את היום הזה בהשקה של הסרטון ואחר כך נעבור לדיון עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אורנה, את רוצה לומר כמה מילים?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אורנה היילינגר: קודם כל אני חייבת לומר שאני נורא מתרגשת.

<אורנה היילינגר: זה אמנם לא הקמפיין הראשון שלנו בנושא הזה, אבל זה הכי מרגש, הוא פרי, כמו שחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון אמרה, של יוזמה משותפת.

<אורנה היילינגר: חשבנו איך הדרך הנכונה ביותר להגיע לכולם ולעשות איזה שהוא שינוי ומתוך הלימוד של הפניות לקו החם של האיגוד הבנו שההורים שלכם פחות מעודכנים, הם בוחרים לא לדעת מה קורה ומה האתגרים ברשת ואני מקווה שבעזרת הסרטון הזה נעשה את השינוי וכמו שיפעת אמרה, שלא תצטרכו, אבל יש תמיד כתובת.

<אורנה היילינגר: תודה.

<אורנה היילינגר: (הקרנת סרטון).

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לאורנה ולאיגוד האינטרנט ואנחנו פועלים לכך שאיגוד האינטרנט יהפוך להיות קו חם שמוצף ומפורסם ומוצג בפני הקהל הרחב כדי לאפשר לכם, הילדים, וגם לאחרים שנפגעים בסביבה הווירטואלית כתובת שתוכל לסייע לכם בהתמודדות בצורה מקצועית.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת גנאים, אתה רוצה לברך את הילדים המקסימים שאיתנו?

מסעוד גנאים: כן, אבל אחרי מה שראינו פה - - - תחילה אני מברך את כל הילדים על היום הזה ואני מברך את כל הילדים.

מסעוד גנאים: אני מרגיש בבית.

מסעוד גנאים: אני הייתי רכז חברתי בבית הספר ופעילויות כאלה עשיתי, נתנו לילדים ביום הסטודנט וביום התלמיד לנהל את כל בית הספר.

מסעוד גנאים: אני מברך את כולם.

מסעוד גנאים: אני מקווה שהם יהוו את התקווה שלנו, יצליחו איפה שנכשלנו ואני מקווה שהמראות המזוויעים והעצובים האלה שראינו, כולנו נפעל ביחד למען שלא נראה, משום שכל הילדים האלה, אם הקורבן ואם האחר, הם הילדים שלנו.

<אורנה היילינגר: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה לך ותודה לכם שהסכמתם לשנות את התפקידים ליום אחד.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: בוקר טוב לילדות ולילדים, גם למורות וגם למורים.

חנין זועבי: אנחנו מול הדור הזה יכולים קצת להרים את האופטימיות שלנו ואני חושבת שיש מולכם מלאכה לא קלה.

חנין זועבי: שתי הדקות שעכשיו נחשפנו אליהן משקפות כמות גדולה של אלימות שאתם צריכים וצריכות להיות הדור שנלחם באלימות הזאת בכל המישורים, אתם הדור שצריכים לפתח מחשבה ביקורתית על החברה, עלינו עצמנו כאינדיבידואלים, על החברה שלנו, על החברה שלכם, ליצור מציאות חדשה.

חנין זועבי: אתם צריכים להגיד 'לא', לא לאלימות הזאת ולא לאלימות בכל מישור.

חנין זועבי: אנחנו רוצים ואין לנו דרך אחרת מלהיות אופטימיים אלא להאמין בכוח שלכם להיות ביקורתיים, לא להשלים עם המציאות.

חנין זועבי: גאווה עצמית וזכויות אדם ושוויון בין בני האדם זה מה שנשאר להומניות שלנו.

חנין זועבי: אלימות, אתם נחשפים אליה, אנחנו נחשפים אליה בתור חברי כנסת במישורים אחרים, אנחנו בכל גיל ובכל דור, אבל זאת לא השאלה, השאלה מה החלק שלנו באלימות הזאת ומה החלק שלנו במלחמה באלימות.

חנין זועבי: תהיו ביקורתיים, אל תקבלו כלום מהמבוגרים בלי לשאול שאלות, תבקרו, אל תציבו גבולות למחשבה שלכם.

חנין זועבי: אל תאמינו בנורמות חוץ מאשר ערכי אדם, אנחנו צריכים את זה.

חנין זועבי: אנחנו במציאות מעוותת, מאוד אלימה, לא ביקורתית, דכאנית.

חנין זועבי: יותר קל להשלים עם הדיכוי מאשר לבקר אותו, יותר קל להשלים עם החברה מאשר לבקר אותה.

חנין זועבי: תבקרו, זה יהיה רק לטובה שלכם ולטובת כולנו ובמודעות שלכם תראו גם את האחרים, אלה שלא נמצאים פה.

חנין זועבי: כאשר אנחנו אומרים בן אדם, אז אנחנו אומרים יהודי, אנחנו אומרים ערבי, אנחנו אומרים נשים, אנחנו אומרים גברים, בלי הגאווה העצמית הזאת ובלי העקשנות אנחנו לא נתקן את האלימות שראינו ואת האלימות שאתם לא רואים ויותר קשה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מוותרים.

יפעת שאשא ביטון: חנין, אנחנו פה ביום חגיגי, כל הילדים שנמצאים כאן רוצים לעשות שינוי בחברה - - -

חנין זועבי: כן, כן.

חנין זועבי: יפעת, מה זה?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהילדים ייצאו מפה שמחים.

חנין זועבי: אז גם האלימות הזאת, גם האלימות שלא רואים, היא אלימות יותר מסוכנת, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנין.

יפעת שאשא ביטון: טובה, רוצה ברכה קצרה, כדי שנוכל לאפשר לילדים להגיע?

<טובה בן ארי: כן, אני מברכת אותך על יום החגיגה הזה שבו ניתן ביטוי גם לילדים בחינוך היסודי.

<טובה בן ארי: התחלנו את המהלך עם הפנקס הזה, אם אתם זוכרים, לפני כעשור, ואנחנו, משרד החינוך, אני מדברת בשם המשרד, מזה עשור מובילים תהליכים ומהלכים ברובדי השפעה שונים שמשפיעים על המון המון המון ילדים.

<טובה בן ארי: לא כל הילדים יודעים את הזכויות, אנחנו לאט לאט מלמדים אותם.

<טובה בן ארי: אנחנו נצליח, ביחד עם ד"ר קדמן, ביחד איתכם, מנהלי בתי הספר שנמצאים כאן וביחד איתך, חברת הכנסת, יפעת שאשא, תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, טובה.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר יצחק קדמן, ברכה קצרה לילדים?

<יצחק קדמן: רק משפט אחד, כי היום הוא יומם של הילדים ואנחנו המבוגרים צריכים לתת להם זכות קדימה.

<יצחק קדמן: אני אומר רק לכל המשתתפים פה, בעיקר לילדים ולילדות, נשאלתי פעם מה האני מאמין שלכם, מה התורה כולה על רגל אחת והתשובה שלי מאוד פשוטה, ואני רוצה בעיקר שהילדים יכניסו את זה לעצמם לראש, ילדים הם בני אדם.

<יצחק קדמן: זה לא מובן מאליו.

<יצחק קדמן: אם נאמין בזה שילדים הם בני אדם כל השאר יבוא מאליו.

<יצחק קדמן: הם בני אדם, לא לעתיד לבוא, לא למחר כמו שיאנוש קורצ'ק אמר, הם ילדים כאן ועכשיו.

<יצחק קדמן: כל הילדים, כמו המבוגרים, הם בני אדם ולכן הם זכאים גם בזכויות שיש למבוגרים כבני אדם.

<יצחק קדמן: תזכרו את זה, תשננו את זה, אל תוותרו על זה, גם ילדים הם בני אדם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: היום יש איתי אורחת מיוחדת שמשלמת מחיר פעמיים, פעם אחת כשאני נמצאת כאן והיא לא רואה אותי מספיק ופעם שנייה כשאני גם מביאה את כל החששות שלי ואת כל מה שאני רואה הביתה והיא צריכה לשמוע על החוויות של אמא.

יפעת שאשא ביטון: אז נמצאת כאן שיר הבת שלי והיא רוצה לומר משפט על הנושא של בריונות ברשת.

<שיר ביטון: אני מציעה לכל ההורים שישגיחו על ילדים שהם במחשב כל הזמן, כשהם מסתובבים באינטרנט בלי רשות וגם אתם הילדים, אם ההורים לא מסתכלים מספיק, תלכו אתם ותגידו להורים.

יפעת שאשא ביטון: אתם מבינים את הטראומה שעומדת מאחורי הסיפור הזה?

יפעת שאשא ביטון: יש פה מישהו שחופר קצת בבית.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו נתחיל כי היום הזה הוא שלכם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אליאב, יו"ר מועצת התלמידים, אתה מעלה את הנושא הראשון, הבמה שלך.

<אליאב בטיטו: בוקר טוב, חברים.

<אליאב בטיטו: בתחילת דבריי אני מבקש להודות לוועדה לזכויות הילד, למנהלת הוועדה חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, לרכזת הוועדה, רחל סעדה, לעאליה, ולכל צוות הוועדה.

<אליאב בטיטו: אני מאמין שהישיבה היום מהווה מפגש פסגה ראוי בין נבחרי ציבור הנוער לנבחרי הציבור בכנסת.

<אליאב בטיטו: מועצת התלמידים והנוער הארצית נבחרת בבחירות ארציות, כלליות, דרך בחירות במועצות התלמידים הבית ספריות, אחר כך ברשויות המקומיות, מועצות מחוזיות ומשם מגיעים למועצה הארצית שמורכבת מ-45 חברות וחברים מכל רחבי הארץ.

<אליאב בטיטו: אנחנו מתעסקים בייצוג האינטרס הציבורי של בני הנוער בפני כלל מקבלי ההחלטות וביתר שאת אל מול בית הנבחרים, משרדי הממשלה וזרועות השלטון השונות.

<אליאב בטיטו: אני מאמין שחברה הישראלית מתמודדת כרגע עם שתי בעיות מרכזיות, שניתן לפתור אותן בעיקר באמצעות שינויים במערכת החינוך.

<אליאב בטיטו: הבעיה הראשונה היא הפערים בין הפריפריה למרכז.

<אליאב בטיטו: כבן נוער שגר בעפולה אני מעיד ממקור ראשון על תקרת הזכוכית שניצבת כבר היום בפניי לדוגמה.

<אליאב בטיטו: היעדר התחבורה הציבורית בפריפריה והיעדר התשתיות התחבורתיות שם מקשה עליי למלא תפקיד כל כך אינטנסיבי כמו זה והמשך האפליה של בני הנוער בפריפריה משמעה גזר דין קשה לעתידם של מאות אלפים.

<אליאב בטיטו: ימים ספורים לאחר אישור תקציב המדינה ועל אף שיפורים כאלה ואחרים שנראו בו, אני בטוח שגם גברתי יושבת הראש תסכים שהדרך עוד ארוכה, מפותלת ודורשת מחויבות אינטנסיבית גבוהה.

<אליאב בטיטו: רק בשבועות האחרונים אנו עדים בשנית לעוד מהלך שמקעקע אפליה ארוכת שנים לבני נוער משכונות מצוקה במעמד סוציו אקונומי מורכב.

<אליאב בטיטו: כאשר מדיניות ההקלות של משרד החינוך עכשיו, החדשה, שאושרה לאחרונה, שוב גורמת למצב בו כל תלמיד המסוגל לכך כלכלית יכול לעבור אבחון אצל מאבחן פרטי ולקבל הקלות לימודיות.

<אליאב בטיטו: אלה שידם אינה משגת נשארים מאחור, פוגעים בציונים שלהם ובסיכוי שלהם להתקבל להשכלה גבוהה בעתיד.

<אליאב בטיטו: אני קורא מכאן גם לך, יושבת הראש, ובמיוחד לשר החינוך, פעלו לקריטריונים אחידים בזכאות להקלות למידה.

<אליאב בטיטו: בנושא כשמדובר בזכויות אל תשאירו מקום לסקטור הפרטי במערכת החינוך.

<אליאב בטיטו: משמעות הכנסת הסקטור הפרטי למערכת החינוך היא אי שוויון, אין אפס.

<אליאב בטיטו: אך זו תהיה איוולת קשה לטעון שהבעיות המרכזיות של החברה הישראלית מקורן במהלכים של התקופה האחרונה.

<אליאב בטיטו: ממשלות ישראל לדורותיהן הפגינו יחס מזלזל באופן עקבי לזכויות הילד.

<אליאב בטיטו: מאז חתימת האמנה הבינלאומית בדבר זכויות הילד לא נעשו צעדים משמעותיים המעגנים את הגישה הפילוסופית אליה ישראל התחייבה עם הצטרפותה לאמנה הזו, וזה להכיר בזכויות הילד כחלק בלתי נפרד מזכויות האדם והאזרח, שכן הילד הוא אדם שמוקנות לו זכויות טבעיות כמו לשאר האדם, אך להגן עליו בזכויות מיוחדות, שכן הוא חסר אונים בחלק מתקופת ילדותו ונעדר כוח פוליטי.

<אליאב בטיטו: הגיע הזמן לומר זאת בקול ברור, אסור לתת לממשלות להמשיך ולהזניח את זכויות הילד.

<אליאב בטיטו: בשנת 2003 מינה שר המשפטים דאז טומי לפיד ז"ל ועדה לבחינת הסדרי חקיקה שיעגנו את אמנת זכויות הילד בכלל תחומי החיים.

<אליאב בטיטו: הוועדה ישבה על המדוכה והפיקה מסמך בין שלושה כרכים וכמעט אלף עמודים - - -

<טובה בן ארי: סליחה, אני חושבת שזה צחי הנגבי, לא טומי לפיד.

<אליאב בטיטו: טומי לפיד הוא זה שמינה אותו.

<יצחק קדמן: טומי לפיד הוא זה שקיבל את המסקנות שלוש שנים אחר כך.

<אליאב בטיטו: אז באמת טומי לפיד קיבל את המסקנות בתקופה שהוא היה שר המשפטים.

<אליאב בטיטו: הוועדה הזאת, מה שהיא עשתה, היא המליצה על צעדים אופרטיביים לקראת מימוש של האמנה לזכויות הילד וביניהם חקיקת חוק זכויות הילד אשר ישמש מטריה כוללת למחויבות כלל רשויות המדינה השונות לקטינים.

<אליאב בטיטו: היא מספקת תשתית רעיונות ופילוסופית למחויבות המדינה לילדים ולצד זאת צעדים מעשיים.

<אליאב בטיטו: אני קורא לכנסת לאמץ את מסקנות ועדת רוטלוי, לחוקק את חוק הילדים וכן להקים גוף מרכזי אחד שיטפל בכל בעיות בני הנוער, תיאום בין משרדי הממשלה, גיבוש מדיניות ודאגה לבני הנוער.

<אליאב בטיטו: ניכר כי מאז סגירת נציבות הדורות הבאים בכנסת ישנה נסיגה ברורה בחקיקה בתחום.

<אליאב בטיטו: ואני קורא לך, חברת הכנסת שאשא ביטון ולשאר חברי הכנסת המצוינים המחויבים לנושא, אחרונת המתנגדות לחוק זכויות התלמיד כבר אינה בת הבית הזה.

<אליאב בטיטו: המשיכו בעבודה למען דור העתיד, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, אליאב.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה נציגות של בתי ספר שונים שיציגו את הנושאים שהם ביקשו להעלות כאן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם בית הספר ידלין בראשון לציון.

יפעת שאשא ביטון: תציגו את עצמכם.

<אבישג סמרה: אנחנו בבית הספר עוברים הדרכות ומקבלים כלים כיצד לנהוג במצבים של חרמות, בריונות ברשת ופגיעות נוספות בזכויות הילד במרחב הדיגיטלי.

<אבישג סמרה: יחד עם זאת חלק מן ההורים, שכמובן מכירים את האפליקציות, ווטסאפ, פייסבוק ואינסטגרם, לא יודעים כיצד לנהוג במצבים שבהם ילדים פוגעים בילדים אחרים ובזכויות שלהם, וזו הבעיה שבה בחרנו להתמקד.

<תומר רינגלר: אנחנו רוצים להציע חקיקה בשביל לשמור על זכות המוגנות שמציעה שהורים יחויבו להגיע להדרכות בתחום שמירה על זכויות הילד במרחב הדיגיטלי.

<תומר רינגלר: ההדרכות יועברו על ידי אנשי מקצוע ויתמקדו במתן כלים להורים בתחום שמירה על זכויות הילד במדיה הדיגיטלית וברשתות החברתיות.

<תומר רינגלר: למשל הורה של ילד שקילל בווטסאפ או פרסם תמונה פוגענית של ילד בקבוצה הכיתתית, או להיפך, יקבל כלים שיעזרו לו ולילד להתמודד עם המצב.

<אבישג סמרה: ההדרכה תתקיים בשני מועדים, הראשון הוא בסיום כיתה ב', זה השלב שבו הילדים מתחילים להיחשף לרשתות הדיגיטליות.

<אבישג סמרה: השני יתקיים בסיום כיתה ו', שזה הגיל שבו חל שינוי רגשי אצל הילדים ולכן ההדרכה תיעשה בנושאים המתאימים לגילם.

<תומר רינגלר: ההדרכה תהיה כמו מן סוג של קורס שיתקיים ויכלול שלושה עד חמישה מפגשים בהם מפגש אחד ההורים יביאו את הילדים ואנחנו מאמינים שההדרכות האלה יגבירו את המודעות לשמירה על זכויות הילד במרחב הדיגיטלי ויסייעו להורים להכיל ולהתמודד עם הקשיים השונים.

<תומר רינגלר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו קבוצה גם מאוד מיוחדת מבית הספר שבו אני גדלתי, וזה יצא מקרי, באמת, בית ספר מצודות מקרית שמונה, ומשום שהם יוצאים לסיור אז אנחנו נאפשר להם את רשות הדיבור כדי שלא נפספס.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אראל

<אראל וקנין: הייתי רוצה לדבר על השבוע המקוצר שמתקיים בקיבוצים.

<אראל וקנין: אנחנו גרים בצפון, בפריפריה, וכל הקיבוצים מסביבנו לומדים שבוע מקוצר ואנחנו היינו רוצים שיהיה שוויון ושהמערכות יהיו מסונכרנות ביניהן ושגם אנחנו נוכל ללמוד חמישה ימים בשבוע.

<אראל וקנין: זה יעזור לנו גם שיהיה שוויון בין התלמידים בקיבוצים, להתחבר יותר אליהם, וגם במשפחה שרוב ההורים לא עובדים בימי שישי ואנחנו נוכל להיות עם ההורים ולבלות ושיהיו לנו סופי שבוע, שנוכל לצאת מהבית קצת וליהנות.

<אראל וקנין: אנחנו יכולים להיות עם המורה בכל השבוע ושהיא תעזור לנו בבית הספר ושיהיה לה יום חופשי, שזה יהיה כאילו שאנחנו מחסירים משהו מהלימודים.

<אראל וקנין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אראל, אני יכולה להבטיח לך שמכתב ישוגר כבר בימים הקרובים למי שצריך ואנחנו ננסה למלא גם את המשאלה הזו.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד, תודה רבה ותודה על איך שהצגת את הנושא.

יפעת שאשא ביטון: בית ספר החורש בזכרון יעקב, בבקשה.

<רומי קצב: תחילה אני אגיד בוקר טוב.

<רומי קצב: שמי רומי קצב ואני לומד בבית הספר החורש שבזכרון יעקב.

<רומי קצב: אני פה גם מטעם בית הספר וגם מטעם יוניסף.

<רומי קצב: אני רוצה להגיד שבבית הספר שלנו לא מדברים רק בסיסמאות, בבית הספר שלנו עושים ומשנים.

<רומי קצב: בשל סערת היום בחברה הישראלית בחרנו השנה למקד את פעילותה של קבוצת א"א נאמני זכויות יוניסף בהטמעת ערכי הסבלנות והכבוד לאדם באשר הוא אדם.

<רומי קצב: חשוב דווקא עכשיו שנסת

<רומי קצב: כל על המצב ונעביר דרכו ערכים כמו סובלנות, כבוד, קבלת השונה ושוויון.

<רומי קצב: שיח הזכויות והאחריות של הילדים והבוגרים ייבחן על רקע היכרות עם תרבויות, דתות, מסורות ועמים שונים.

<רומי קצב: אנחנו מאמינים שהיכרות וחשיפה לזהויות, לתרבויות ולמסורות של השונה מאיתנו יצמצמו את השנאה כלפי הלא מוכר והשונה.

<רומי קצב: כבר השנה השתתפנו במעגלי שיח בנושא סובלנות והעלאת ערך כבוד האדם.

<רומי קצב: במעגלים יושבים מורים ישראלים, מוסלמים, רוסים, חרדים ועוד, אך כולם דיברו באותה שפה, כולנו בני אדם ולכולנו הזכות להיות מי שאנחנו ושיקבלו אותנו כמו שאנחנו.

<רומי קצב: בנוסף המחנכת שלי מוסלמית, המחנכת שאני אוהב ומעריך.

<רומי קצב: היא מכבדת את התרבות שלנו ואנחנו מכבדים את שלה.

<רומי קצב: אני חושב שזה מדהים שיש לי את ההזדמנות הזו להכיר אותה ואת התרבות שלה מקרוב.

<רומי קצב: זה גורם לי לראות את כל האחרים שבאים מרקע שונה ומתרבות שונה באור אחר.

<רומי קצב: כשקשה לי היא מחזקת, כשאני מצליח היא מעודדת, היא בדיוק כמו כל מחנכת בשבילי ואף יותר.

<רומי קצב: בית הספר מזמן לי מפגשים עם אנשים המגיעים מתרבויות שונות, זהויות שונות וגם עם שונות באופן כללי.

<רומי קצב: לפני שבוע היה אצלנו ביקור של בית ספר הנוצרי סלבטורי מנצרת.

<רומי קצב: אנחנו מתכוונים לנסוע אליהם, לחגוג איתם את החג שלהם ובמהלך השנה מתכננים מפגשים נוספים.

<רומי קצב: בבית ספרנו לומדת ילדה עם נכות פיזית, מה שלא מפריע לה להשתלב ולהשתתף בכל השיעורים והטקסים.

<רומי קצב: יש בבית ספרנו שתי כיתות תקשורת הלומדות בשילוב עם כיתות ב' גדולות, פעילויות משותפות עם בית ספר מהקהילה הדתית ועוד.

<רומי קצב: חשוב שלכל ילד בישראל תהיה את ההזדמנות הזו, להתקרב, להכיר.

<רומי קצב: ככל שהילדים ייחשפו לזהויות שונות כך תפחת השנאה והפחד מהלא ידוע ומהלא מוכר.

<רומי קצב: לצד שיח זה ושגרת היום יום בבית הספר ידגישו נאמני יוניסף את השימוש המושכל ברשתות החברתיות, המהווה גורם משמעותי בעיצוב דעות, סטיגמות ויצירת רעש שלילי בחברה וכמובן פגיעה בפרטיות הילדים.

<רומי קצב: זה סעיף 16 באמנה.

<רומי קצב: אנו חושבים שמשרד החינוך צריך לבנות תכנית חדשה שעוסקת בנושא הגלישה ברשת ולא רק שבוע מרוכז או שיעורים בודדים לאורך השנה, ממש שיעורים מובנים בתוך המערכת, שהתלמידים אפילו יכולים לקבל עליהם ציון.

<רומי קצב: עוד דברים שחשבנו שחשוב לדבר עליהם ולהציף בשיח הם צנזורה בטלוויזיה במהלך שעות היום, בעת פיגועים ואסונות אחרים ומתן שיעורי עזר לאוכלוסיות מוחלשות בשעות אחר הצהריים, כחלק מהתקציב העירוני.

יפעת שאשא ביטון: אתה צודק.

<רומי קצב: אני אסיים ואגיד שכל הדברים מתחברים אחד לשני.

<רומי קצב: זאת אומרת אם נדע לקבל את האחר גם הבריונות בווטסאפ וברשתות החברתיות תפחת ותקטן.

<רומי קצב: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר מזהה את הפוטנציאל שגלום.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאני אוכל לפרוש מפה בשקט, יש מי שיחליף אותנו.

יפעת שאשא ביטון: הצגת את הדברים בצורה מדהימה ואני חושבת שחלק מהם אפילו מסכמים מאוד יפה את הנקודות שבהן נגעה הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: מה שאומר שגם כשאנחנו מדברים עליכם אנחנו מנסים להיות מאוד מאוד מאוד קרובים למה שאתם מרגישים ומה שאתם צריכים.

יפעת שאשא ביטון: עשית אותי מאושרת, לדעת שאנחנו נגענו בדברים הנכונים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ואנחנו נמשיך לקדם את הנושא של צנזורה לגבי הסרטונים של הפיגועים ובכלל כל הנושא של תכנים, אם זה בערוצים השונים ואם זה באינטרנט, וננסה לגונן עליכם עד כמה שאנחנו יכולים.

יפעת שאשא ביטון: אבל כמו שאמרת, גם לכם יש תפקיד כאן, לעזור לנו לשמור עליכם.

<רומי קצב: תודה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו נציגות של בית ספר נוסף, פרלמנט הילדים של הרצליה, בבקשה.

<גל לוי: שלום.

<גל לוי: אני גל לוי, אני לומד בכיתה ו' בבית ספר גורדון ואני חבר בפרלמנט הילדים של הרצליה.

<גל לוי: אנחנו רצינו לספר לכם שאנחנו רוצים להעלות את נושא בדידות הילדים.

<גל לוי: אמנת זכויות הילד לא מדברת על הנושא של בדידות ילדים, אבל אנחנו יודעים שיש הרבה ילדים בודדים.

<גל לוי: בכלל בדידות זו חוויה קשה מאוד לילדים והיא יכולה להשפיע על חייהם כשהם מתבגרים.

<גל לוי: בדרך כלל ילד לא בוחר להיות בודד, זה פשוט קורה לו.

<גל לוי: ילד בודד הוא ילד שרוצה שהיו לו חברים אבל זה קורה, בגלל שקשה לו להשתלב בחברה.

<גל לוי: אולי הוא פשוט לא יודע איך עושים את זה, או שהוא פוחד מדחייה.

<גל לוי: למשל ילד מתקשר לחבר אחר הצהריים כדי להיפגש איתו והילד לא יכול להיפגש איתו, אז הוא בטוח שהילד לא רוצה להיפגש וזה גורם לו לתחושות של תסכול ואם הילד חווה את זה מספר פעמים הוא מתייאש מלחפש חברים.

<גל לוי: אם המחנכת שלו יודעת איך הוא מרגיש היא מנסה לעזור לו ולדאוג שלילדים ישחקו איתו בהפסקות וייפגשו איתו אחרי הצהריים, אבל בהרבה מקרים ילד כזה נשאר הרבה פעמים לבד והוא מתבייש לספר שהוא בעצם היה מעדיף לשחק עם חברים במקום לראות טלוויזיה או במחשב לבד.

<גל לוי: אנחנו חושבים שמאוד חשוב להיות מודעים לבעיה על מנת לטפל בה.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל בהצלחה רבה וכל הכבוד שאתם נוגעים בנושא כל כך אישי ורגשי ואני מאחלת לכם שלא תהיו בודדים אף פעם, כי לא מגיע לכם להיות בודדים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חינוך לפסגות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הבמה שלכם.

<עדן כהן: שלום, אנחנו שלושתנו חניכות של עמותת מרכז חינוך לפסגות ירושלים, אנחנו בכיתה י"א בבית ספר בויאר ואני אסביר טיפה על העמותה, אם יש כאלה שלא יודעים.

<עדן כהן: חינוך לפסגות היא עמותה ששמה לה למטרה לצמצם את הפערים החברתיים שיש בחברה בעזרת מתן שוויון הזדמנויות לכולם.

<עדן כהן: במסגרת יום הילד יצאנו בקמפיין 'ילדים משנים', העלינו שם זכויות שונות שחשובות לנו והעלינו סרטונים קצרים לרשתות החברתיות.

<עדן כהן: באנו לפה בשביל לחזק את דבריו של יושב ראש מועצת התלמידים.

<עדן כהן: הוא דיבר על התחבורה הציבורית בפריפריה ובכלל התחבורה הציבורית.

<עדן כהן: כל יום יוצא לנו להשתמש לפחות פעמיים בתחבורה הציבורית, זה דבר שעולה לנו מאוד יקר, שגורם להורים שלנו להוציא יותר מ-200 שקל בשבועיים על רב קו ועוד כל מיני תחבורה ציבורית ורצינו לבקש ממך ובכלל מהוועדה לקדם כל מיני - - - רצינו לבקש הוזלה במחירי הרב-קו.

<עדן כהן: לדעתנו אנחנו מאמינים שילדים והורים לא אמורים להוציא כל כך הרבה כסף על נסיעה לבית ספר, נסיעה לבילוי, נסיעה לכל מיני מקומות כאלה.

<עדן כהן: אנחנו משלמים מספיק לבתי הספר, משלמים מספיק על הציוד ואנחנו מאמינים בכך שאם תהיה הוזלה זה יוכל לעזור לנו מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יפה, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נרשם ואנחנו בהחלט נתייחס.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי לציין שאני רושמת את כל מה שעולה כאן, אני אעלה את זה אחר כך על מסמך מסודר ואנחנו נעביר את זה אליכם ונגיד לכם בדיוק באיזה שלב, באיזה תהליך של התקדמות אנחנו נמצאים בכל אחד מהנושאים ומה באמת אפשר לקחת קדימה.

יפעת שאשא ביטון: החבר'ה של קרית שמונה, תיהנו בסיור.

יפעת שאשא ביטון: תודה לכם.

יפעת שאשא ביטון: ילדי קרית שמונה יוצאים לסיור, זו הסיבה שהם עוזבים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממשיכים לנושאים שהועלו לדיון מצדכם ואנחנו נפתח בהצגת מוקד הפניות של המועצה, שנקרא 'סליחה באיזה זכות' וכאן אנחנו שמים דגש על מודעות התלמיד לזכויותיו.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

<יובל פלג: שלום, אני יובל פלג, אני כאן מטעם מועצת הילדים והנוער הארצית ואנחנו רוצים להציג לכם, כמו שחברת הכנסת אמרה, את מוקד הפניות שלנו.

<יובל פלג: לפני כחצי שנה מועצת התלמידים והנוער הארצית בשיתוף הפיקוח ליישום חוק זכויות התלמיד והתלמידה יצאו בפרויקט בשם 'סליחה, באיזה זכות' שבמסגרתו ניתן מענה על שאלות תלמידים בנושא זכויות החינוך בבתי הספר, כפי שנקבעו בחוק זכויות התלמיד ובחוזר מנכ"ל משרד החינוך, דרך חקיקת משנה.

<יובל פלג: הפרויקט מהווה מוקד שהוא זמין במגוון אמצעים, אם זה דרך מיילים, פייסבוק, ווטסאפ ואתר שהוקם בפרויקט לפתרון מקרים של הפרת זכויות.

<יובל פלג: מצב שקורה היום במדינת ישראל.

<יובל פלג: מרבית בני הנוער אינם מודעים לזכויותיהם.

<יובל פלג: חלק משמעותי מהפניות שאנחנו מקבלים הם בנוגע למצבים יומיומיים שבני נוער פשוט לא מבינים איך להתנהל בהם, הם לא מכירים את המצב שלהם ואיפה הם עומדים, האם מותר לקיים שעות אפס, זו פנייה שחוזרת ונשנית, האם בית הספר רשאי להחזיר תלמיד הביתה ללא תלבושת אחידה, כמה זמן מראש צריך להודיע על מבחן, כמה מבחנים מותר בשבוע.

<יובל פלג: התנהלויות שבועיות, חודשיות, יומיות, שתלמידים לא מבינים איך להתנהל בהם.

<יובל פלג: לכן בנוסף למוקד ולמענה השאלות מדי שבוע עולות לעמוד הפייסבוק של הפרויקט שלנו 'סליחה, באיזו זכות?' מספר זכויות עם פירוט קצר ותרגום לשפה הערבית על מנת להעלות למודעות את זכויות התלמיד בקרב בני הנוער בישראל.

<יובל פלג: בעקבות מה שנאמר ובעקבות המצב כעת אנחנו מבקשים מהוועדה לזכויות הילד ומכנסת ישראל לקחת חלק בפרויקט ובהפצתו כדי לוודא שכל תלמיד ותלמידה, נער ונערה בתוך המדינה הזו, יידעו את הזכויות שלהם, איפה הם עומדים ומה הם יכולים לעשות.

<יובל פלג: הכוח שלנו כנוער הוא יותר גדול משמוצג לנו.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת רציתי לבקש שתעבירו אליי בצורה מסודרת את כל הפרטים שאותם נפיץ בין בתי הספר ונקרא לתלמידים לפנות אליכם אם וכאשר צריך.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שלא תהיה לכם הרבה עבודה, שכבר לבד לבד יהיה תהליך בתוך השטח, שיטמיע את זכויות התלמיד ותיחסך מכם העבודה.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הבא זה נושא הקמת הוועדות לקידום מעמד זכויות הילד ברשויות המקומיות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת כמה מכם יודעים, אבל בכל רשות מקומית יש ועדה שנקראת הוועדה לקידום זכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: לצערי היא לא מהוועדות היותר פעילות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מוצאים אותה באמת במקומות מאוד ספציפיים ומיוחדים.

יפעת שאשא ביטון: את חלקם אנחנו נשמע במושב הבא, שיהיה כאן

יפעת שאשא ביטון: ב-12 בצהריים כשהמטרה היא בעצם להראות שזה אפשר, שיש מה לעשות בוועדה לזכויות הילד, יש הרבה מה לעשות בוועדה לזכויות הילד ברשויות המקומיות, וננסה להוציא מכאן איזה שהוא מודלינג.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אאפשר לכם להציג את הנושא, חשוב מאוד, בבקשה.

<עמית ניסן: שלום לכולם.

<עמית ניסן: אני עמית ניסן, אני לומדת בתיכון חדש בתל אביב, אני מתל אביב-יפו ואני כאן מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<עמית ניסן: כמו שחברת הכנסת אמרה כן, ברשויות המקומיות יש חובה לקיים אחת לשלושה חודשים את הוועדה לקידום מעמד הילד.

<עמית ניסן: זו בעצם ועדה שבאה להביא לדיון את זכויות הילדים והתלמידים ואיך אנחנו פועלים למען קידום מעמד הילד בעיר או ברשות מקומית.

<עמית ניסן: לצערנו לא מתקיימות הוועדות כמו שצריך או לפי החוק, לא מתכנסות בזמנים הנכונים או מתכנסות רק פעם בשנה, אם מתכנסות בכלל ולא מוזמנים לשם נציגי נוער.

<עמית ניסן: כאן אני רוצה לפנות אליכם, חברי הוועדה, כי לפי החוק אנחנו אמורים להיות מוזמנים לכל הוועדות האלה.

<עמית ניסן: יושב ראש מועצת התלמידים והנוער העירונית צריך להיות מוזמן לכל ועדה של הרשות המקומית כדי להשמיע את קולם של בני הנוער והתלמידים בעיר ולדאוג לכך שבאמת יאכפו וידאגו לזכויות שלנו בעיר וברשות שלנו.

<עמית ניסן: כאן אני רוצה לפנות לוועדה ולחברי הכנסת שיושבים כאן ולדאוג שיאכפו את זה ברמה הארצית, לדאוג שהקול שלנו לא נבלע וגם שיקיימו את הוועדות האלה כמו שצריך.

<עמית ניסן: אני חושבת שאם יסגרו לנו בכול אנחנו לא נוכל לזעוק יותר ואז תשמעו עוד תלונות ותשמעו על עוד - - - ונצטרך לקיים את הוועדה הזאת.

<עמית ניסן: לצערי, ואני גם מקווה שלא נצטרך לקיים ועדה כזו שוב, שבה אנחנו נצטרך שוב לדבר ולהתלונן שפוגעים לנו בזכויות, כי בעצם הרעיון של הוועדה הזו כיום בעיניי היא שבשנה הבאה אנחנו נוכל להסתכל ולהגיד 'תודה על השינוי שעשינו'.

<עמית ניסן: אז בבקשה לאכוף את החוק הזה.

<עמית ניסן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לחלוטין עם כל מילה, אני חושבת שאין ראש רשות שאנחנו נפגוש ונדבר איתו ולא יגיד שהילדים זה הדבר הכי חשוב שיש ושזה דור העתיד ושהוא רוצה להשקיע בהם, ובסך הכול אנחנו מבקשים דבר אחד פשוט, בואו לא רק נדבר על זה, בואו נעשה את זה ואם נעשה את זה, אז זה דרך הוועדה הזו, לפחות כצעדים ראשונים ואנחנו בהחלט נעביר מכאן את המסר.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוברים לנושא הבא שזה העסקה הוגנת של בני נוער.

יפעת שאשא ביטון: מי מציג?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<שחר זהבי: אני לומד בתיכון לאמנויות בירושלים, אני פה מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית ואנחנו באנו להציג כרגע קצת על העסקת בני נוער.

<שחר זהבי: בישראל מועסקים יותר מ-100,000 בני נוער, בדרך כלל עובדים בתור מלצרים, מארחים, טבחים, עוזרי מטבח, שוטפי כלים, עבודות שהן מאוד מאוד מתאימות לזמן ובזמנים, אבל הם עוברים ניצול מאוד מאוד קשה, בדרך כלל בעבודתם.

<שחר זהבי: אם זה אומר שיש להם שכר מינימום גם ככה, וגם אותו הרבה פעמים יורידו מהשכר.

<שחר זהבי: יש הרבה בני נוער שמסתפקים בשכר של טיפים, שזה אומר שאפילו אין להם את השכר הבסיסי והם מועסקים על ידי זה ש'אוקיי, אתה בא לעבוד פה וכמה טיפ שיהיה לך זה כמה שתקבל, אנחנו לא מתחייבים לשלם לך שום שכר'.

<שחר זהבי: בני הנוער, שרוצים לעבוד בכל מחיר כדי להרוויח כסף, כי אין מה לעשות, בשלב מסוים זה כבר בעייתי לבקש מההורים, אתה פשוט מרגיש אשם, אז אתה תעבוד בכל מצב, גם אם זה אומר שיקצצו לך מהמשכורת.

<שחר זהבי: בגלל שהנושא הזה מאוד מאוד בעייתי כי אין שום אכיפה כלפיו ואין לו עיגון בחוק זה אומר שהמון המון בני נוער נפגעים מהנושא ואין להם לאן לפנות.

<שחר זהבי: מועצת התלמידים והנוער הארצית מקבלת המון פניות בנושא ולכן אנחנו רוצים לקדם חקיקה בנושא.

<שחר זהבי: בעקבות מה שאנחנו אנחנו קוראים לוועדה לזכויות הילד של כנסת ישראל לפעול למען חקיקה בנושא ואכיפה של הזכויות האלה בכל התחומים ובעיקר בהעסקה.

<שחר זהבי: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד, תודה רבה, שחר.

יפעת שאשא ביטון: נושא העסקת בני נוער זה אכן נושא כבד משקל, אני חושבת שאנחנו צריכים להקדיש לו לא דיון אחד, אלא סדרה של דיונים שבאמת תבחן את כל ההיבטים שכרוכים בו.

יפעת שאשא ביטון: יחד עם המועצה לשלום הילד אנחנו מנסים לקדם חקיקה שתאפשר לילדים כבר מגיל 13 לעבוד במקומות ממוסדים ובתוך השיח על - - -

<יצחק קדמן: בתקופת החופש.

יפעת שאשא ביטון: כמובן בתקופת החופשים הפורמליים ובתוך החקיקה אנחנו רוצים לנצל את ההזדמנות כדי לעשות הסדרה בכל הנושא של העסקת בני נוער.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהניצול שלכם הוא פשוט פשע, אין שום הגדרה אחרת, וזו מילה עדינה עוד ביחס למה שאני חושבת, ואנחנו חייבים לטפל בזה ואנחנו לגמרי כאן, אנחנו נקדם את הנושא ביחד איתכם.

<שחר זהבי: אם אומרים באמת פריפריה-מרכז אז חשוב שנדע ששיעור הניצול הוא בעיקר בפריפריה.

<שחר זהבי: האחוז שם גבוה, אי אפשר לתאר עד כמה, גם בקרית שמונה וגם בעפולה ובכלל בכל הארץ.

<אליאב בטיטו: נכון.

<אליאב בטיטו: אז ראשית אני גם פונה אליכם ואני חושבת שצריך להעביר את המסר הלאה, לילדים, לתלמידים שבשטח, שיהיו ערניים ושלא יהססו להפנות את הפניות גם אליכם ומבחינתי הם יכולים לראות גם בנו כתובת, כי אנחנו באמת הולכים לתקוף את הנושא הזה בצורה מעמיקה, אז תודה רבה.

<אליאב בטיטו: מחסור במבחר מגמות הלימוד לבגרות בפריפריה ביחס למרכז.

<אליאב בטיטו: יופי של נושא.

<אליאב בטיטו: סוף סוף לא רק המבוגרים מדברים עליו, גם הילדים מדברים עליו.

<אליאב בטיטו: בבקשה.

<ליאל זינו: קודם כל שלום לכולם.

<ליאל זינו: אני ליאל זינו, תלמידת כיתה י"ב בבית ספר רבין בעיר אילת.

<ליאל זינו: הנושא שאני מעלה בפניכם הוא נושא לא קל.

<ליאל זינו: זה נושא שבעיניי מכריע את העתיד של מדינת ישראל.

<ליאל זינו: העניין של הפערים בין הפריפריה למרכז.

<ליאל זינו: כפי שכבר ציינתי, אני גרה בעיר אילת, זו עיר פריפריאלית לכל דבר.

<ליאל זינו: אגב, אנחנו גם הגענו יחד עם מחזיקת תיק הנוער אצלנו, היא פה לתמוך.

<ליאל זינו: בכל מקרה, זו עיר פריפריאלית לכל דבר, הן מבחינה גיאוגרפית, מבחינה חברתית, זו עיר שחיה בתוך בועה.

<ליאל זינו: מי כמוני יודעת שהפריפריה לעומת המרכז, יש בה פערים שהם מאוד מאוד גדולים והעיקר בה, ובעיניי הדבר הכי חשוב והכי מדאיג בה זה העניין של החינוך.

<ליאל זינו: כדי לתת לכם כמה נתונים, אחוזי הזכאות לבגרות מבחינת פריפריה, אחוזי הזכאות לבגרות בפריפריה נמוכים ב-20% מאשר במרכז.

<ליאל זינו: 20%.

<ליאל זינו: מדובר פה על תלמידים שלא זכאים לבגרות אך ורק בגלל מקום המגורים שלהם.

<ליאל זינו: מעבר לכך, אחוזי העמידה בתנאי הקבלה לאוניברסיטה, אשכול של סוציו אקונומי 1-2 לעומת אשכול סוציו אקונומי של 9-10, הבדל של 80%.

<ליאל זינו: 80% בין נוער וצעירים שלא יכולים להיכנס לאוניברסיטה, להתחיל את החיים שלהם, למצוא עבודה, אך ורק בגלל מקום המגורים שלהם.

<ליאל זינו: עוד משהו שהוא מאוד מאוד חשוב לי, זה גם למה אני בכלל מעלה את הנושא בפני כולכם, זה הנושא של מגמות.

<ליאל זינו: כל אחד מאיתנו, כשהוא מגיע לכיתה ט' בוחר את המקצוע שהוא רוצה ללמוד.

<ליאל זינו: ברגע שאתה בא ואתה מגיע למצב שאתה צריך לבחור את המקצוע שלך, יש לך אמנויות, יש לך שפות, כל המגוון שיש בערך במדינת ישראל, אך בכל זאת בפריפריה המגוון הוא מאוד מאוד מצומצם, בני הנוער לא נחשפים למגוון שקיים במרכז, זה יוצר מצב, זה יוצר איזה שהוא מצב מאוד משווע, שאנחנו כתלמידים בפריפריה לא נחשפים לכל הדברים שנוער במרכז נחשף אליהם.

<ליאל זינו: אם בעתיד שלי אני יכולתי מאוד להתעניין בעריכת דין לדוגמה ויכולתי להיות עורכת דין מאוד מוצלחת, אבל בגלל שבגיל צעיר, כי גרתי בפריפריה ולא גרתי במרכז, לא נחשפתי לעניין הזה ולא למדתי את זה בבית ספר ולא הכירו לי את תחום העניין הזה אז אני לא אהיה עורכת דין והדבר היחידי שאני אשאף אליו ואני באמת אכיר אלה דברים שלא באמת מנצלים את כל היכולת שלי.

<ליאל זינו: בעיניי זה פשע, בעיניי זה פשע לכל דבר.

<ליאל זינו: זה לא יכול להיות הגיוני שמקום המגורים שלך קובע את העתיד שלך ותקרת הזכוכית פה זה כבר לא עניין של סוג של ביטוי, מדובר פה במשהו אמיתי.

<ליאל זינו: יש פה בני נוער שגרים בפריפריה, שגרים בעיירות, שהאשכול הסוציו אקונומי שלהם נמוך והם לא יכולים למצוא את מקומם בעתיד.

<ליאל זינו: זה משהו שבעיניי קובע את העתיד של מדינת ישראל.

<ליאל זינו: אני חושבת שהחינוך זה הבסיס שלנו, חינוך זה דבר שקובע אותנו, קובע את החברה הישראלית, קובע את המדינה.

<ליאל זינו: אני חושבת שאנחנו, כמועצה הארצית, ואת, חברת הכנסת, אני חושבת שאנחנו צריכים לפעול ביחד ליצירת שוויון, שוויון הזדמנויות, שוויון חינוך בנושא הזה, כדי שאנחנו, בני נוער בפריפריה וגם בני נוער במרכז, נזכה לאותם התנאים ולאותן הזדמנויות כמו שכל אחד במדינת ישראל צריך לזכות.

<ליאל זינו: אני באמת רוצה לזרוק ככה משהו שאני חושבת שהוא מאוד חשוב, אני חושבת שאנחנו צריכים לפעול לתקצוב דיפרנציאלי, אני לא חושבת שכל רשות היא רשות שצריכה לקבל את אותו התקציב.

<ליאל זינו: יש רשויות שהצרכים שלהם הם לא אותם צרכים כמו ששאר הרשויות, יש מקומות שזקוקים לתקציב הרבה יותר גדול ולא מקבלים אותו.

<ליאל זינו: מכך יוצא מצב שהחינוך לא מקבל תקציב כמו שצריך ותרבות לא מקבלת תקציב, תרבות בפריפריה לעומת מרכז, זה דברים שכולם מכירים, בריחת מוחות למרכז, זה קורה המון.

<ליאל זינו: עד שאתה מגיע מהפריפריה ומצליח לצאת כביכול ולשבור את תקרת הזכוכית אתה מוצא את עצמך תקוע כביכול בפריפריה וצריך לעזוב.

<ליאל זינו: אני חושבת שזה משהו שהוא חשוב מאוד, זה קובע את מדינת ישראל ואני חושבת שזה מצריך שינוי.

<ליאל זינו: אז תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, ליאל.

יפעת שאשא ביטון: מי אמר שהילדים לא מבינים את השיח של המבוגרים?

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהשיח שהתנהל כאן עכשיו מתאים לשיח שמתנהל במליאת הכנסת, רק שהוא מתורבת יותר, כמו שהוא היה עכשיו, אני מסייגת.

יפעת שאשא ביטון: אבל כן, אני חושבת שהנושא המאוד משמעותי זה עניין של שוויון הזדמנויות.

יפעת שאשא ביטון: רק דרכו, דרך שוויון הזדמנויות בחינוך אנחנו נצליח לצמצם פערים בחברה ולאפשר לכל ילד להגשים את מה שהוא באמת רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אחד הכלים לעשות את זה, את הגדרת את זה מאוד מאוד נכון, זה העניין של התקצוב הדיפרנציאלי, שגם הוא היום על סדר היום ומתנהל שיח מאוד נוקב סביבו ואני מאמינה שאנחנו בראשיתה של דרך.

יפעת שאשא ביטון: לאט לאט זה יעבור תהליך של הבשלה וכולם יבינו שאין מנוס, זאת השיטה וצריך לשנות את מה שקורה היום.

יפעת שאשא ביטון: יופי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו אלין, שהשתתפה בסרטון, אנחנו אחר כך נאפשר לך גם לומר כמה דברים, אז ברוכה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: סוגיית כרטיסיות האוטובוסים לתלמידים.

יפעת שאשא ביטון: היום הרחיבו את חוק חינוך חובה אבל לא הרחיבו יחד איתו את הזכאות לכרטיסיות לאוטובוס.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מי מציג?

<נועה מאיר: שלום, אני נועה מאיר, אני גרה באורנית, אבל לומדת ברמת השרון בתיכון אלון.

<נועה מאיר: אני רוצה להציג לכם בעיה שבעיניי היא בעיה מאוד מאוד משמעותית, שחייבים לפתור כמה שיותר מהר.

<נועה מאיר: אני אצטרך ללכת טיפה אחורה, כשנכתב חוק חינוך חובה הוא קבע שלכל תלמיד במדינת ישראל מגיעה מסגרת חינוכית שבה הוא יכול ללמוד בחינם עד כיתה י'.

<נועה מאיר: כדי לממש את החוק הזה נכתבה גם תקנה שאמרה שאם אתה גר במרחק של יותר מ-3 קילומטרים מהמסגרת החינוכית שבה אתה לומד מגיעה לך הסעה בחינם.

<נועה מאיר: הסעה יכולה להיות כרטיסיות לאוטובוסים בחינם, או הסעה מאורגנת ממש, מיניבוס שייקח אותך בכל יום ומשרד החינוך אמור לממן את אותה הסעה.

<נועה מאיר: מאוחר יותר, בשנת 2007 שינו את החוק והאריכו אותו מכיתה י' עד כיתה י"ב, כך שכולנו מחויבים ללמוד במסגרת חינוכית עד כיתה י"ב, אבל החוק שקשור בהסעות לא שונה.

<נועה מאיר: נוצר בעצם מצב שאותם תלמידים בכיתה י"א-י"ב שלומדים במרחק גדול מבית הספר שלהם צריכים לפנות להורים ובאופן יומיומי ההורים מממנים להם את ההסעות.

<נועה מאיר: זה מגיע לסכומים מטורפים, שאף אחד לא אמור לממן לילד שלו, במיוחד לא כשהוא נמצא בחוק חינוך חובה.

<נועה מאיר: לכן אנחנו דורשים ומבקשים מהכנסת ומהוועדה הזאת באופן ספציפי לדאוג לשינוי החוק כך שתהיה הלימה בין החוק ובין התקנות של ההסעות כדי שכל אחד מאיתנו התלמידים, לא משנה איפה הוא גר, מה המצב הכלכלי בבית שלו, או כל בעיה אחרת עם התחבורה בפריפריה, יוכל להגיע לבית הספר בלי לבקש מההורים הוצאות מיותרות.

<נועה מאיר: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוזרים חזרה, מתוך נושאים שאתם העליתם, לעניין של בריונות ברשת וכנראה שלא בכדי.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הזה באמת נוגע לכולנו, נושא כבד משקל, במיוחד בתקופה האחרונה, ככל שאנחנו מתקדמים יותר אז הנגישות שלנו לתכנים מסוימים הולכת וגדלה וכנראה שאנחנו צריכים להתמודד עם הרבה מאוד אתגרים בדרך.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתם להעלות גיבוש להצעת חוק בנושא של בריונות ברשת.

יפעת שאשא ביטון: מי מציג?

<ליר לוי: אני ליר וזאת תומי, אנחנו תלמידים בבית ספר עתיד ברמת גן, אנחנו בכיתה ח'.

<ליר לוי: יושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, חברי ועדה נוספים שנמצאים ואורחים אחרים, שלום רב.

<ליר לוי: כמו שאתם בטח יודעים, בישראל יותר מ-45% מבני הנוער נפגעים מתופעת הבריונות ברשת.

<ליר לוי: עשרות ארגונים, ועדות ואנשי מקצוע עוסקים בנושא מדי יום ומנסים למצוא פתרון לבעיה, אבל עדיין לא הצליחו למצוא משהו שבאמת פתר את זה באופן סופי.

<ליר לוי: הבריונות ברשת כוללת בתוכה אלימות מילולית, הפצת תמונות מבלי רשות, הסתה וכו'.

<ליר לוי: בכל יום עוד ילד נפגע מבריונות ברשת, אנחנו אומרים די, די לבריונות, די לאלימות ברשת.

<ליר לוי: הגיע הזמן שמישהו ימצא פתרון לבעיה הקשה הזאת.

<תומי עדרי: במשך כמה חודשים חשבנו על פתרונות וחוקים לבעיה הקשה.

<תומי עדרי: לאחר מחקרים שערכנו הסקנו שאחת הבעיות היא ההסברה בנושא.

<תומי עדרי: בני הנוער לא מודעים להשלכות והם לא מודעים לעונשים לבריונות ברשת לכן ניסחנו הצעת חוק שאומרת, לתוך חוק חינוך חובה תיכנס סדרת שיעורים קבועה, כמובן בתדירות שתיקבע בהתאם למערכת.

<תומי עדרי: סדרת השיעורים תכלול הסבר כללי על הנושא ואת ההשלכות והתוצאות שיכולות להיגרם מבריונות ברשת.

<תומי עדרי: את סדרת השיעורים יעבירו המורים, כמובן שהם יעברו קורס הדרכה לפני הפרויקט ואנחנו חושבים שבמידה שהחוק הזה יעבור הוא יחולל שינוי בבעיית הבריונות ברשת, בכך שבני הנוער יורתעו ויחשבו לפני שעושים את המעשה והם יבינו את התוצאות שיכולות להיגרם מכך.

<ליר לוי: הבעיה השנייה היא בעצם אותה בעיה, אנחנו הגענו למסקנה שאם היינו מונעים את השימוש רק באלימות מילולית ברשתות החברתיות זה היה מפחית את כמות הפגיעות בבני הנוער במרחב הווירטואלי לפחות ב-25%, שזו כמות מאוד מאוד גדולה.

<ליר לוי: אז ככה, השימוש במילים גסות פוגע בבני הנוער בצורה ממש ממש קשה ולכן מצאנו רעיון שיכול להפחית את אחוזי הנפגעים.

<ליר לוי: ברשתות החברתיות יושתלו מילות מפתח.

<ליר לוי: רק חשוב לנו לציין שהדבר הזה כבר כן קיים בפייסבוק ובווטסאפ, פשוט לא השתמשו בו לאותו נושא.

<ליר לוי: במקרה שאדם כלשהו, במקרה הזה בן הנוער, יכתוב את אחת ממילות המפתח המערכת לא תיתן לו את האפשרות לשלוח את זה ולפרסם את ההודעה.

<ליר לוי: אם הנער לא יוכל מלכתחילה לשלוח את התוכן הפוגעני זה יפחית משמעותית את כמות הפגיעות בקרב בני הנוער ברשת.

<תומי עדרי: חשוב לציין שפתרון זה אפשרי לביצוע והוא לא מצריך משאבים מיוחדים.

<תומי עדרי: אנחנו מקווים שתקדמו את הנושא ותביאו לפתרון ממשי ואנחנו נשמח לעמוד לרשותכם ולעזור לכם ככל שתצטרכו.

<תומי עדרי: תודה רבה על ההקשבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שזה מאוד מעניין ובהחלט משהו שאפשר לראות איך אנחנו יכולים לקדם אותו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כמובן נהיה בקשר ואנחנו גם ניקח מכם את כל החומרים.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד על הרעיון ועל היוזמה, באמת, מגיע לכם.

יפעת שאשא ביטון: אלין, אנחנו ננצל את זה שאנחנו בתוך הנושא ונאפשר לך לומר כמה דברים, בבקשה.

<אלין הדר מרום: אני שמחה שהשתתפתי בסרטון הזה ואני באמת חושבת שכל הורה צריך להיות במסגרת הזו של הילד ולהיות גם הורה ברשת וצריך להבין שהפגיעות האלה הן פגיעות שיכולות להרוס מישהו מבפנים ושכל הורה צריך לקחת אחריות על עצמו ושהוא יהיה עם הילד שלו ושהילד שלו יוכל לספר לו ולהבין שזה פוגע בצורה שבאמת אי אפשר לתאר את זה.

<אלין הדר מרום: אני אחת שנפגעתי.

<אלין הדר מרום: אם ההורים איתנו, זה באמת מקל על הפגיעה.

יפעת שאשא ביטון: אלין, זה לא פשוט לחשוב, זה לא רק בינך לבינינו לבין התלמידים כאן, זה סרטון שיופץ.

יפעת שאשא ביטון: צריך הרבה אומץ, נכון?

<אלין הדר מרום: צריך הרבה אומץ, אבל אם זה עוזר לילדים ולהורים להבין את ההשלכות של זה אז אני שמחה שהשתתפתי בזה.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הבא, אנחנו בכנסת אז אי אפשר בלי לדבר על הכנסת קצת.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הוא הורדת גיל הבחירה, בבקשה, מי מציג.

<סאמי ביבאר: אני סאמי ביבאר, מינוב ג'ת, בן 17, בכיתה י"ב לומד בבית ספר תיכון אצלנו בכפר.

<סאמי ביבאר: במדינת ישראל כיום רק האזרחים מעל גיל 18 רשאים להצביע לכנסת ולבחור את נציגיהם.

<סאמי ביבאר: בשנת 2001 נענתה הכנסת להצעת מועצת התלמידים והנוער הארצית לתקן את חוק הרשויות המקומיות ולהוריד את גיל ההצבעה בבחירות לשלטון המקומי מגיל 18 לגיל 17.

<סאמי ביבאר: התיקון לחוק הוביל למהפכה של ממש, מעורבות גדולה של בני הנוער בנעשה ברשויות, הגדלת המשאבים לפעילויות בני הנוער והשקעה בשעות הפנאי ומתן תשומת הלב לצעירים ולבני נוער, הן ב חינוך הפורמלי והן בחינוך הבלתי פורמלי, על ידי ראשי הרשויות.

<סאמי ביבאר: אנחנו מאמינים כי הורדת גיל הבחירה לכנסת ישראל מגיל 18 לגיל 17 תוביל תהליך באמת ברמה הארצית, רצון ומעורבות מצד בני הנוער ומתן דגש על חינוך, תרבות נוער וצעירים מצד הפוליטיקאים הבכירים.

<סאמי ביבאר: בני הנוער בישראל מעורבים ובעלי נכונות לתרום, מגלים עניין בסביבה ובפוליטיקה ורוצים להוביל שינוי.

<סאמי ביבאר: במדינת ישראל, בניגוד למגמה הקיימת כיום במדינות אחרות אחוז המצביעים בפעם הראשונה הוא גבוה ביותר, ממוצע אחוזי ההצבעה של בני הנוער בבחירות ברשויות המקומיות בניגוד למגמה הקיימת כיום במדינות אחרות אחוז המצביעים פעם ראשונה הינו גבוה ביותר.

<סאמי ביבאר: ממוצע ההצבעה של בני הנוער בבחירות ברשויות המקומיות הוא כ-90% לעומת כ-50% בלבד של שאר האוכלוסייה.

<סאמי ביבאר: הנתון מעיד על רצונם של הצעירים ובני הנוער להיות מעורבים בקבלת ההחלטות ולהשפיע על עיצוב פני החברה הישראלית.

<סאמי ביבאר: סקר שנעשה בקרב בני הנוער בעלי זכות ההצבעה הראה כי קיימת התפלגות שונה בין כל המפלגות, כך שאין בהצעה הזו שום העצמה של מפלגה או גוש פוליטי מסוים.

<סאמי ביבאר: לאור האמור לעיל ועוד אנו קוראים לוועדה לזכויות הילד של כנסת ישראל לפעול למען הורדת גיל הבחירה מגיל 18 לגיל 17 תוך קיום תהליך חינוכי עמוק ומקביל בשיעורי האזרחות.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אז אכן אני יכולה להעיד שהמעורבות של בני הנוער היא מאוד מאוד גדולה וגם רמת האכפתיות.

יפעת שאשא ביטון: בתקופת הבחירות שלחו אותנו לבתי ספר, לפאנלים שונים, למרות שהם בכלל לא מצביעים, אבל אני מאלה שאומרים להם 'הולכים לבית ספר', אז קדימה, הולכים לבית ספר בשמחה ופגשתי באמת המון המון תלמידים כל כך אכפתיים, כל כך מעורבים, כל כך מבינים, שואלים את השאלות הכי קשות, באמת, בלי לעשות לנו הנחות, ואני חושבת שבהחלט יש מקום להעלות שיח לגבי גיל הבחירה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהיה שיח בעבר ואני בהחלט אבדוק היכן זה עומד.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות, כמו שאתה אומר, איך עושים את זה נכון, איך מצד אחד מאפשרים לכם להשפיע כמו שאתם רוצים ומצד שני שזה ייעשה בתהליך חינוכי, מסודר, שההשפעה שלכם גם תהיה לא נכונה מבחינה מפלגתית אבל נכונה לפחות מבחינת המצפון של כל אחד ואחד מכם.

יפעת שאשא ביטון: אז יופי, תודה רבה.

<סאמי ביבאר: תודה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה אורח נוסף, מיוחד, אתה רוצה לומר את השם?

יפעת שאשא ביטון: להציג את עצמך ואז אני אספר איפה נפגשנו?

<שובל לוקר: שובל לוקר.

יפעת שאשא ביטון: אני פגשתי את שובל בוועדה לזכויות הילד, ועדה שגרתית שקיימנו בנושא של בטיחות בדרכים וראיתי בעיניים שלו כמה שזה בוער בו והזמנתי אותו להיום וביקשתי שהוא יאמר כמה דברים.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נאפשר לשובל להציג.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שובל.

<שובל לוקר: שלום, שמי שובל לוקר, ואני בן 9 ואני גר במודיעין.

<שובל לוקר: לי יש כמה נושאים לדבר עליהם.

<שובל לוקר: אחת, הצפיפות בכיתות.

<שובל לוקר: אני לומד בבית ספר ממ"ד שבטי ישראל במודיעין.

<שובל לוקר: בכיתה א' ובכיתה ב' היינו 37 ילדים בכיתה.

<שובל לוקר: השנה הצטרפו עוד ילדים ובסך הכול בשכבה כ-40 ילדים בערך, לכן הוסיפו לנו עוד כיתה.

<שובל לוקר: לצורך כך הם הביאו לנו עוד - - - ועכשיו לשמחתנו אנחנו רק 26 ילדים בכיתה.

<שובל לוקר: זה מאוד כיף ללמוד ככה, יותר קל לנו להתרכז ולהקשיב למורה ולמורה יש אפשרות יותר טובה להתייחס אלינו.

<שובל לוקר: אך לצערנו הודיע עכשיו משרד החינוך שצריך לחזור שוב לשתי כיתות.

<שובל לוקר: זה ממש לא בסדר.

<שובל לוקר: קודם כל הכרנו חברים חדשים ומורה חדשה וכבר התרגלנו לחברים החדשים ולמורה.

<שובל לוקר: זה מאוד קשה ללמוד 40 ילדים בכיתה.

<שובל לוקר: אז אם יש פה מישהו ממשרד החינוך, ובדקתי כבר שיש, אני רוצה לשאול אותך, האם לך היה כיף ללמוד בכיתה צפופה מאוד של 40 ילדים?

<שובל לוקר: אז אני אשמח אם תדבר עם מי שצריך ותבטלו את החוק הזה.

<שובל לוקר: כל החברים שלי והמורה שלי והמנהל וצוות המורים והעובדים ישמחו מאוד ויודו לך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס נושא נושא.

יפעת שאשא ביטון: אתה מעלה פה סוגיות חשובות.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל אני אספר לכם שאני למדתי בכיתה של 40 תלמידים, אבל כנראה שאנחנו לא היינו כל כך היפרים ורועשים ועמוסי גירויים, היינו יותר רגועים ממה שאנחנו היום, גם בתור מבוגרים, אבל אני שמחה לבשר שאתה מעלה נקודה מאוד מאוד חשובה שבערה להרבה מאוד אנשים בתקופה האחרונה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו התחלנו את השנה עם תקנה חדשה שבעצם מתחילה לצמצם את מספר התלמידים בכיתה ל-32.

יפעת שאשא ביטון: נכון שזה עוד לא 26 והיינו רוצים עוד, אבל אנחנו מתחילים בצעד אחד משמעותי ובעצם מצמצמים את מספר התלמידים ל-32.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר באמירת סוגריים, כאשת חינוך אני לא יכולה להתאפק מלומר את זה כל הזמן, אבל חוץ מצמצום מספר התלמידים בכיתה אני חושבת שאנחנו צריכים גם לפעול לשינוי השיטה כדי שבאמת נוכל לאפשר חוויית למידה קצת אחרת, אז זה דיון חינוכי אחר ונפרד.

<שובל לוקר: שתיים, תכניות הטלוויזיה בשעות הצהריים.

<שובל לוקר: כאשר אני מסיים את שיעורי הבית ואני פותח את הטלוויזיה יש תכניות מאוד מאוד לא חינוכיות ולא מתאימות לגילי.

<שובל לוקר: אשמח מאוד שמישהו מכם ידבר עם שר התקשורת לגבי תכניות יותר חינוכיות בשעות הצהריים.

<שובל לוקר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, לא, אני רוצה שאתה כן תגיד את הדבר האחרון.

יפעת שאשא ביטון: אתה מרשה לי להגיד?

<שובל לוקר: טוב.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אומר.

יפעת שאשא ביטון: הנושא השלישי שלי, שבעיניי איתו הכי יפה לסיים דיון כזה של ילדים כאן בכנסת, זה תרבות הדיונים של מליאת הכנסת, של חברינו, שאני נמנית עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שלפעמים זה מביך ומביש, אני תמיד אומרת שאנחנו צריכים להיות סוג של מודלינג, בסופו של דבר כולם מסתכלים עלינו, לא רק הילדים, גם ההורים.

יפעת שאשא ביטון: החברה בעצם מושפעת מכל מה שקורה ואנחנו כמנהיגים ומובילים של העם צריכים לשמש דוגמה וזה הא'-ב' במודלינג שאנחנו צריכים לשמש.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים כשאני מעירה על משהו, כי הוא באמת חריג, אז אומרים לי 'תפסיקי להיות מורה'.

יפעת שאשא ביטון: אז קשה לי להפסיק להיות מורה, אבל זה באמת לא בא מהמקום הזה של מורה, זה בא מהמקום הזה שאני באמת חושבת שאנחנו צריכים לשדר מסר אחר ולתת דוגמה אחרת, שוב, לא רק לילדים, אלא בכלל לחברה, מבחינת ההתמודדות שלנו עם מגוון הדעות ועם מגוון התפיסות וגם בשעות הקשות אנחנו יכולים להראות שאנחנו יכולים להתמודד עם זה בצורה קצת יותר מכבדת.

ענת ברקו: אולי אפשר להגיד משהו?

יפעת שאשא ביטון: כן, אז אני מעבירה את רשות הדיבור לחברת הכנסת שהצטרפה אלינו, בבקשה, ענת.

ענת ברקו: בעצם דוגמה אישית זה הדבר הכי חשוב.

ענת ברקו: גם אתם כילדים הרבה פעמים רואים שאם אומרים לכם לעשות משהו ומי שאומר לכם לעשות אותו הוא בעצמו עושה את ההיפך, זה משדר בלבול.

ענת ברקו: אנחנו לא יודעים איך להתנהג.

ענת ברקו: בכנסת, לצערנו הרב, לפעמים השפה לא שפה נקייה, היא שפה שהיא לא ברמה גבוהה ולצערנו הרב השפה גם קובעת את תרבות הדיון, היא קובעת את עומק החשיבה, היא משדרת משהו.

ענת ברקו: בהרבה מאוד מקרים, אנחנו נגלה לכם סוד, אנשים יכולים להתווכח בכנסת ולדבר אולי אפילו לא יפה אחד לשני ולאחר מכן ללכת ולשתות קפה ביחד, כי הם מחפשים את תשומת הלב התקשורתית בהרבה מאוד מקרים, אבל לאנשים שצופים בנו, זה בהחלט משדר דוגמה שלילית לחלוטין, אנטי חינוכית, ואם אנחנו נסתכל על כנסות קודמות של הרבה שנים, מאז קום המדינה, אנחנו נראה שתרבות הדיון הייתה שונה, היא הייתה מכבדת וחלק מהעניין שאני יכולה להמליץ לכם, וזה אני אומרת גם לילדים שלי, נימוס הוא כלי עבודה.

ענת ברקו: אתם תראו שבהרבה מאוד מקומות, אפילו במסות של אנשים, במקומות שהם מרכזים של מטרו, רכבות תחתיות או דברים כאלה, אנשים מתנהלים בצורה מנומסת אחד כלפי השני, זה מאפשר להם להגיע הרבה יותר מהר לכל מקום ובצורה הרבה יותר חיובית, נעימה, ואז התקשורת הבינאישית לא הופכת להיות משהו שהוא כמו נייר זכוכית שהוא כל כך כואב ומציק לנו.

ענת ברקו: ואני רוצה לברך את יושבת הראש, ד"ר יפעת שאשא ביטון, על האירוע הזה.

ענת ברקו: אני חושבת שזה מאוד חשוב.

ענת ברקו: להיכנס לפה, לעומת מקומות אחרים בכנסת, תענוג.

ענת ברקו: מה אני אגיד לכם?

ענת ברקו: תענוג לראות את כולכם פה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ענת.

יפעת שאשא ביטון: ולסיום אני אגלה לכם סוד, בכנסת לא מוחאים כפיים ולכם אני הרשיתי.

<יצחק קדמן: גם אנחנו נסחפנו אחריהם.

יפעת שאשא ביטון: אז ברשותכם אני אסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: עלו פה הרבה מאוד נקודות חשובות, אנחנו כמובן רשמנו ואנחנו נתייחס לכל הנקודות, אנחנו גם נענה לכם בצורה אישית כדי שאתם תדעו בדיוק מה אנחנו מתכוונים לעשות ובאיזה שלב בתוך התהליך אנחנו נמצאים וגם במקומות שלא נוכל לטפל, או שנתחיל תהליך ונראה שאנחנו לא יכולים לקדם אותו אז אנחנו נאמר לכם ביושר שכנראה זו לא השעה.

יפעת שאשא ביטון: אתם תקבלו מאיתנו תשובה שתתייחס ברצינות למה שהצגתם.

יפעת שאשא ביטון: מה שאני שמה עליו דגש, ובאמת שאנחנו נצא בקריאה למועצות המקומיות לקיים את הוועדות לזכויות הילד ואנחנו נבקש מהשלטון המקומי שיהיה מעקב ופיקוח כדי לראות שזה באמת נעשה כדין, כולל שיתוף של בני הנוער.

יפעת שאשא ביטון: בלעדיכם, אני חושבת שזה אפילו חסר טעם.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של קורסי הורים, שהוא מאוד חשוב, אנחנו מדברים עליו בהרבה מאוד רבדים, אפילו בנושא של הורות, עוד לפני שמביאים את הילד לעולם, לראות איך אנחנו מתמודדים עם הרך הקטן הזה שנולד.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט לוקחת את זה ואנחנו נקיים על זה דיון ונראה איך אנחנו יכולים לקדם את זה, במיוחד בנושא החשוב שאתם ציינתם וזו הנוכחות של ההורים במרחב הווירטואלי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפנה למשרד החינוך ומשרד התחבורה בכל הנוגע להרחבת הגיל מבחינת הזכאות לכרטיסיות, גם לי"א-י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מצפה להרבה בעניין של הוזלת מחירי הרב קו באופן כללי, לא בהקשר של הלימודים לילדים, אבל אנחנו בהחלט נעלה את זה, כדי שלפחות זה יהיה במודעות ויהיה בשיח ומה שיהיה אפשר לעשות אנחנו בהחלט נקדם.

ענת ברקו: ברב-קו יש בעיה של מאגר נתונים שלפעמים הוא בלתי אפשרי - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה סיפור בפני עצמו.

ענת ברקו: אני חושבת ששווה להעלות את זה, שייכנס גם לפרוטוקול.

<יצחק קדמן: נכון, גם זה דיון - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים על זה דיון בוועדת המדע.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו העלינו את זה.

ענת ברקו: יש ממש מאגר של נתונים לא מבוקר, אסור שזה יקרה.

ענת ברקו: כדי לנסוע עם כרטיסייה הם לא צריכים את כל הפרטים המזהים עליי.

יפעת שאשא ביטון: מסכימים לחלוטין.

<יצחק קדמן: ואם את לא נותנת את הפרטים אז - - -

יפעת שאשא ביטון: זה נושא שנדון בוועדת המדע, אנחנו בהחלט נשמח לחבר ולעדכן גם בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: הורדת גיל הבחירה, כפי שאמרתי, אנחנו באמת נבחן את זה ונראה מה קורה.

יפעת שאשא ביטון: היום במליאה אני מעלה הצעה לסדר בנוגע לזכויות התלמיד.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלימוד זכויות התלמיד, זה צריך להיכנס לכל בתי הספר באופן ממוסד, באופן שיטתי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש לכל ילד את הזכות לדעת את זכויותיו ואנחנו בהקשר הזה גם נפיץ לבתי הספר את המוקד המאוד מיוחד ששמענו עליו כאן

יפעת שאשא ביטון: ונאפשר לכם באמת - - -

<טובה בן ארי: אני רוצה רק לציין שהמוקד הוא משות שלנו והיוזמה היא משותפת שלנו ושל - - -

יפעת שאשא ביטון: קדימה, טובה, צריך לתת פה בוסט כדי שבאמת זה יגיע לכל תלמיד ותלמיד במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נכון שזה יקרה כך ואנחנו נהיה שומרי הסף של הזכויות שלכם ואתם תהיו העוזרים שלנו בכך שאתם תאותתו לנו מתי אנחנו לא בדיוק נמצאים שם.

יפעת שאשא ביטון: אז היום זה יעלה כהצעה לסדר במליאה, אנחנו אחר כך נעביר את זה לדיון בוועדה ואני מקווה שבאמת סוגיית זכויות הילד תיכנס לתוך מערכת החינוך כחלק אינטגרלי ממערך הלימודים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לשותפות שלי שעזרו לי לארגן את היום המאוד מאוד מיוחד הזה, עכשיו זה ברור לי שכשישאלו אותי מה היה הכי מיוחד בשבילך בכנסת אז אין ספק שזה היום הזה שבו הייתי מוקפת בכל כך הרבה ילדים וכמובן שלא יכולתי לעשות את זה לבד, עזרו לי היועצות שלי והדוברת שלי, ליאור וסרמן, שאתם רואים אותה כאן עם המצלמה, ונעמה שיושבת כאן מאחורי המחשב וכמובן שלא יכולנו לארגן את זה בלי מנהלת הוועדה, רחל סעדה, שהיא מנהלת את הוועדה כבר הרבה מאוד שנים והיא עושה את זה פשוט בצורה פנטסטית, היא גם חנכה אותי כשאני נכנסתי לתפקיד, אז המון תודה, רחלי, גם על זה.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן למריה, מהממ"מ שעוזרת לנו לחקור את כל הנושאים שאתם מעלים, לעאליה, שהיא מזכירת הוועדה, לשמרית מהייעוץ המשפטי, וקיבלנו מתמחה חדשה שנכנסה ועזרה לנו ברגעים האחרונים, אז תודה רבה גם לאדווה.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה תערוכה של בית ספר פלך מירושלים.

יפעת שאשא ביטון: תערוכה מדהימה שמציגה את זכויות הילד דרך המצבים של הצלחות.

יפעת שאשא ביטון: אתם מוזמנים להסתכל, גם כאן וגם בתערוכה שיש בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לבקש משהו, אם אנחנו כבר מדברים, אני רוצה תמונה עם כמה שיותר ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח להצטלם איתכם.

יפעת שאשא ביטון: ותודה רבה ואישית לכל אחד ואחד מהילדים שהגיעו הנה, באמת ששימחתם אותי.

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שנשאר עוד מסביבי משהו מהמתוק הזה שהיה לי פה כל הבוקר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחרי חוויה מאוד מאוד מרגשת של 120 תלמידים שהגיעו לוועדה לזכויות הילד ואנחנו דיברנו איתם על זכויות הילד, ולא עליהם, לשם שינוי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדרך כלל נפגשים בפורומים כאלה ומדברים מה נכון לעשות למען הילדים, היום אנחנו דיברנו עם הילדים על מה נכון לעשות למענם.

יפעת שאשא ביטון: זו חוויה מאוד מרגשת מבחינתי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים כאן למעשה בסבב השני שבו אנחנו נציג תכניות ייחודיות שמקדמות זכויות של ילדים ופועלות למען ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא דבר שהוא מובן מאליו.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי במסגרת הפאנל הזה אני רואה בעצם מודלינג, מודלים שאנחנו נוכל אחר כך להעביר הלאה לשטח כדי שעוד אנשים ייחשפו ועוד אנשים יוכלו להתחקות אחר הפעולות האלה ואולי ליישם אותן בשטחם ולכן יש חשיבות מאוד גדולה לסבב הזה שאנחנו נקיים כאן עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתי ד"ר יצחק קדמן, יושב ראש המועצה לשלום הילד, שמלווה אותי בצורה נאמנה לאורך כל הדרך, נמצאת איתנו טובה בן ארי, ממשרד החינוך, מפקחת בנושא של זכויות הילד וגם היא מסייעת לא מעט בתהליך וכמובן שיש לנו נציגים מבתי ספר שונים, אנחנו אחר כך נאפשר למי מהם שירצה לומר גם לדבר ואנחנו נתחיל בהצגת התכניות.

יפעת שאשא ביטון: התכנית הראשונה היא עיר ידידותית לילדים, עיריית ראשון לציון בשיתוף יוניסף לשיפור חייהם של הילדים על ידי הכרה בזכויותיהם והגשמתן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ליאל.

<ליאל אבן-זהר: צהריים טובים.

<ליאל אבן-זהר: אני קודם כל רוצה לומר, לתת קרדיט לוועדה הזאת על הפרויקט הזה.

<ליאל אבן-זהר: בשנת 2009 ישבנו כאן סביב השולחן, ישבתי פה כשד"ר יצחק קדמן יושב לצדי והוא דיבר פה בוועדה הזאת, שרחל ריכזה אותה עם קודמתך, חברת הכנסת שאשא ביטון, אורלי לוי אבקסיס, הוא דיבר על הנושא של עיר ידידותית לילדים בעולם והייתה פה גלית ויגודמן מיוניסף, ששוחחה על כך גם, והנושא הזה מאוד הלהיב אותנו והחלטנו שאנחנו פונים אליו.

<ליאל אבן-זהר: זה היה ב-2009.

<ליאל אבן-זהר: ב-2014 בשעה טובה פתחנו את הפרויקט בראשון לציון אחרי שיוניסף זכתה לקבל את הזיכיון הבינלאומי ואת האישור הבינלאומי לנושא הזה.

<ליאל אבן-זהר: למה עיר ידידותית לילדים?

<ליאל אבן-זהר: אם אפשר לעבור הלאה.

<ליאל אבן-זהר: ראשון לציון היא עיר מאוד גדולה, היא הרביעית בגודלה, עוד מעט השלישית בגודלה בישראל, יש לנו 45,000 ילדים במערכת החינוך, 40 בתי ספר יסודיים, 19 על יסודיים, 342 גני ילדים, 244 צהרונים.

<ליאל אבן-זהר: אני יכולה להמשיך ולמנות מספרים רבים ומגוונים.

<ליאל אבן-זהר: יש 26% ילדים ונוער בראשון לציון, מתוך 257,000 תושבים זה בערך 62,000 תושבים ילדים והם מקבלים הרבה מאוד, נקרא לזה יכולות, הרבה מאוד משאבים עומדים לרשותם, תקציב החינוך של העיר הוא תקציב מאוד מאוד גדול, הציפייה בנושא הזה זה שהאגפים השונים יפעלו כולם לטובת הילדים ונוער, אבל כפי שאמרת קודם, יו"ר הוועדה, חברת הכנסת שאשא ביטון, אנחנו מסתכלים הרבה פעמים על הילדים מלמעלה, אנחנו אומרים 'הנה הדברים שאנחנו רוצים לעשות בשבילכם, ילדים יקרים, והפרויקט הזה מדבר שפה אחרת'.

<ליאל אבן-זהר: ציטטנו פה את יאנוש קורצ'ק, נתלינו באילנות גבוהים.

<ליאל אבן-זהר: אמר יאנוש קורצ'ק, 'לא מספיק לאהוב ילדים, צריך להבין אותם ולהתייחס אליהם כבני אדם, להעניק להם את אותם זכויות והכללים ואותן התחייבויות שמחייבים את המבוגרים'.

<ליאל אבן-זהר: זה באמת סוג של אמירה שהיא בדרך כלל לא נמצאת בתוך המרחב העירוני, האורבני, היא גם לא תמיד נמצאת אפילו בוועדה הזאת.

<ליאל אבן-זהר: אנחנו מדברים על הילדים, אנחנו לא מדברים עם הילדים, אנחנו לא תמיד מעניקים להם את הזכויות והכללים ואת ההתחייבויות שאנחנו מעניקים למבוגרים וזה המהפך שאנחנו רוצים לעשות בעיר שלנו במסגרת התכנית הזאת שהציעו לנו יוניסף העולמית ויוניסף בישראל וביחד עם אוניברסיטת תל אביב שמייצג אותה פה אופיר פינס חברנו, שבוודאי תיכף יציג את הפרויקט.

<ליאל אבן-זהר: מעט מאוד על התכנית, כי יציג את זה אופיר אחריי בצורה הרבה יותר נרחבת.

<ליאל אבן-זהר: ארגון האומות המאוחדות מעניק כל שנה הכרה, אנחנו בחרנו להצטרף לפרויקט הזה כאשר המטרה שלנו היא קודם כל לספק בדיוק את מה שנאמר פה היום בחדר על ידך, לספק את התהליך של כבוד, הקשבה, תשומת לב, ראיית הילדים כאזרחים וכתושבים שווי זכויות וחובות בעיר, גם במובן של שיתוף ציבור, זאת אומרת גם במובן של לשאול אותם מה דעתם, מה עמדותיהם, מה הם חושבים על מה שאנחנו מציעים להם ולא רק להחליט בשבילם.

<ליאל אבן-זהר: זה בוודאי נכון לנוער ולכן ראשון לציון החליטה, בעצה משותפת עם הנוער, לקרוא לעצמה ולכל הפרויקט הזה לא עיר ידידותית לילדים אלא 'עיר ידידותית לילדים ונוער', זה הדבר הראשון שעשינו כי הנוער אמר 'רגע, מה איתנו?

<ליאל אבן-זהר: ' והנה, התחלנו בהקשבה ואפילו קיבלנו את האישור מיוניסף העולמי לנושא הזה.

<ליאל אבן-זהר: המטרה שלנו זה לשפר את החיים של ילדים ונוער על ידי הכרה בזכויות שלהם והגשמה שלהם ולהגביל את הסכום של ההענקה וההשתתפות, שאופיר תיכף ירחיב עליהם, הזכות הבינלאומית הזאת להיות מעורבים בתהליכי קבלת ההחלטות.

<ליאל אבן-זהר: יש כמה סיפורים שאנחנו שמענו לאורך הדרך כשהתחלנו את הפרויקט.

<ליאל אבן-זהר: הם כולם סיפורים של מה היה קורה אם היינו מקשיבים לילדים ולא רק שואלים את עצמנו.

<ליאל אבן-זהר: אחד מהסיפורים היפים ששמענו היה סיפורה דווקא של סביונה רוטלוי שיושבת במועצה המייעצת של יוניסף והיא סיפרה לנו על ילדים בפנימייה שבאו אליהם ושאלו אותם מה הייתם הכי רוצים.

<ליאל אבן-זהר: אני לא יודעת אם מישהו פה בחדר היה יכול להעלות בדעתו מה הילדים בפנימייה היו הכי רוצים ומה שהם אמרו לה, או אמרו למי ששאל אותם, 'אנחנו הכי רוצים זה ארון או מקום פרטי משלנו'.

<ליאל אבן-זהר: אני חושבת שזה משהו שמבוגר רגיל, שנכנס לתוך מרחב כזה, לא בהכרח היה חושב עליו.

<ליאל אבן-זהר: בשביל זה צריך לשאול ילדים מה הם רוצים.

<ליאל אבן-זהר: אחת מהתוצאות או מהתוצרים שלנו כבר בפרויקט הזה, שקברניטי ראשון לציון שואלים את הילדים מה הם רוצים.

<ליאל אבן-זהר: אז כשראש העיר החליט שהוא בונה ספריות אחרות ושונות והוא כינס ישיבה שכולם היו אנשים מבוגרים הוא אמר 'רגע, ואיפה הילדים?

<ליאל אבן-זהר: צריך לשאול את הילדים מה הם רוצים'.

<ליאל אבן-זהר: כשנכנסים לבתי ספר אז שואלים גם את הילדים, וכך הלאה.

<ליאל אבן-זהר: זאת אומרת אנחנו רואים היום את הילדים בדרך אחרת מאשר ראינו אותם.

<ליאל אבן-זהר: חלק מתהליך העבודה שהונחה על ידי יוניסף תל אביב באוניברסיטה היה סקר מצב קיים וצרכים, תהליך שיתוף ציבור רחב היקף שנערך בראשות נוער כמנהיגי השולחנות העגולים שלנו במרחב הפתוח והתוצר של זה אמור להיות תהליך של שינוי והטמעה שסופו, עוד הפעם, בסקר מצב קיים וצרכים והמשכו שוב בתהליכי שינוי, כי אנחנו רוצים כל הזמן שיפור מתמיד.

<ליאל אבן-זהר: זאת מטרתנו.

<ליאל אבן-זהר: אני רוצה לומר לכם שכאשר אנחנו מסתכלים על הדיאגרמה המאוד פשוטה הזאת של תהליך העבודה זה ברור לכולנו שזה נעשה בלאו הכי בתוך כל - - - כל עיר בארץ, בתוך כל עיר אז יש סקר מצב ויש תהליך שיתוף ציבור, אבל הפעם הציבור הוא שונה, הפעם הציבור שבו אנחנו מדברים הוא לא רק ההורים, הוא לא רק האנשים שאמונים על הילדים אלא הילדים עצמם.

<ליאל אבן-זהר: אז זה אולי השוני הגדול של הפרויקט הזה.

<ליאל אבן-זהר: אני יכולה לספר לכם קצת מתוך הווי הוועדה.

<ליאל אבן-זהר: יושבים פה כמה חברי ועדה שהצטרפו אלינו, ותודה להם, אבל אחד מהנושאים שהועלו בתוך הוועדה עד היום היו נושאים שקשורים למשל במרחב הפיזי שקשור לילדים, הגובה שלהם.

<ליאל אבן-זהר: אמרו שם חברי ועדה, בין היתר למשל מנהל שפ"ע, הברזיות בתוך המרחב הציבורי הן גבוהות, ילדים נמוכים לא יכולים להגיע אליהם, אז אולי נשנה את גובה הברזיות.

<ליאל אבן-זהר: העמודים של מתקני המשחק לא ממוגנים, שמא נשים עליהם איזה מיגון ונרחיב את הספוגים סביבם.

<ליאל אבן-זהר: נושאים שקשורים בגובה של שילוט, באיכות מדרכות, בדברים שבדרך כלל המובילים הרלוונטיים או הגופים הרלוונטיים לא מתבוננים בהם מנקודת ההשקפה של ילד.

<ליאל אבן-זהר: והנה כבר שינוי בתהליך.

<ליאל אבן-זהר: אלה דברים שכבר נעשו בעיר, זאת אומרת כבר נמצאים וחולחלו לתוך המערכת העירונית.

<ליאל אבן-זהר: תוך שותפות יצרנו פרלמנט ילדים כבר בקדנציה הקודמת, ילדים צעירים, נעשות הרבה מאוד פעילויות אחרות שהן פעילויות נקודתיות והיום אנחנו עושים פעולה מתועדת שמלווה בהערכה ומדידה.

<ליאל אבן-זהר: אתם יכולים לראות פה מה אנחנו עושים כבר היום, זה סקר מצב קיים - - - והבניית תכנית אסטרטגית מלאה שתתוקצב על ידי העיר ותקדם את העיר הלאה.

<ליאל אבן-זהר: אז לאן פנינו?

<ליאל אבן-זהר: אנחנו מיועדים היום, או בפתחה היום, של מהפכה עירונית בתפיסת העולם הזאת.

<ליאל אבן-זהר: יובילו פה הדרכה והכשרת עובדים בכירים, כמובן הכול בניהול והנהגת ראש העירייה והעובדים הבכירים, פיתוח תכנית של הדרכה והכשרה, קביעת נהלים והנחיות מקצועיות ויצירת אומבודסמן מקומי, סוג של גורם עירוני מרכז שיטפל בילדים וייתן להם איזה שהוא מוקד, אם יש תלונה, הנגשת שירותים ועוד.

<ליאל אבן-זהר: כל הדברים האלה הם לא שינוי מערכתי של המערכת, הם שינוי תפיסתי של איך המערכת מדברת, איך היא מתייחסת לילדים ואיך היא רואה את הילדים שלה וזה מה שאנחנו רוצים לראות בעיר בתוך המרחב שלנו.

<ליאל אבן-זהר: אז תודה רבה לכם שהזמנתם אותנו לפה היום ואני חושבת שזה אחד הפרויקטים היפים שאני ראיתי במסגרת עבודת הכנסת ואני נורא שמחה שאימצתי אותו בזכותך ובזכות יוניסף ובזכות ידידינו מתל אביב.

<ליאל אבן-זהר: אז תודה רבה לכל שותפינו ותודה לוועדה הנכבדה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: אתה נציג ההמשך?

אופיר פינס-פז: קודם כל תודה רבה, יפעת, שהזמנת אותנו לכאן.

אופיר פינס-פז: זה יום מרגש, אני גם רואה את כל הילדים כאן בישיבה שנייה וזה באמת דבר גדול, ובואו לא נשכח את הכותרת, הכותרת זה 'זכויות ילדים'.

אופיר פינס-פז: זה דבר גדול.

אופיר פינס-פז: זה דבר גדול כי הוא לא מובן מאליו ובסך הכול אנחנו מדברים על אוכלוסייה מאוד מאוד גדולה.

אופיר פינס-פז: כשאני אומר ילדים אני מתכוון ילדים ובני נוער, אוכלוסיית הילדים ובני נוער בישראל היא בערך שליש מהמדינה והיא השליש היחידי, האוכלוסייה היחידה שבעצם לא מצביעה.

אופיר פינס-פז: אמנם לשלטון המקומי מצביעים מגיל 17, אבל באופן כללי הם לא מצביעים ולכן אנחנו צריכים לדאוג לזכויות שלהם, כי אם אתה מצביע אתה דואג בעצמך, ולכן יש פה פער מאוד מאוד גדול שאנחנו צריכים לגשר עליו.

אופיר פינס-פז: הפרויקט עצמו הוא פרויקט של יוניסף, נמצא פה ג'וני קליין שהוא מנכ"ל יוניסף ישראל.

אופיר פינס-פז: יוניסף הוא ארגון של האו"ם, ארגון גדול, ארגון הילדים של האו"ם והפרויקט הזה לא התחיל אתמול ולא שלשום ולא התחיל בישראל, הוא קיים בסביבות 1,000 ערים בעולם ואנחנו עושים אותו לראשונה בישראל, לראשונה בראשון לציון, העיר הרביעית בגודלה בישראל, עיר ואם בישראל, וכפי שלמדתם מהתיאור של ליאל, בראשון קורה תהליך מאוד מאוד מעניין, מאוד מאוד עמוק, מאוד מאוד משמעותי.

אופיר פינס-פז: שמעתי שראש העיר, ליאל, ביטל איזה שהיא ועדה של הקמת ספריות כי אין שם נציג לנוער ולילדים, הוא אמר 'תעצרו, עד שלא יהיה נציג אל תתקדמו', אל תתקדמו בתכנון ספרייה, כן?

אופיר פינס-פז: ובית ספר וכדומה.

אופיר פינס-פז: כל הראייה משתנה.

אופיר פינס-פז: הרעיון הוא כמובן שזה יהיה נחלת הכלל, לא רק של ראשון לציון, אבל ראשון היא בוודאי חלוץ ופורצת דרך מהבחינה הזו.

אופיר פינס-פז: אז אם נעבור על השקפים, כפי שאמרתי, זה התחיל בשנת 2000.

אופיר פינס-פז: התחלנו בראשון לציון בשנה שעברה וממשיכים לשנה הבאה.

אופיר פינס-פז: אנחנו במגעים עם כמה עיריות נוספות, אנחנו רוצים לעבוד בבאקה אל גרבייה, זה עוד לא קורה, אבל זה אמור לקרות.

אופיר פינס-פז: חולון, שהיא עיר הילדים, לא צריכה לדעתי יותר מדי הכוונה מאיתנו, אבל היא כן רוצה לבחון אם להיכנס לתוך התהליך הזה דווקא מההיבט הבינלאומי, כדי להיות חלק מעיר ידידותית לילדים של יוניסף העולמית, וחיפה גם היא על הפרק.

אופיר פינס-פז: אנחנו מתקדמים עקב בצד אגודל, אנחנו לא רצים ולא מתפרסים על כל ישראל משום שמדובר, כפי ששמתם לב מהדיווח של ליאל, בפרויקט שאתה צריך להשקיע בו הרבה מאוד, הרבה מאוד מאמצים.

אופיר פינס-פז: זה לא שאתה עושה וי באיזה שהוא מקום, לכן אנחנו לא מזדרזים, אנחנו נגיע לרשויות לאט לאט, לשנה הקרובה אנחנו רוצים להתרחב לעוד שלוש רשויות, כפי שאמרתי, ולאחר מכן נבדוק את עצמנו בשנים הבאות.

אופיר פינס-פז: למה אנחנו חושבים שזו ההשקעה הכי טובה בילדים?

אופיר פינס-פז: אל"ף, כי יש להם הכי הרבה עתיד לעומת היתר, ובי"ת, משום שמדובר על זכויות שלא מובנות מאליהן והדברים, כמו מניעת אפליה, יצירת תשתית עירונית מקיפה של מעורבות, כבוד והקשבה, כל הדברים האלה שאנחנו נורא מצפים מהילדים, אנחנו מצפים מהם גם שכשהם יתבגרו הם יישאו את הערכים האלה, המקום שאנחנו מאמינים שזה קורה זה מתוך מקום של שיתוף אמיתי לאורך כל הדרך.

אופיר פינס-פז: זה האתגר הגדול של כולנו.

אופיר פינס-פז: הנה דוגמאות מצרפת, מברזיל.

אופיר פינס-פז: הפרויקט היום מבוסס בכל העולם, אפשר להביא גם דוגמאות מאיטליה שהיא מאוד מאוד דומיננטית בפרויקט הזה.

אופיר פינס-פז: אבל כפי שאמרתי לכם, בסביבות 1,000 ערים כבר נמצאות בתוך הפרויקט.

אופיר פינס-פז: כשאני אומר פרויקט, זה לוקח לפחות שנתיים לייצר את התשתית לפרויקט האלמנטרי.

אופיר פינס-פז: אלה תשע אבני היסוד של המודל.

אופיר פינס-פז: כדי לקבל בסופו של דבר את תו התקן, בסופו של דבר כל עיר שעוברת את התהליך הזה מקבלת תו תקן של יוניסף העולמית, מסודר.

אופיר פינס-פז: בשביל לעבור את הפרויקט אתה לא צריך לעשות את כל תשע אבני היסוד, אבל אתה צריך לעשות שבע מתשע.

אופיר פינס-פז: אתה יכול לא לעשות שתיים, אבל אתה צריך להתאים את כל אבני היסוד למציאות העירונית הספציפית וכל עיר היא שונה, כפי שאנחנו יודעים.

אופיר פינס-פז: את באת מקרית שמונה, נדמה לי, היא שונה, אפילו מחיפה או מיקנעם או מטבריה או ממעלות.

יפעת שאשא ביטון: כל יישוב הוא ייחודי בפני עצמו.

אופיר פינס-פז: כל יישוב הוא ייחודי בפני עצמו ולכן אנחנו צריכים לראות את כל תשע אבני היסוד האלה ולראות איך הן באות לידי ביטוי.

אופיר פינס-פז: היסוד הכי חשוב זה השתתפות הילדים ובני הנוער בכל תהליכי החשיבה, התכנון וקבלת ההחלטות.

אופיר פינס-פז: זה לא רק במינהל החינוך, לא מדובר על מינהל החינוך, לא בבתי הספר היסודיים או התיכוניים או בחינוך הלא פורמלי, מדובר גם אצל מהנדס העיר, וגם ברווחה ובכל מחלקות העירייה ואצל ראש העירייה וחברי הנהלת העירייה, בכל מקום צריכה להיות מעורבות אמיתית וטבעית של בני הנוער והילדים.

אופיר פינס-פז: זה אחת.

אופיר פינס-פז: שתיים, מסגרת חוקית.

אופיר פינס-פז: זאת אומרת שהכללים לא יהיו ברמה של - - - אם יש ראש עיר נחמד כמו דב צור אז יהיה ומחר יהיה ראש עיר פחות נחמד אז לא יהיה.

אופיר פינס-פז: לא, זה אמור להיות מקובע באיזה שהם כללים שלאורך זמן יהיה ברור מה מותר, מה אסור, איך הילדים משותפים בתהליכים וזה לא דבר שנתון לשינויים ולגחמות אישיות.

יפעת שאשא ביטון: נותרה לך דקה לסכם ולסגור את ה - - -

אופיר פינס-פז: כן, אני כבר סוגר.

אופיר פינס-פז: אנחנו בכנסת, סליחה.

אופיר פינס-פז: באוניברסיטה אתה מדבר הרבה, בכנסת הזמן קצר, אתה צודקת.

אופיר פינס-פז: תכנית אסטרטגית עירונית.

אופיר פינס-פז: זה הדבר שליאל דיברה עליו, זה היעד, לייצר תכנית כזאת.

אופיר פינס-פז: יחידה לזכויות ילד בתוך העירייה, לבנות.

אופיר פינס-פז: הערכה ובחינה, זאת אומרת כל הזמן לבדוק את עצמנו האם אנחנו באמת עושים את הדברים כמו שצריך.

אופיר פינס-פז: תקציב עירוני.

אופיר פינס-פז: אגב, ראיתי את זה היום בצרפת, יש היום תקציב ברמת שיתוף הציבור, תקציב עירוני שהילדים מחליטים לאן יילך הכסף, כמובן בדברים שקשורים אליהם.

אופיר פינס-פז: דוח קבוע על מצב הילדים בעיר שמוגש למועצת העיר אחת לשנה, מודעות לזכויות ילדים, אמרנו, הסברה במגזר השלישי, זאת אומרת לצאת אל מחוץ לגבולות העירייה ולהגיע לציבור כולו.

אופיר פינס-פז: תדפדפי, רק שנראה מה שהפסדנו.

אופיר פינס-פז: היתרונות, מה עשינו בראשון, ליאל אמרה, תמשיכי, תמשיכי, עשינו בראשון, דיאלוג זה כל הגורמים ש - - -

יפעת שאשא ביטון: את העיקרון החשוב, שהילדים הם חלק מכל התהליך, אני חושבת שכולם פה הפנימו.

אופיר פינס-פז: אלה השלבים פחות או יותר של התהליך.

אופיר פינס-פז: זה לוקח, כמו שאמרתי, בסביבות 15 חודש, אבל אנחנו בעצם מגיעים ל-24 חודש כי זה יותר ארוך ממה שחשבנו, בסביבות שנתיים.

אופיר פינס-פז: זה צוות ההיגוי שלנו, השופטת סביונה רוטלוי, פרופ' ארזה צ'רצ'מן מהטכניון ומהמרכז הבינתחומי בהרצליה, מוריאל מטלון מיוניסף ישראל ופרופ' אסף מידני מבית ספר לממשל וחברה במכללה אקדמית תל אביב-יפו.

אופיר פינס-פז: תודה רבה לכם על ההקשבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: לא קורה לי הרבה שאני מקצרת, אבל זה מתוך תחושת הגינות לכולם, כי אני רוצה שכולם יקבלו מקום.

אופיר פינס-פז: תודה.

יפעת שאשא ביטון: באמת אני חושבת שמה שמיוחד במה שהוצג כאן, אני בטוחה ואמרתי את זה גם בסבב הקודם, כל ראש רשות שאנחנו נגיע אליו ונשאל אותו על מקומם של הילדים הוא יגיד כמה זה חשוב וכמה צריך לטפח וזה דור העתיד שלנו והם באמת מתכוונים לזה, אני לרגע לא חושבת שמישהו לא באמת מתכוון, אבל כשזה מגיע לרמת המעשה אנחנו עושים בשביל הילדים והם לא חלק מהתהליך, ופה אני חושבת שאנחנו מפספסים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לקחת את התפיסה הזו שהילדים הם חלק באמת מאוד משמעותי במרחב שלנו ואנחנו באמת צריכים לעשות למענם והם באמת דור העתיד שלנו ולהפוך אותם להיות שותפים, גם במקום של קבלת ההחלטות, אני חושבת שאנחנו נעשה צעד משמעותי ומשם כבר זה יסלול את הדרך.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה וכל הכבוד על הדרך שאתם עושים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אופיר.

יפעת שאשא ביטון: מתי עשית משהו בשביל מישהו?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוברים ליוזמת בנות של בית ספר פלך בירושלים, במכירת חולצות עם מילות השיר במטרה לגייס כספים לארגונים התורמים לכלל.

יפעת שאשא ביטון: זאת הזדמנות מצוינת לציין שגם התערוכה שאתם רואים כאן בחדר ובחוץ, של הצלחות ושל תלמידים ותלמידות מבית ספר פלך והם עשו עבודה נהדרת, הם מציינים בעצם את זכויות הילד דרך המיצג של הצלחות, אז אתם מוזמנים אחר כך גם להסתובב ולראות.

יפעת שאשא ביטון: בית ספר פלך, בבקשה.

<נעמה בן אליהו: אני נעמה, אני כרגע בצבא, אני ורוני סיימנו לפני שנתיים ללמוד בפלך ומעין היא בשנה שעברה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אז אתן בוגרות בית הספר.

<נעמה בן אליהו: זה כבוד גדול בשבילנו להגיע לכאן, לא חשבנו שיום אחד באמת נשב בוועדת הכנסת עם הפרויקט שלנו.

<נעמה בן אליהו: זו זכות גדולה בשבילנו, תודה.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

<נעמה בן אליהו: הילקוט שמעוני, לקט מדרשים מהתנ"ך דורש ביחס לבניית שלמה את בית המקדש את הפסוק 'ויעש לבית חלוני שקופים אטומים', למה הכוונה בחלונות שקופים ואטומים?

<נעמה בן אליהו: אמר ר' אבין הלוי, מי שביקש לעשות לו חלונות עושה אותן רחבות מבפנים וצרות מבחוץ, למה?

<נעמה בן אליהו: שיהיו שואבות אור.

<נעמה בן אליהו: אבל חלונות של בית המקדש היו רחבות מבחוץ וצרות מבפנים, למה?

<נעמה בן אליהו: שיהיה האור יוצא מבית המקדש ומאיר לעולם.

<נעמה בן אליהו: המדרש מתאר כי רוב חלונות הבתים בנויים בצורה כזו שמרבית האור ייכנס לחדר ואילו חלונות בית המקדש בנויים בצורה כזו שמרבית האור ייצא מן החדר ויאיר את העולם.

<נעמה בן אליהו: אנחנו צריכים לשאול את עצמנו מדי יום ויום האם חלונות לבנו, ביתנו וקהילתנו הם חלונות אטומים לסביבה או חלונות שקופים לסביבה.

<נעמה בן אליהו: האם אנחנו עוסקים בהבאת האור פנימה או בהוצאתו החוצה.

<נעמה בן אליהו: יש המון ארגוני חסד ואנשים מדהימים ורבים במדינת ישראל אשר עסוקים בהוצאת האור החוצה בעזרת חלונות שקופים ובעזרת ראייה רוחבית ורגישות חברתית.

<נעמה בן אליהו: בהקמת פרויקט בשביל מישהו החלטנו לתמוך כלכלית ומהותית בחלונות השקופים במדינתנו.

<רוני יעקובי: פרויקט בשביל מישהו הוקם בחורף תשע"ד על ידי נעמה, מעין ואני.

<רוני יעקובי: בתחילת דרכנו הצבנו לפרויקט שתי מטרות, האחת לתמוך כלכלית בארגוני חסד קיימים ופועלים הנזקקים לסיוע הזה.

<רוני יעקובי: במדינתנו ברוך ה' לא חסרות כוונות טובות ומתנדבים בעלי מוטיבציה, אולם לפעמים המחסום היחידי הניצב בפני חלומם הינו המחסום הכלכלי.

<רוני יעקובי: במטרה לעזור באירועים קיימים אלה נמכרו אלפי חולצות במחיר 20 שקלים לחולצה, כל חולצה נרכשה ב-10 שקלים מהיצרן ו-10 השקלים הנותרים הועברו במלואם לצדקה.

<רוני יעקובי: מטרת העל השנייה היא לעודד לעשייה טובה, פשוטה ויומיומית.

<רוני יעקובי: אלפי חולצות אשר מתנוסס עליהם המשפט 'מתי בפעם האחרונה עשינו משהו בשביל מישהו?

<רוני יעקובי: ' מפוזרות ברחבי הארץ.

<רוני יעקובי: קריאה זו מהווה תזכורת קטנה, הן לחולף על פני החולצה והן ללובש אותה, לחייך לנהג האוטובוס, לעזור לזקנה עם הסלים ולעשות משהו בשביל מישהו.

<מעין גורלין: ראינו חשיבות בכך שהפרויקט יפעל על פי האמרה עניי עירך קודמים.

<מעין גורלין: כל תרומה שנאספה באמצעות מכירת החולצות ביישוב מסוים הועברה לארגון או לעמותה הפועלים באותו יישוב.

<מעין גורלין: באותו אופן תרומות אשר נאספו על ידי אנשים מסוימים נתרמו למטרות הקרובות לליבם.

<מעין גורלין: דוגמה לתרומה שנאספה ביישוב מסוים והועברה לעמותה הפועלת באותו יישוב היא התרומה הראשונה שזכינו לתרום לפני שנה וחצי.

<מעין גורלין: תרומה זו נאספה באמצעות מכירת חולצות בירושלים, הועברה לקואופרטיב צדקא הפועל בירושלים.

<מעין גורלין: קואופרטיב צדקא הוקם על ידי חברינו בבית הספר הרטמן ופועל ליצירת קהילה שיתופית שיחד מורידה את מחירי הפירות והירקות ומאפשרת למשפחות נזקקות להוסיף מרכיבים חיוניים לתזונתם הממוצעת.

<מעין גורלין: הקואופרטיב מוכר ארגזי פירות וירקות במחיר מוזל ובעזרת הרווח הנאסף מחלק את אותם הארגזים למשפחות נזקקות ברחבי העיר.

<מעין גורלין: באמצעות מכירה של 300 החולצות הראשונות שהודפסו הועברו לקואופרטיב צדקא 3,000 שקלים שמימנו ארגזי פירות וירקות ל-15 משפחות למשך חודש שלם.

<מעין גורלין: דוגמה לתרומה אשר נאספה על ידי אדם מסוים והועברה למטרה הקרובה ללבו היא בת דודתי שלומית.

<מעין גורלין: במסגרת תפקידה בצבא בחיל החינוך, בבסיס מחווה אלון, שלומית מפקדת על חיילים עולים חדשים מאתיופיה.

<מעין גורלין: החיילים מתגייסים לצבא ומיד נשלחים לקורס של שלושה חודשים לשיפור העברית, העצמה אישית ובעיקר הכנה טובה לקראת שירותם הצבאי.

<מעין גורלין: לחיילים ייחודיות מעוררת השראה, אך באותה עת קשיים רבים המלווים אותם ביום יום.

<מעין גורלין: לרוב חייליה קשיים כלכליים כבדים באופן חריג.

<מעין גורלין: על מנת לעזור לחייליה, יחד עם שאר מפקדות הפלוגה, שלומית מכרה חולצות רבות והצליחה לגייס עבור חייליה קרוב ל-10,000 שקלים.

<מעין גורלין: עם הכספים שגויסו נקנו לחיילים מוצרי בית בסיסיים כגון מזרונים, ארונות ומכונות כביסה.

<נעם בן הרוש: ילדים למען ילדים, זו כותרתו של יום מיוחד זה.

<נעם בן הרוש: חלק אינטגרלי ומהותי מהפרויקט הוא עצם הובלתו על ידי בני נוער בלבד.

<נעם בן הרוש: עובדה זו השפיעה רבות על אופי הפרויקט, החל במעורבות תנועות נוער בבתי ספר, דרך אימון בעניינים כלכליים וכלה ברצון ל - - - חסר האינטרסים.

<רוני יעקובי: מפאת החשיבות הרבה שאנו רואות בהובלת הפרויקט על ידי נוער, משבגרנו אנו והמשכנו כל אחת לדרכה בעבודה שלנו בצבא בחרנו לאחרונה להעביר את ניהול הפרויקט לאחיותינו הצעירות, עידית, טל ועינב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חורגים מהמנהג בכנסת ואני מרשה לכם, לילדים, למחוא כפיים.

<רוני יעקובי: שעדיין לומדות בתיכון.

<רוני יעקובי: אנו סמוכות ובטוחות שהן יובילו את הפרויקט כמו שצריך ויתרמו איתו עוד הרבה מאוד כסף.

<נעמה בן אליהו: בימים קשים היום במדינת ישראל אנחנו חושבות שמחובתנו לקחת על עצמנו אחריות, גם אנחנו וגם הנוער וגם הילדים, באמת לפעול ולעשות טוב ולדאוג שאנחנו פותחים את החלונות שלנו ומאירים החוצה כמה שאפשר וזהו.

<נעמה בן אליהו: שנזכה כל הילדים וכל הנוער במדינה, שזה נותן לנו - - - ותמיכה כזאת מהסביבה ובאמת שייתנו לנוער את המוטיבציה הזאת להוציא את זה החוצה.

יפעת שאשא ביטון: לפני הסרטון, שאלה קטנה כדי להבין.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שהמסורת בעצם נשמרת בבית הספר וממשיכים לקיים אותה, ואתן ממשיכות לקיים את זה גם במסגרת הצבאית?

יפעת שאשא ביטון: או שזה היה אירוע חד פעמי מה שתיארתם כאן לגבי החיילים?

<נעמה בן אליהו: הפרויקט לא היה שייך לבית הספר, בית הספר היה הפלטפורמה למפגש שלנו, הוא פרויקט שלנו שפעל בחוץ.

<נעמה בן אליהו: בית הספר מאוד מאוד עזר לנו בזה שעודד אותנו מאוד כשנתן לבנות ללבוש את זה כתלבושת אחידה וככה בנות בבית הספר כל פעם כשהן קונות חולצת תלבושת הן בעצם תורמות כסף, שזה מאוד יפה.

<נעמה בן אליהו: אז זהו, אנחנו המשכנו למדרשה ולצבא ובאמת הם זכו כי אי אפשר בצבא לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אני מקווה שיהיה מי שימשיך את המסורת, כי זה נשמע לי פשוט נפלא.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: (סרטון).

יפעת שאשא ביטון: פשוט מקסים.

יפעת שאשא ביטון: יש חלק, מי שמכיר אותי יחשוב ש - - - לטובת הוועדה, הצבע הנמכר ביותר הוא אדום, נכון?

<קריאה: בורדו.

יפעת שאשא ביטון: אותו דבר, אני מאותה משפחה.

יפעת שאשא ביטון: כשאני קונה משהו אז הילדים אומרים לי 'בואי ננחש באיזה צבע?

יפעת שאשא ביטון: ' אז הנה, גם בוועדה זה תוקף אותי.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד, באמת, מאוד מרגש ויישר כוח.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוברים לתכנית השלישית של חינוך לפסגות, עמותה למען העצמת ילדי הפריפריה, לקיחת אחריות ועזרה לזולת.

יפעת שאשא ביטון: מי דובר מטעם העמותה?

<רחל: קוראים לי רחל, אני בכיתה ו' בחינוך לפסגות.

<מור: קוראים לי מור, אני בכיתה ו' בחינוך לפסגות.

<רחל: אנו חניכי כיתה ו'.

<רחל: במרכז חינוך לפסגות נתניה יסודי.

<רחל: חינוך לפסגות שם לו למטרה לצמצם פערים באמצעות מתן שוויון הזדמנויות.

<רחל: כחלק מהפעילות שלנו בעמותה אנחנו עוברים גם שיעורי העצמה במסגרתם אנו בוחרים פרויקט התנדבותי ומוציאים אותו לפועל.

<רחל: במהלך שיעורי ההעצמה בשנה שעברה החלטנו להילחם בקו המפריד בין קבוצות שונות.

<רחל: המטרה שלנו זה לצאת בקמפיין חברתי יוצא דופן ולהילחם בגזענות.

<רחל: את הפרויקט פיתחנו יחד עם צוות המדריכים במרכז ויצאנו בסלוגן שנקרא ההבדל בין שונה לשווה זה רק קו.

<מור: מטרת הקמפיין הייתה להפחית את הגזענות ולהעלות את המודעות שכולם שווים בחברה ללא הבדל של צבע.

<מור: לאור המקרים של הגזענות החלטנו בצורה יצירתית ומיוחדת לקרוא להפסקת גל הגזענות, שיתפנו ברשת החברתית תמונות ששמנו וקיבלנו שלל תגובות חיוביות כלפי הקמפיין שנתנו לנו סיפוק ודחיפה להמשיך להשמיע את קולנו.

<רחל: זה בא לידי ביטוי בכך ששמעו אותנו ויותר אנשים הכירו את הקמפיין ואת מטרתו.

<רחל: בית הספר שעזר הרבה, נתניה יסודי, היה מודע לקמפיין ונתנו לנו את האפשרות ואת הכלים להעביר מסר לילדי בית הספר על הסלוגן שלנו, שההבל בין שונה לשווה זה רק קו ושאין הבדל וכולנו שווים.

<רחל: לאחר מכן פרסם בית הספר באתר שלו את מהלך הקמפיין שבנינו ואִפשר לעוד בתי ספר ותלמידים נוספים להכיר בסיסמה שההבדל בין שווה לשונה זה רק קו.

<רחל: גם חינוך לפסגות פרסמה את הקמפיין ברשתות החברתיות והביאה לחשיפתו.

<מור: החזון שבפנינו הוא להמשיך להיאבק בגזענות ומטרתנו היא להפחית ככל שניתן את השונות בחברה וכדי שלכל אדם, לא קשור לצבעו ולמינו, יזכה בשוויוניות מוחלטת.

<רחל: הדוגמה המובהקת לגזענות זה המקרה שבו החייל דמאס פיקדה אשר נתקל באלימות מצד שוטר יס"מ על רקע צבעו ועורו, אשר בעקבותיו החליטו בקהילה האתיופית כולה שאין מנוס והכאב הינו כאב קריטי אשר הוביל לגל מחאות ושלל זעקות ברחבי המדינה.

<מור: הקמפיין הוצא בעקבות גל הגזענות והמחאות על מנת להפסיק את הגזענות ולהפחית מעט את התגובות הלא נעימות שהתקבלו לאור המחאה.

<מור: כילד התחושה אינה נעימה, גם במיוחד כשאתה נמצא בחברה שהיא רב גונית ויש לה לא מעט צבעים ועדות שונות ועדיין לא יודעים להתייחס בכבוד ולהבין את השוני בין התרבויות.

<רחל: כולנו בתקווה שהגזענות תיפסק ואנשים יבינו שאין שום הבדל בין צבע עורו של אדם, כי בסופו של יום כולנו שווים וכולנו נולדנו בצלם.

<רחל: הלוואי שנלמד להיות עם השוני, נלמד להבין את התרבות של השונה, שממנה כל אחד מגיע ונוכל לחיות בשלום עם החברה, בלי הבדל שבצבע עורנוף ולעולם לא נשכח שההבדל בין שונה לשווה זה רק קו.

יפעת שאשא ביטון: הלוואי באמת שכל מה שאמרת אכן יתגשם.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

<משה: חברי הכנסת ואורחים יקרים, שמי משה ואני תלמיד כיתה ה' בבית ספר לאמנויות בן צבי ברמלה, הלומד גם במרכז המצוינות של עמותת חינוך לפסגות כבר בשנה שלישית.

<משה: בתחילת החופש הגדול שיחקנו כל המשפחה במשחק קלפים שמדברים על תקשורת ורגשות ועל מגיע קלף ששואל את החלום של כל אחד מהמשתתפים.

<משה: כשהגיע תורי אמרתי שהחלום שלי זה לפתוח בית תמחוי שילדים מתפעלים אותו.

<משה: אמא שאלה איך יכול להיות שזה חלומו של ילד בן 10 ועניתי שאני רוצה ללכת בדרכה של הנתינה ועזרה לזולת.

<משה: אמי מאוד התרגשה ומיד נרתמה להגשמת החלום.

<משה: כבר באותו ערב פתחנו דף פייסבוק בשם - - - שמשמעותו ילדים למען קהילה ובתחילתו דרך הדף והווטסאפים ובעזרת חבריי לאסוף תרומות של ציוד בית ספר וילקוטים.

<משה: עד סוף החופש אספנו וחילקנו ל-110 ילדים ומשפחות קשות יום ציוד בית ספר וילקוטים.

<משה: מיד עברנו ליעד הבא שלנו, באריזות מנות לחג.

<משה: באותה תקופה הגיעו אלינו כתבים שערכו על המיזם כתבות בעיתונים המקומיים ובערוצי החדשות בטלוויזיה, דבר שהעלה את המוטיבציה ועזר באיסוף התרומות וכך הגענו למצב שחילקנו לראש השנה מעל 80 ארגזי מזון מלאים בכל טוב למשפחות.

<משה: כיום אנחנו ממשיכים לתמוך במספר משפחות באופן שוטף בסופי שבוע ועוזרים במקרי חירום.

<משה: אחד המקרים המרגשים ביותר שהיו לי הוא אמא חד הורית לחמישה ילדים שלא היה לה גז בבית לבשל ולא היה לילדים כלום בבית.

<משה: תוך שלוש שעות מתקבלת ההודעה, ארגנו להם בגדים, צעצועים, מזון ובלוני גז מלאים.

<משה: זה היה ביום חמישי בבוקר וביום ראשון הם הגיעו כדי להגיד תודה ולספר כמה שהם נהנו בשבת.

<משה: באותו רגע הרגשתי כמה חשובה הנתינה וכמה אושר יש בה.

<משה: כמו כן בחגים כמו חנוכה ופורים אנחנו אוספים אריזות חג ומגיעים לשמח ילדים וחולים, קשישים וילדים שנמצאים במוסדות.

<משה: ל לסיכום, אנשים יקרים, אני קורא לכולכם, ילדים ומבוגרים כאחד, להבין ולהפנים שבנתינה יש קבלה עצומה שאי אפשר לתאר במילים וזו הדרך לאחדות ואהבת חיים אמיתית.

<משה: תודה לבורא עולם שהגשים לי חלום ונתן לי את הזכות לשמח אנשים ולסחוף אחריי את חבריי היקרים ותודה לחינוך לפסגות שאפשרו לי להציג בפניכם את העשייה שלי היום.

<משה: תודה לכולכם.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה להגיד שאני די חנוקה.

יפעת שאשא ביטון: מצד אחד זה נורא נורא מרגש שילד קטן נמצא במקום כזה של כל כך הרבה נתינה ומסוגל להביע עד כמה הנתינה הזו מחזירה לך בשמחה, ומצד שני עצוב לי שילד בן 10, זה החלום שלו לתת.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מה לתת ואני מקווה שאנחנו נזכה לחיות בחברה שהדברים שאתם תבקשו לתת יהיו אחרים ולא אותם דברים שאתה מבקש.

יפעת שאשא ביטון: זו התפילה האישית שלי.

יפעת שאשא ביטון: וכל הכבוד, פשוט ריגשתם אותי מאוד.

<טובה בן ארי: בבקשה, רק משפט, לאור מה שהילד הזה דיבר, פנה אליי תורם מהרצליה שרוצה להיות שותף למקום של בית חם לילדים, אז אני אשמח אם חברת הכנסת תרים את הכפפה ואני אחבר ביניכם.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: כל מה שאפשר לעשות בשביל ילדים, את יודעת, אני שם.

<טובה בן ארי: כן, שליח ציבור הוא שליח ציבור.

<טובה בן ארי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: שוב תודה, באמת חיבוק ענק מכאן.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך כשנסיים אז אני אתן גם באופן אישי.

יפעת שאשא ביטון: התכנית הבאה היא דרך הארץ, מפעל חברתי ביוזמת עיריית בית שאן, לרווחתם של ילדים, להעשרתם ולגיבוש חברתי.

יפעת שאשא ביטון: נציגים?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, איתמר.

<איתמר משה: שלום לכולם.

<איתמר משה: שמי איתמר משה, תושב בית שאן וחבר בגרעין החברתי שקם בבית שאן ומפעיל את התכנית עבור עיריית בית שאן שיזמה וחשבה עליו.

<איתמר משה: אני אהיה הכי הוגן ואני אהיה מאוד קצר ובלי מצגת.

<איתמר משה: קודם כל תודה רבה לחברת הכנסת שאשא ביטון על ההזדמנות, אני מתרגש להיות כאן, גם לגב' רחל סעדה, שאני יודע שהיא התאמצה כדי שזה ייצא לפועל, גם מדהים לשמוע פה על כל התכניות וכיף תמיד ללמוד ומאוד מרגש.

<איתמר משה: אני גם מתנצל בשם ראש העיר, כי הוא ממש רצה להגיע והיה אמור להגיע לכאן ובאילוץ של הרגע האחרון נאלץ לבטל.

<קריאה: יש לך פה את ראש העיר לשעבר.

<איתמר משה: על פי הנתונים שאנחנו מכירים היום כמות הילדים, אחוז הילדים, שמשתתפים וחניכים בתנועת נוער נע בין 5% ל-15% מכלל בני הנוער.

<איתמר משה: בעיריית בית שאן, במקום להטיל אחריות היא לקחה אחריות והחליטה שהיא לא מוותרת על כל ה-80% שנשארים.

<איתמר משה: לא מוותרת עליהם.

<איתמר משה: היא בעצם החליטה שהיא מקימה איזה שהוא פרויקט שאמור להכיל את כל שאר בני הנוער שקיימים בעיר.

<איתמר משה: הרעיון שעומד בבסיס התכנית, הרציונל, לתת היום לילדים את מה שהיום קצת חסר בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית ורשת האינטרנט.

<איתמר משה: אפילו אני, שאני מרגיש את עצמי פה גם קצת ילד, ככה בין המבוגרים לבין הילדים, אפילו לי יש את הזכות להגיד שדברים שפעם הכרנו כשהיינו ילדים, שזה חברים אמיתיים שמשחקים איתם ולא רק חברים בפייסבוק, זה לצאת לטבע, ליער, גם בכל המרחב העירוני יש עצים, יש מקומות לצאת אליהם, וגם אקטיביות, לפעול, לעשות דברים באמת בחוץ, ביחד, כמו שעשינו פעם, אפשר לומר.

<איתמר משה: עוד פעם, גם אני יכול לומר את זה.

<איתמר משה: התחלנו לפעול על בסיס שני עקרונות.

<איתמר משה: האחד, עבודה עם בית הספר.

<איתמר משה: היום של הפעילות שהוא בעצם יום פעם בשבוע, פעילות למשך שעתיים, יש ממשק של היום הקצר בבית הספר, אנחנו עובדים בשיתוף המנהלים, עם המחנכים, עם הצוות החינוכי, היועצת של בית הספר.

<איתמר משה: ללא שיתוף הפעולה איתם התכנית לא הייתה מצליחה.

<איתמר משה: ביום הקצר שני מדריכים מטעם התכנית מגיעים לבית הספר, אוספים את הילדים, אוכלים איתם ארוחת צהריים, הרבה פעמים היא ארוחת צהריים שמבשלים בשטח כמובן ואחר כך מקיימים איתם פעילות ש-95% מסוגי הפעילות הן בעצם תחת כיפת השמים.

<איתמר משה: זה עיקרון אחד.

<איתמר משה: עיקרון שני הוא צוות ההדרכה.

<איתמר משה: בחרנו צוות הדרכה בשכר, אנשים בוגרים, סטודנטים ומעלה, הגילאים שלהם נעים בין 25 לבין 35 והיתרון הזה הוא יתרון מוכח, זה גרם לתכנית לקפוץ המון שלבים ולהפוך לתכנית איכותית.

<איתמר משה: קצת מספרים.

<איתמר משה: אם אני מדבר בבית שאן על סך הילדים שהיום חברים בכלל תנועות הנוער בבית שאן אני מגיע למספר של משהו כמו 130-140, כשמדובר על שכבה של ד' עד כיתה ט'.

<איתמר משה: היום בתכנית בדרך הארץ, דרך הארץ, כמו אם אני רואה מישהו אז דרך הארץ אנחנו מנחילים את אותם ערכים שדיברתי עליהם.

<איתמר משה: היום בתכנית שלנו, בשכבות של ה' ו-ו' בלבד מגיעים ל-120 משתתפים.

<איתמר משה: זאת אומרת כמעט אנחנו מצליחים להגיע לכלל החניכים שנמצאים בכל תנועות הנוער.

<איתמר משה: ועוד פעם, אנחנו עובדים עם שמונה קבוצות, אנחנו מציעים את זה לכל בתי הספר בעיר.

<איתמר משה: היום אנחנו במצב שאנחנו מגבילים את עצמנו מכיוון שיש חוסר במשאבים וכוח אדם, אבל אנחנו כל שנה מנסים לבוא בדין ודברים עם המנהלים וכל מנהל מבקש ואומר שההורים לוחצים עליו והוא חייב שנעשה השנה אצלו שתי קבוצות.

<איתמר משה: אנחנו באמת לא עומדים בביקוש.

<איתמר משה: רק כדי להבהיר, אם בשכבה של ה'-ו' אנחנו מגיעים ל-120 יכולנו להגיע לכמות אדירה אם היינו מדריכים את כל שכבות הילדים והנוער בבית שאן.

<איתמר משה: זה בעצם הצליח, זה הצליח להגיע לכל אותם 80% שהיה אפשר לפספס אותם והם לא מגיעים לתנועות נוער אחרות.

<איתמר משה: אנחנו מחזקים את תנועות הנוער האחרות ואנחנו עובדים איתם בשיתוף פעולה, אבל ברוך ה' הצלחנו לא לוותר על אותם 80%.

<איתמר משה: אני רק רוצה לתת לכם ציטוט קטן של סגנית מנהל בבית ספר קשת יהונתן בבית שאן, בית ספר יסודי, 'התכנית עשתה פלאים בילדים, העצימה וחיזקה אותם.

<איתמר משה: את השינוי ניתן לראות בכל ילד, התכנית רואה את החוזקה שבכל ילד ומאמינה בו.

<איתמר משה: אני מאחלת לכל בית ספר שהתכנית תפעל בו'.

<איתמר משה: אז כפי שאמרתי, התכנית הזאת פועלת בכל המגזרים בבית שאן, ממלכתי, ממלכתי דתי, חרדי וגם כמובן יכולה להוות פיילוט ויש כבר כמה גופים וכמה רשויות מקומיות שהגיעו כדי לראות, כדי להבין איך זה עובד כי לדעתי זו תכנית מדהימה שכדאי לאמץ.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של תנועות הנוער הוא באמת נושא מאוד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: תנועת נוער זו לא פריבילגיה, אני חושבת שזה אחד הערוצים שאנחנו צריכים להשקיע בו יותר כדי לראות איך אנחנו מקדמים כמה שיותר בני נוער שיהיו שותפים.

יפעת שאשא ביטון: יש פה את העניין של הערכים ושל המודעות והקרבה לחברה ובאמת הרבה מאוד דברים מקופלים בתוך הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: פעם, התחושה שלי לפחות, שפעם זה היה משהו שהוא יותר דומיננטי בחברה, היום זה פחות וזו באמת משימת חיים לראות איך אנחנו מחזירים את זה חזרה לשטח.

יפעת שאשא ביטון: אז כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יפעת שאשא ביטון: איילת, אני לא יודעת אם את צריכה להיות שמחה או בתחושת החמצה.

יפעת שאשא ביטון: לדעתי בתחושת החמצה, כי חברי הכנסת שנכנסו בסבב הקודם לא ישבו סביב השולחן, סביב השולחן היו רק ילדים ואנחנו שינינו את הנוהל, הם בירכו אותם מסביב ואת באת כשאת כן יכולה לשבת סביב השולחן.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל תשימי לב, אני מרגישה חצויה, כי אני מרגישה שאני מחמיצה את הילדים המדהימים האלה מיקנעם מאחוריי.

יפעת שאשא ביטון: רק רציתי להגיד שהפסדת, אבל הרווחת לשבת איתנו כאן סביב השולחן.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, כדרכנו אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, את רוצה לומר דברים?

איילת נחמיאס ורבין: קודם כל אני מאוד מאוד מתרגשת וחברתי יפעת שאשא ביטון לטעמי עושה עבודה פשוט בלתי רגילה בוועדה לזכויות הילד, כשאני מצליחה להגיע, וזה לא טריוויאלי כל כך.

איילת נחמיאס ורבין: יודעים חברי הכנסת כמה אנחנו חצויים להרבה ועדות והמשימות רק נערמות לנו על השולחן.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לדבר על שני דברים, אולי שלושה, שאותי מאוד מטרידים ואני אשתדל לעשות את זה מאוד מאוד קצר.

איילת נחמיאס ורבין: אני אגב הקשבתי לך רוב קשב, סיפרת על תכנית מדהימה.

איילת נחמיאס ורבין: סיפור קצר, השבוע סיירתי בבית שמש ובבית שמש יש קיבוץ עירוני שנקרא תמוז ופגשתי שם בחורה מדהימה ולמדתי על ערכת משחקים ניידת.

איילת נחמיאס ורבין: זו ערכה שעוברת בין השכונות בבית שמש, זו עגלה, לשמחתי יכולתי להבטיח לה שאם היא תרצה לעוד עיר עגלה כזאת אז אני אשתדל לסייע בגיוס תרומה לדבר הזה, זו פשוט עגלה עם משחקים של פעם שמסתובבת בין השכונות ואחרי צהריים ילדים יכולים לרדת ולשחק במשחקי ענק מפאזלים עד מונופולים.

איילת נחמיאס ורבין: זה פשוט נפלא וכולנו מרגישים את העובדה שהילדים שלנו יותר מדי מסוגרים בביתם, מול המחשבים, מול הטאבלטים ומול הטלפונים.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שכולנו מרגישים את הדבר הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני דווקא רציתי לייחד את דבריי למשהו אחר, שכבר הזדמן לי לדבר על זה בשדולה לגיל הרך.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מאוד מוטרדת מתזונת ילדים בישראל.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת אם דיברתם על זה היום, אף אחד מהילדים, אגב, נדמה לי, עברתי היום מאוד ביסודיות על הצלחות שהילדים ציירו על הזכויות שלהם, אני לא בטוחה שנתקלתי שם בילד שדיבר על זכותו לאכול מזון בריא ומזין.

<קריאה: יש - - - ממש מול.

יפעת שאשא ביטון: רוצים לאכול, על הבריא אנחנו נדבר אחר כך, אבל קודם כל שיהיה אוכל.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברות על זה בינינו נכון.

איילת נחמיאס ורבין: כאמהות עובדות אנחנו מאוד מאוד מוטרדות מהשאלה הזאת, מה הילדים שלנו אוכלים כשאנחנו לא נמצאות שם פיזית כדי לוודא מה שהם אוכלים, ואני, אגב, בן אדם לא קיצוני בדברים האלה, אבל אני נורא נורא מוטרדת, אני בתחושה שבעולם עשו תהליכים הרבה יותר משמעותיים כדי לוודא שילדים אוכלים תזונה בריאה.

איילת נחמיאס ורבין: הבעיה העיקרית בישראל, לטעמי, וסליחה, ילדים, אם אני טיפה משעממת אתכם, אבל נדמה לכם שזה לא קשור אליכם, אבל זה מאוד קשור לעתיד שלכם.

יפעת שאשא ביטון: הם בסופגניות שבחוץ.

איילת נחמיאס ורבין: אז הילדים הקטנים, חלק גדול מהבעיה בישראל היא שהתזונה בגיל הרך בישראל מוזנחת למעשה לחלוטין, מוזנחת לחלוטין.

איילת נחמיאס ורבין: אני דיברתי עם שר הכלכלה לשעבר, השר דרעי, אמרתי 'תראו, יכול להיות שצריך לדבר על הסרת מע"מ', אנחנו מדברים על הסרת מע"מ לתחבורה ציבורית, הכול חשוב, אבל אולי הפחתת המע"מ בנושא של תחליפי חלב לתינוקות ודברים מהסוג הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אנחנו מוכרחים לראות איך אנחנו מרכזים הרבה מאוד מאמצים בכיוון הזה של התזונה, כי זה מה שבסופו של דבר מונע מהרבה מאוד פערים להתפתח בעתיד ואנחנו יודעים את זה.

איילת נחמיאס ורבין: יושב כאן יצחק קדמן שבאמת מסור לעניין הזה הרבה מאוד שנים.

איילת נחמיאס ורבין: אין כמעט בית בישראל שלא, 'אוי ואבוי מה עשיתי, בסוף יצחק קדמן יבוא ויבדוק אותי'.

איילת נחמיאס ורבין: אין בית כזה בישראל שלא.

איילת נחמיאס ורבין: אני אסיים רק בדבר אחד.

איילת נחמיאס ורבין: ביום שישי האחרון התקיים מחקר מטורף של מכון ברוקדייל בנושא מעונות היום בישראל.

איילת נחמיאס ורבין: יש לנו שעת כושר אדירה, יפעת ואני, אנחנו יודעות לעשות דברים ביחד.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מאוד מאוד מאוד רוצה שמעונות היום יעברו סוף סוף ממשרד הכלכלה למשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: שם אנחנו צריכים לרכז מאמצים אדירים, שם אין אף ילד שזכותו נשמרת.

איילת נחמיאס ורבין: ממחסנים, אפילו בערים הגדולות שילדים נמצאים בהם, ועד מקומות שמוטב ש - - - באמת אוזניים תצילנה.

איילת נחמיאס ורבין: אז רק פנייה לסיום לילדים המדהימים פה, תעמדו על הזכויות שלכם, תשמרו על הזכויות שלכם, אני לא אוהבת להיות עם הגב אליכם ואליכן, אנחנו לרשותכם ואנחנו מאוד מאוד אוהבים אתכם.

איילת נחמיאס ורבין: גם כשאתם לא פה, יפעת וגם אני, אבל באמת יפעת צריכה לקבל הרבה קרדיט על זה, עוסקים בזה מדי יום.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה, איילת.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת אתחבר לסוף הדברים, בנושא מעונות היום.

יפעת שאשא ביטון: זו דלת פתוחה, אבל אני שמחה שכל מי שרק יכול להיכנס בה יבוא ויצטרף.

יפעת שאשא ביטון: מעבר לחוק פיקוח מעונות היום ושהגענו לפני מספר חודשים ואני עובדת עליו מול המשרדים אנחנו קבענו בוועדה לקיים סדרה של דיונים בנושא מעונות היום, עוד לפני שפורסם הדוח, זאת אומרת אנחנו עובדים על זה בתהליך של שבועיים, לעשות את התיאומים עם כל הגופים השונים.

יפעת שאשא ביטון: המרכז לפעוט, רצתה להציג בפאנל הזה ואני אמרתי שזה נושא חשוב, אבל אני רוצה להגיע אליכם ואנחנו נקיים דיון שלם על הנושא.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מסכימה איתך, זה אחד הנושאים היותר חשובים שאנחנו צריכים לשים שם את כל כובד המשקל שלנו ולראות איך אנחנו, פעם אחת מעבירים את זה ממשרד הכלכלה למשרד החינוך, שזה אנחנו כבר מדברים הרבה זמן, אבל עכשיו אנחנו מרגישים שהשיח מתחיל להתגשם, וגם לראות איך אנחנו בתוך המערכת עושים את מה שנדרש כדי שלילדים יהיו תנאים קצת יותר טובים ממה שיש היום.

יפעת שאשא ביטון: לגבי האוכל, אני לא אהיה פופוליסטית.

יפעת שאשא ביטון: אני דווקא איתכם, בצד שלכם, הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני בעד תזונה מאוזנת, כן צריך גם את האוכל הבריא, אבל צריך גם את האוכל לנשמה.

יפעת שאשא ביטון: כשאתם תהיו בסביבה שלי יהיה לכם גם בריא וגם ל - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני מזכירה, אני אמרתי שאני לא קיצונית בעניין.

איילת נחמיאס ורבין: גם הילדים שלי בבית אוכלים חטיפים, הכול עניין של גבולות וגם מה החלופה.

איילת נחמיאס ורבין: בעיקר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא רוצה להבהיל אותם, זה יום חגיגי בשבילם.

איילת נחמיאס ורבין: לא, ברור.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני מוטרדת מילדים - - - אני לא מבהילה, אני מבהילה אתכם?

איילת נחמיאס ורבין: לא נראה לי.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני מוטרדת מילדים שלא מקבלים - - - זה מאוד מפריע לגדילה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני לגמרי מבינה ומסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אני איתך בעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, תודה רבה, חברת הכנסת איילת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בתכנית הבאה של בני נוער למען בני נוער, משתתפי כנס באר שבע של המועצה הלאומית לשלום הילד מספרים על ההתגייסות ללימוד התכנים של הכנס.

<יצחק קדמן: אני אפתח במשפט אחד.

<יצחק קדמן: קודם כל הערה שלא קשורה בפרויקט הזה, אני אשמח להפנות לוועדה ולמי שיהיה בידיו הפרוטוקול של הדיון הזה היום מתחילתו ועד סופו, אני אפנה לשם את כל העיתונאים וגם את הפוליטיקאים שלא מפסיקים להשמיץ את הדור הנוכחי של ילדים ובני נוער.

<יצחק קדמן: אנחנו כל הזמן שומעים כמה הם אדישים ואפאתיים ואנוכיים וצמודי מסך ועוד כל מיני דברים.

<יצחק קדמן: יש לנו, אני אגיד את זה פה היום, ילדים ובני נוער נפלאים, נהדרים.

<יצחק קדמן: על קצה המזלג שמענו אותם פה היום, ולא במקרה שאין פה יותר מדי תקשורת, כי על מעשים טובים אף אחד לא רוצה לכתוב.

<יצחק קדמן: יש לנו ילדים ובני נוער נהדרים והגיע הזמן להגיד את זה ולא להרשות להמשיך להשמיץ אותם בהכללות שכל הזמן צריך לקרוא עליהם.

<יצחק קדמן: זו הייתה הערה קטנה.

<יצחק קדמן: לגבי הפרויקט שלנו, מזה 14 שנה אנחנו מקיימים את כנס באר שבע לשלום הילד, כנס בן יומיים, ורבים מהיושבים לשולחן הזה השתתפו בו בחלקים שונים.

<יצחק קדמן: מהיום הראשון של הכנס, לפני 14 שנה, אנחנו דבקנו בשני עקרונות מאוד חשובים, אל"ף, הכנס יהיה בפריפריה ולא במרכז, ולא במקרה הוא בבאר שבע, והשני, שהוא אפילו יותר חשוב, הכנס לא יסתפק בלדבר על ילדים ועל זכויות ילדים, הכנס יהיה בשיתוף מוחלט עם ילדים ובני נוער.

<יצחק קדמן: מאז, 14 שנה, בני נוער מכינים את הכנס, זה תהליך שנמשך כחצי שנה ויותר, הם משתתפים, הם הפותחים בכל אחד מהמושבים, הם פותחים את הדיון, הם מציגים מצגת, הם מכינים דפי מדיניות והילדים ובני הנוער ב-1,400 שהשתתפו עד היום באים גם הם מפריפריות שונות, בין אם זה פריפריות גיאוגרפיות או פריפריות חברתיות כלכליות וכדומה.

<יצחק קדמן: הם עושים בכנס הזה, מי שזכה להיות בכנס, עבודה נפלאה, הם מתעמתים עם שרים ועם חברי כנסת ויש להם מה לומר על כל דבר והם מציגים את עמדת בני הנוער כפי שהם רואים אותה בעיניים שלהם ולא פעם זו ראייה שונה שאנחנו צריכים לשמוע ולהקשיב לה מהראייה של המבוגרים עצמם.

<יצחק קדמן: מכאן אני אתן גם לנעם וגם לאיתמר, בוגרי הכנס הקודם שהיה לנו להציג את מה שהם ראו בהשתתפותם בכנס ובהכנה לכנס.

<נעם בן הרוש: אני נעם בן הרוש, זה איתמר תירזה, אנחנו מבית ספר רעות בירושלים.

<נעם בן הרוש: השתתפנו בשנה שעברה בפרויקט.

<נעם בן הרוש: בעצם הגילאים זה מכיתה ט' עד י"ב שמשתתפים, מהפריפריה.

<נעם בן הרוש: התהליך שלנו כבני נוער, שאנחנו עוברים, הוא מאוד שונה מהתהליך ששאר הדוברים בכל פאנל עוברים.

<נעם בן הרוש: אנחנו נפגשנו כמה פעמים כקבוצה, פעם אחת בבאר שבע, פעם אחת בירושלים, היה לנו סיור בכנסת, נפגשנו עם חברי כנסת, נפגשנו עם אנשים שהם בתפקידים מאוד בכירים, בעמותת עלם, במועצה לשלום הילד, במשרד הרווחה, ועבדנו בצמוד כל הזמן לאנשים שיודעים.

<נעם בן הרוש: הנושאים שקיבלנו, אנחנו נגיד עבדנו על זנות בקרב קטינים, שהם נושאים שהם מאוד גדולים וכבני נוער לא נחשפנו אליהם אף פעם.

<נעם בן הרוש: את הכנס, כמו שנאמר כבר, פותחים כל פעם שני נציגים, או יותר או פחות, מכל קבוצה, שמציגים מצגת ומציגים את דף המדיניות שלהם, כולל פתיחה, רקע, הצעות, הצעות לשיפור, מה צריך לשמר, מה קורה במקומות אחרים בעולם, מה קרה בישראל.

<נעם בן הרוש: זה נותן סקירה מקיפה על הכול, מנקודת ראות של בני נוער.

<איתמר תירזה: הם שואלים מה הכנס נותן.

<איתמר תירזה: כמובן שניתן לשמוע בתקשורת על מה הכנס עצמו, הוא מביא לשינוי מדיניות בכל משרדי הממשלה, אבל מה בעצם הנציגות שלנו בכנס, כבני נוער, נותנת לכנס, נותנת לחברה בכלל?

<איתמר תירזה: אז ייצוג של בני הנוער נותנת את הזווית שלנו לדברים.

<איתמר תירזה: כשמקבלי ההחלטות מקבלים החלטות הם לאו דווקא חושבים על מה הילד מירושלים יגיד על מה שחושבים, על מה שאנחנו אומרים.

<איתמר תירזה: טיפול בקהילה במשרד הרווחה, יש רפורמה חדשה שאומרת לטפל בבעיות בתוך הקהילה.

<איתמר תירזה: הרבה אנשים במשרד הרווחה מתנגדים לרפורמה הזאת ובכנס ניתן היה לראות את הייצוג של בני הנוער שהם בעצם נוער בסיכון, שאמרו שגם אם מרביצים בבית הם לא רוצים לצאת מהבית, הם רוצים טיפול בקהילה.

<איתמר תירזה: זה היה משהו אפילו מפתיע להרבה אנשים שמתעסקים בזה כל יום.

<איתמר תירזה: אז חוץ מהזווית שלנו אנחנו גם מוכיחים בפועל שאנחנו כבני נוער יכולים לעשות, יכולים לשנות.

<איתמר תירזה: שומעים הרבה, ד"ר יצחק אומר הרבה שבמועצה לשלום הילד רואים את הילדים כאנשים של היום, לא כמו יאנוש קורצ'ק שאומר הילדים הם האנשים של המחר, אז כאן אנחנו רואים באמת איך אנחנו יכולים להשפיע כאן ועכשיו.

<איתמר תירזה: בנוסף לזה אנחנו גם טיפלנו בזה בעצמנו בתור משתתפים בכנסת.

<איתמר תירזה: קיבלנו בעצמנו כלים לשנות בחברה, גם היום כבני נוער, רכשנו ביטחון עצמי, עברנו סדנת דיבור מול קהל.

<איתמר תירזה: גם הבנו איך מקבלים החלטות ואיך באמת אפשר לשנות את מה שקורה.

<איתמר תירזה: בנוסף לזה, כמו שדיברו הילדים מחינוך לפסגות, אנחנו גם הרגשנו איך מתקרבים כולם ביחד, איך אני, כמישהו שמגיע מאזור ירושלים, פוגש אנשים מבאר שבע, מתל אביב, שרוצים לשנות אצלם וזה מגביר את הכוח שלנו כבני נוער להוביל שינוי בכל הארץ.

<נעם בן הרוש: יתר על כך זה פתח לנו דלתות לשינוי של הדברים שעסקנו בהם בכנס, כי בכל פאנל ישבו אנשים שכל כך מבינים וכל כך יודעים ושמעו את הזווית שלנו ואת הידע שלנו.

<נעם בן הרוש: כמו שאמרו כבר, לא פחדנו לתת שאלות קשות ובעצם זה נתן לנו להמשיך לעבוד איתם אחר כך על הפרויקטים ולהתחיל לקדם דברים.

<איתמר תירזה: אני חייב להגיד שזה לא הפרויקט היחיד שהמועצה לשלום הילד משתפת בני נוער, בכל הפרויקטים המועצה דוגלת בשיתוף בקבלת ההחלטות.

יפעת שאשא ביטון: ובכלל עושה עבודה נפלאה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: שתי התייחסויות.

יפעת שאשא ביטון: אחת, לגבי הנושאים שהעליתם פה, תוך כדי שדיברתם הרגשתי איזה זכות גדולה, באמת, יש לי לגעת בנושאים הכול כך רלוונטיים שאתם מדברים עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו בשבוע האחרון דיון בנושא של זנות קטינים ואנחנו עתידים לקיים, יש לנו על סדר היום בתכנית הוועדה, לעסוק בנושא של אומנה, של הוצאת ילדים מהבית, לבחון את הסיפור הזה בצורה מעמיקה ולא בתפיסה השגורה של ילד שלא טוב לו בבית, או שצריך להוציא אותו מהבית, אז מוציאים אותו החוצה, אלא לראות איך אנחנו עושים טיפול בתוך הקהילה.

יפעת שאשא ביטון: אז אם אתם תרצו אני אשמח שתגיעו ותהיו שותפים לדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: ויש לי בקשה מד"ר יצחק קדמן, אני אנצל את המעמד ואת הקשר.

יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על הכנס שמתקיים בבאר שבע, בפריפריה, ואני אשמח אם אתם תתחילו לעשות את זה במסורת חדשה, פעם בדרום ופעם בצפון.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נוקבת בשם יישוב, אני אומרת באזור הצפוני.

<יצחק קדמן: אי שם באצבע הגליל.

יפעת שאשא ביטון: כן, אצבע הגליל.

יפעת שאשא ביטון: באמת, אבל אני ביושר אומרת, אני לא נוקבת בשם יישוב מסוים, לא כי אני לא רוצה, אלא כי זה באמת לא משנה לי איפה זה יקרה שם, אם זה יהיה אזורי ואנחנו פעם אחת ניתן את הבמה לדרום ופעם אחת ניתן את הבמה לצפון, ככה לסירוגין, אני חושבת שגם אנחנו נפתח גם מסורת נהדרת ואני אשמח כמובן להיות שותפה.

<יצחק קדמן: הרמת לי להנחתה.

יפעת שאשא ביטון: ניצלתי את המומנטום.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכם ותודה רבה, יצחק, שוב, באמת על כל מה שאתה עושה לטובת הילדים כל כך הרבה שנים ובאהבה רבה.

יפעת שאשא ביטון: התכנית הבאה היא תכנית מגשרים למניעת אלימות בין בני נוער, ילדים לומדים לגשר בין בני נוער במצבי סכסוך, יוזמת עיריית יקנעם, יו"ר הוועדה רומן פרס.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר כבר מראשית שאני דיברתי עם שר החינוך בשיחה לא פורמלית והצעתי לו להרחיב את הנושא הזה של תכנית מגשרים לכל בתי הספר במסגרת לימודי אזרחות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכולם ייצאו נשכרים, גם הילדים עצמם וגם המערכת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<רומן פרס: תודה.

<רומן פרס: אני אעשה את זה בקצרה, כי לא אני החשוב היום פה, אלא האנשים שנמצאים כאן והילדים ותיכף הם יציגו תכנית, תכנית שמצביעה על כך שאפשר לקחת את הסיסמה הזאת 'אפס סובלנות לאלימות' והלכה למעשה לפתח דברים שהם על פניו דברים פשוטים אבל מאוד מאוד יקרי ערך ויש להם גם השלכות רבות.

<רומן פרס: אני רוצה להודות לך על הדיון ועל ההזדמנות, יישר כוח גדול.

<רומן פרס: ואני רוצה להגיד תודה באמת, יש יום אחד בכנסת שמדברים ילדים, אבל יש אנשים שעוסקים בזה יום יום לאורך השנה ואני רוצה להודות לטובה בן ארי היקרה.

<רומן פרס: אני סגן ראש עיר הרבה שנים ואני מכיר את משרדי הממשלה ותאמינו לי, אתם לא תמצאו בכל משרד ממשלתי מפקחת ארצית שבשעה שבע בערב באמצע השבוע מגיעה ליישוב שרחוק ממרכז הארץ כדי להשתתף בישיבת הוועדה.

<רומן פרס: זאת ההזדמנות להודות לה.

<רומן פרס: לד"ר יצחק קדמן, שבאמת עושים עבודה מצוינת.

<רומן פרס: ולכל השותפים, יישר כוח גדול.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<עופרה הרש: שלום לחברי הוועדה, שמי עופרה הרש, מנהלת בית חינוך 'דליות'.

<עופרה הרש: אנחנו מאוד שמחים להתארח כאן ולהיות חלק משיח ערכי וכל כך חשוב.

<עופרה הרש: אליי התלוותה פמליה מאוד מכובדת ונפלאה ולא סתם כל האנשים הללו כאן איתי, זו אמירה של כולנו ואנחנו כאן כי זה צו השעה.

<עופרה הרש: רומן הציג את עצמו, אז לא נציג, יושבת פה לצדי ד"ר סימה ניסלבאום, מנהלת מחלקת החינוך, מורתנו, מנחילת מורשת שפת הגישור, מייסדת את בית חינוך 'דליות', מאחוריי יושבת גב' איריס סלע, מנהלת החינוך היסודי ביקנעם, הגב' פנינה גל כהן, היועצת, הוגת התכנית, עדן ושרון, השינשיניות של מוגנות ושבעת המופלאים שלנו, הילדים שמאחורה.

<עופרה הרש: אנחנו כאן כדי להציג שפה רגשית, שפה רגשית ששגורה בפי הצוות והתלמידים.

<עופרה הרש: אנחנו מאוד מעודדים ליצירת קשר אישי וחם עם צוות כדי שהתלמידים יחושו מוגנים, בטוחים ושייכים לבית הספר.

<עופרה הרש: כולנו מכירים את השיח מלב אל לב, אבל אנחנו כאן כדי לדבר על שפת התקשורת המקרבת.

<עופרה הרש: סימה תציג את התפיסה.

<סימה ניסלבאום: משפט אחד, זה נולד מתוך צורך לתת לילדים את הזכות להיות מוגנים, לא רק בשיעור כשהמורה נמצאת, אלא בהפסקה.

<סימה ניסלבאום: מחקרים גם מוכיחים שזה מקום פרוץ, מקום שבו מתרחשת מרבית האלימות וכבר 40% לצערי מבתי הספר בארצות הברית אוסרים הפסקה, אין כבר הפסקות, ואני חושבת שזו זכותו של ילד לקבל הפסקה וזכותו של ילד להיות מוגן בהפסקה.

<סימה ניסלבאום: אנחנו מעצימים את הילדים לעמוד על הזכויות שלהם וזכותו של הילד גם לקבל תנאי מורטוריום, לטעות ולקבל את ההעצמה הרגשית.

<סימה ניסלבאום: קודם כל לא לבטל את ההפסקה, דיברת קודם על תזונה, אחת הטעויות הנפוצות זה שנותנים לילדים לאכול לפני ההפסקה ואז הם מתאמנים על בטן מלאה וחוזרים אחר כך הרבה פעמים רעבים כי הם זורקים את הסנדביץ' כי הם רוצים מהר מהר לצאת להפסקה.

<סימה ניסלבאום: זה גם אפרופו תזונה בריאה.

<סימה ניסלבאום: התהליכים המשמעותיים קורים בהפסקה הרחק מעיני המבוגרים וצריך לא לאסור הפסקות, אבל צריך לתת לילדים את הכלים להתמודד בהפסקות ולהגן עליהם, לתת להם את התנאים לצמוח מבחינה רגשית וחברתית בהפסקה.

<סימה ניסלבאום: הנושא של גישור מאוד מאוד, התרגשתי לשמוע מה את אמרת כרגע, כי זה לתת את הכוח לילדים.

<סימה ניסלבאום: (הקרנת סרטון).

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: כן, רציתי באמת לבקש שאחד הילדים ייתן את הסיכום.

<עופרה הרש: הם כולם יציגו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר בקצרה לכל אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<דון חודדה: אני דון חודדה, תלמיד כיתה ה'1, בית חינוך 'דליות'.

<דון חודדה: אני נרגש לדבר אליכם ואני וחבריי לצוות הגישור באנו לספר מהו צוות גישור.

<דון חודדה: צוות גישור שצוות שעוזר בפתרון הסכסוכים ובהפסקות, שאנו משחקים בחוץ, אנחנו נהנים מההפסקה, אבל ברגע שאנחנו רואים סכסוכים בין ילדים אנחנו עוצרים את המשחק, יוצאים ועושים את ארבעת שלבי התקשורת המקרבת.

<דון חודדה: אחת זה עובדות, שתיים, רגשות, שלוש, צרכים, ארבע, בקשות.

<דון חודדה: ואתם יודעים, יש לנו צוות שיפוט שעוזר במשחקי כדור במגרש בהפסקות, שלא יהיו סכסוכים, רק כיף ושכולם יהיו שמחים.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

<מעין גנבליש: אני מעין גנבליש, תלמידה בכיתה ו'3 ואני אספר לכם איך בכלל פועל צוות הגישור.

<מעין גנבליש: אז ככה, תלמידי כיתות ו' שמעוניינים להתנדב ונבחרו על ידי המחנכות כמתאימים עוברים בכל שנה קורס גישור עם היועצת.

<מעין גנבליש: לקורס מצטרפים ש"ש מוגנות מטעם 'עיר ללא אלימות'.

<מעין גנבליש: בסיום הקורס תלמידי כיתות ו' מקבלים תעודת מגשר בטקס בית ספרי ביום הזיכרון של יצחק רבין.

<מעין גנבליש: ואתם יודעים למה אני נבחרתי לצוות גישור?

<מעין גנבליש: בגלל שאני יודעת להקשיב, אני סבלנית ואני יודעת להבין את הריב ואיך לפתור אותו.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

<נעם שיינמן: אני נעם שיינמן מכיתה ה'2 ואני עומד להסביר לכם איך מתקבלים לצוות גישור.

<נעם שיינמן: מחנכות הכיתות מכיתה א' עד כיתה ו' בוחרות צוותי גישור כך שבכל כיתה יש צוות גישור.

<נעם שיינמן: יחד עם השינשיניות מוגנות שלנו, עדן ושרון, אנו נפגשים פעם בשבוע או שבועיים והן מקנות לנו את כלי הגישור.

<נעם שיינמן: יש לנו גם תיק בו אנחנו מתעדים כל גישור או סכסוך שפתרנו.

<ליעד אלפסי: שמי ליעד אלפסי ואני תלמיד בכיתה ו'1.

<ליעד אלפסי: צוות גישור בשבילי זה להיות מעורב ופעיל חברתית ותמיד לנסות לגשר בין מחלוקות, למשל באחת ההפסקות ילד אחד בעט בילד אחר במהלך משחק הכדורגל.

<ליעד אלפסי: הרגל שקיבל את המכה בכה מאוד ואני, בתור מגשר מתנדב, באתי אליו והסברתי לו שזה היה כתוצאה מהמשחק, דבר שהרגיע אותו מאוד.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד.

<ענבר הלר: שמי ענבר הלר ואני תלמידה בכיתה ו'2, אני שמחה שאני יכולה לעזור ולהוביל תלמידים בדרך הנכונה.

<ענבר הלר: צוות גישור גם עוזר לי מאוד.

<ענבר הלר: מעניין ומהנה לראות גם מהצד השני כשצוות גישור מתערב.

<ענבר הלר: גם בבית שלי אני מגשרת בין אחיי שלפעמים רבים.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שנקרא לקחת את העבודה הביתה.

<סיון גטי: שלום, אני סיון גטי מכיתה ו'3.

<סיון גטי: באילו מקרים צוות הגישור שלנו פועל?

<סיון גטי: צוות הגישור פועל במקרים של אלימות מילולית, של סכסוכים ושל ריבים על משחקים ובכלל של ריבים.

<סיון גטי: כאשר יש מקרים של אלימות פיזית אסור לצוות גישור להתערב, אך אנו חייבים לפנות אל המורה התורנית או אל המחנכת והם מיד מטפלות בבעיה.

<סיון גטי: בהמשך ההכשרה שלנו נלמד גם איך לטפל ולגשר באלימות וירטואלית, כאשר הרשת החברתית נכנסה כל כך עמוק לחיי היום יום שלנו.

<סיון גטי: אז הסברתי לכם באיזה מקרים זה פועל, אבל במה בכלל זה תורם לבית הספר?

<סיון גטי: כאשר הילדים יודעים שיש צוות שיכול לעזור להם לפתור את הסכסוכים שלהם ואת הריבים שלהם עם החברים הם מרגישים הרבה יותר מוגנים, האווירה בבית הספר נהיית שקטה ורגועה וכיף לבוא לבית הספר וללמוד בו.

<סיון גטי: הילדים לומדים דרך אחרת מאלימות לפתור את הבעיות שלהם, את דרך התקשורת המקרבת.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד.

<רוזי מושקוביץ: שלום.

<רוזי מושקוביץ: שמי רוזי מושקוביץ ואני תלמידה בכיתה ה'1 ואני רוצה לסכם את דברי החברים שלי בהסבר איך בעצם צוות הגישור עוזר לילדים לשמור על זכויותיהם.

<רוזי מושקוביץ: לדוגמה צוות הגישור מעניק לילדים את זכות הביטחון והמוגנות, שהילדים יידעו שתמיד הם צריכים עזרה ועידוד יש מישהו שיעזור ויעמוד לצידם.

<רוזי מושקוביץ: וגם צוות הגישור מאפשר לילדים להביע את דעתם בלי שאף אחד ישפוט אותם וכמובן שצוות הגישור גם עוזר לילדים לקיים את תקנון בית הספר.

<רוזי מושקוביץ: לסיום, החזון של בית הספר שלי לתת זה לקבל, שזה לא משנה כמה ניתן, תמיד נקבל הרגשה טובה שעזרנו ותקווה שאפשר עוד לעזור.

<שרון חורין: היי, אנחנו השינשיניות, אני שרון.

<עדן אבבה: ואני עדן.

<שרון חורין: אנחנו מטעם עמותת שחרות, אנחנו מתנדבות ביקנעם ואנחנו פועלות גם דרך התכנית של 'עיר ללא אלימות'.

<שרון חורין: שובצנו בבית ספר 'דליות' בתחילת השנה ואנחנו מובילות יחד עם פנינה היועצת את צוותי הגישור בבית הספר.

<עדן אבבה: במסגרת הפרויקט אנחנו מלווים את צוותי הגישור, פעם בשבוע או פעמיים בשבוע, ומה שאנחנו עושים, זה נותנים להם פלטפורמה שבה הם יכולים לדבר על הסכסוכים, על המריבות, הבעיות שצצו בין התלמידים בהפסקות ובכיתה.

<עדן אבבה: מטרת המפגשים האלה היא בעצם ללמד אותם שיש דרך אחרת לפתור בעיות וסכסוכים, בדרך של גישור ובדרך של תקשורת מקרבת.

<שרון חורין: זה באמת פרויקט ייחודי בבית הספר שלנו ואנחנו מרגישות שגם מעבר למפגשים עם הצוותים ועם העבודה עם הילדים אז באמת ההתעסקות בגישור משפיעה גם עלינו ותורמת לנו כלי בתקשורת הבין אישית שלנו בחיי היום יום.

<שרון חורין: אנחנו שמות לב יותר לאיך שדברים נאמרים, לבחירת מילים וזה נשמע אולי נורא שולי, אבל גם לצרכים ולרגשות שעולים.

<שרון חורין: אנחנו חיות בקומונה, אז זה משהו שנורא משמעותי אצלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם, תודה רבה לכל המציגים.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל באמת תודה רבה ואני באמת מקווה שתכנית גישור תהיה חלק מכלל המערכת, כמו שאמרתי בהתחלה, אבל אנחנו עוד נמשיך ל - - -

<רומן פרס: אנחנו כבר שנים רבות מחכים עד שמשרד החינוך יתמכו.

יפעת שאשא ביטון: בסוף זה יקרה, אסור להתייאש.

<רומן פרס: בעזרת ה' בוודאי שזה יקרה.

יפעת שאשא ביטון: עופרה, תודה ותודה רבה לכם, ילדים, אתם הייתם מקסימים.

יפעת שאשא ביטון: דוד, אני יודעת שעכשיו זה אמור להיות תורך אבל אני עושה שיפטינג ואני רוצה לתת לשתי בנות המקסימות שהגיעו מבית ספר בכר באבן יהודה.

יפעת שאשא ביטון: היו אמורים להגיע לכאן יותר תלמידים ובגלל האירועים, בכל זאת אנחנו יכולים להבין את ההורים, עם כל החשש, חוסר המודעות, שולחים ילדים צעירים, ובכל זאת למרות שלא כל הצוות הגיע הם כן הסכימו לפחות להגיע בעצמן עם ליווי של מבוגר ולהציג את בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אציין שאני ביקרתי בבית הספר, מאוד מאוד התרשמתי ולכן גם הזמנתי אותם.

יפעת שאשא ביטון: דוד, אתה פשוט מתחבר לפינאלה שלנו אז אתה תהיה אחרון חביב.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, טל.

<טל שובי: שלום, קוראים לי טל שובי ואני בוגרת בית הספר בכר באבן יהודה.

<טל שובי: הגענו כדי לספר לכם על תהליך מיוחד שעברנו בבית הספר שפועל לקידום זכויות הילדים.

<טל שובי: בבית ספרנו יש כ-15 מנהיגויות שונות, מה זה בעצם מנהיגות?

<טל שובי: מנהיגות זה כמו ועדה, שכל מנהיגות פועלת לצד אחת מזכויות הילד.

<טל שובי: המנהיגויות שלנו נקראות מנהיגות צעירה משפיעה, כאשר כל אות מייצגת ערך מסוים שאנחנו התלמידים מקדמים בעזרת המורים.

<טל שובי: מ-מימוש זכויות התלמיד, ש-שותפות, פ-פעילות קבוצתית ופיתוח אחריות, י-יזמות ויוזמה, ע-ערכים ו-ה-העצמה אישית וקבוצתית.

<טל שובי: השנה אנחנו שמים דגש על יזמות, כך שכל ילד יכול לתת את המקסימום שלו ולתת רעיונות חדשים וליזום את הכי טוב שהוא יכול באמת.

<טל שובי: אבל זה לא רק המנהיגויות, זה גם המורים שנותנים לכל ילד הרגשה שהוא שייך, שהוא פעיל.

<טל שובי: פעם התלמידים לא באו בשמחה וברצון לבית הספר והיום אנו שותפים פעילים בהמון דברים שמתרחשים בבית הספר, אנחנו מרגישים משמעותיים.

<טל שובי: אני יכולה באמת להסתכל לכל אחד בעיניים ולהגיד לו שאני בבית הספר הזה הרגשתי משמעותית.

<טל שובי: היום אנחנו באים בשמחה וברצון לבית הספר.

<טל שובי: אני באמת חושבת שבית הספר בכר באבן יהודה הוא דוגמה להשקעה בילדים כמחוללי שינוי ויזמות למען הכללית.

<טל שובי: תום חברתי עכשיו תפרט קצת על המנהיגות.

<תום מילשטיין: שלום, בוקר טוב.

<תום מילשטיין: אני תום מילשטיין, אני נציגה של המנהיגות הפדגוגית בבית הספר, גם טל הייתה איתי באותה מנהיגות.

<תום מילשטיין: הזכות שבה פועלת המנהיגות הפדגוגית היא הזכות לחינוך, האופן בו השפענו על תהליכי ההוראה, על המורים ועל הלמידה המשמעותית והחווייתית.

<תום מילשטיין: אחד המעשים שעשינו והעברנו אותם בכיתות זה שיעור על הצגת הזכות בחינוך ו - - -

<טל שובי: ובריונות ברשת.

<תום מילשטיין: מה שעשינו זה בעצם להביא שיעור בדרך חווייתית ויצירתית יותר מאשר לשבת בכיתה וללמוד.

<תום מילשטיין: הסברנו להם שברגע שתלמיד מפריע בשיעור הוא מונע מתלמיד אחר לממש את זכותו ללמוד, אמרנו זאת לתלמידים בצורות שונות כמו מצגות והצגות ופעילויות גם מחוץ לכיתה.

<טל שובי: בנוסף, ברצוננו לספר לכם על מיזם נוסף שנוצר בתוך מסגרת מבול של מעשים טובים, שזה בעצם בתוך בית ספר בכר.

<טל שובי: המטרה שם, זה כמו השם שלה, לעשות מעשים טובים לזולת, לכולם.

<טל שובי: מה שנותן לך סיפוק ענק בגלל הנתינה ובזכות הידיעה שניתנה לך הזכות לתת למישהו אחר.

<טל שובי: כמו המשפט 'לתת זה בעצם דרך שנייה בשביל לקבל'.

<טל שובי: במסגרת זאת לקחנו אחריות ובנינו גן שעשועים מגלגלים.

<טל שובי: במשך כמה שבועות הוספנו גלגלים ומחזרנו אותם, צבענו אותם וחשבנו על איך להפוך אותם למתקנים פרקטיים, מהנים וגם יפים.

<טל שובי: בסוף, לאחר זמן מה, אחרי דבקות במטרה ורצון רב, הצלחנו יחד, תלמידי בית ספר בכר, להכין גן מגלגלים שהיום הוא פעיל ופתוח לכלל הציבור.

יפעת שאשא ביטון: יפה מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לציין שבביקור שהיה בבית הספר מי שהנחה את הביקור זה הילדים.

יפעת שאשא ביטון: היו מבוגרים שליוו אותם ונהנו כמונו מהסיור, אבל מי שליווה את הסיור זה היו ילדים והם הסבירו את הכול, וזה היה פשוט תענוג.

יפעת שאשא ביטון: אתם רואים ילדים שחיים את החוויה ולא מדקלמים או אמרו להם מה לומר, אלא זה חלק מההוויה של בית הספר.

<טל שובי: אני כתבתי את כל ה - - - רצינו להגיד לך תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<נעמה בן אליהו: אפשר לשתף פעולה ושהתלבושת האחידה לבית הספר שלכם תהיה כמו בפלך.

<קריאה: המגשרים יעזרו לכם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ועכשיו לנאמני פניות הציבור, אליך דוד רגב, עם היוזמה שלך להכשרת בני נוער למען צפייה ביקורתית בתכנים טלוויזיוניים.

יפעת שאשא ביטון: בוא באמת תציג את עצמך עם כל הטייטל המכובד ותספר לנו.

<דוד רגב: כן.

<דוד רגב: קודם אני רוצה להודות לך על ההזמנה הזאת ועל הצגת היוזמה הזו.

<דוד רגב: כפי שאמרת, שמי דוד רגב, אני משמש כנציב פניות הציבור.

<דוד רגב: אני אוהב את המילה פניות ולא תלונות, כי היא מילה יותר מחבקת, של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.

<דוד רגב: הרשות השנייה למעשה היא הגורם שמפקח על התכנים שמשודרים בערוצים 2 ו-10, ב-16 תחנות רדיו אזוריות, למעשה הטלוויזיה והרדיו המסחריים.

<דוד רגב: בתוך הרשות יש גורם שהוא עצמאי לחלוטין וזה נציבות פניות הציבור.

<דוד רגב: אנחנו למעשה הגורם שמקבל פניות מהציבור, תלונות על מה שהוא רואה, מוצא חן בעיניו, לא מוצא חן בעיניו, כועס, מתעצבן ומרגיש מופלה לרעה וכו'.

<דוד רגב: אנחנו הגורם שמקבל תלונות, בודקים את התלונות אל מול הזכיינים והם משיבים לפונים.

<דוד רגב: בשנת 2014 קיבלנו כ-5,000 פניות מהציבור, שבערך 45% מהם נמצאו מבחינתנו מוצדקות.

<דוד רגב: מאז שנכנסתי לתפקיד שלי כנציב פניות הציבור שמתי לעצמי שלוש מטרות על שמלוות אותי בעבודה שלי.

<דוד רגב: הראשונה היא הנגשה.

<דוד רגב: הנגשה של הנציבות אל כלל האוכלוסייה, בדגש על אוכלוסיות מיוחדות, מוגבלות, אוכלוסיות מודרות, אוכלוסיות שלא יודעות איך להגיע אליי אני יוזם איך להגיע אליהן בשורה של דרכים שיזמתי.

<דוד רגב: יושב לשמאלי ידידי ד"ר יצחק קדמן, אחת מהן זה שיתוף עם עמותות וארגונים אזרחיים וחברתיים שמשמשים למעשה כמכפילי כוח, כי למשל ד"ר קדמן הוא סמן ימני מבחינת כל מה שנוגע לילדים, אנחנו גם נדבר על זה בהמשך.

<דוד רגב: הזרוע השנייה בנושא זה התגובתיות, לתת תגובה מפורטת לכל מי שפונה, תגובה מחבקת בדרך כלל, שמסבירה לו גם אם הוא צודק וגם אם הוא לא צודק, לפחות במה מדובר ואיך הנושא טופל.

<דוד רגב: והזרוע השלישית היא האפקטיביות.

<דוד רגב: והיה והתלונה נמצאת מוצדקת, אז לתת לפונה איזה שהוא פתרון שהוא אפקטיבי מעבר לזה שאתה אומר שהוא צודק.

<דוד רגב: כי אנשים אומרים 'אוקיי, אני צודק, מה יצא לי מזה?

<דוד רגב: ' אז באמת פיתחתי פה שורה של כלים שנותנים לאנשים איזה שהוא משהו אפקטיבי.

<דוד רגב: בין היתר, דיברו הילדים המקסימים על גישור, אז זה דבר שאני עושה אותו מעת לעת, אני מגשר בין פונים לבין זכייניות או גורמים שמשדרים, ותאמינו לי, שרוחמה כהן משדרות או מתל אביב או מקרית שמונה, מדברים איתה מקשת או מהאח הגדול, זה כבר עשה את החיבור הזה וזה כן מראה שלאותה רוחמה יש את היכולת להשפיע.

<דוד רגב: בתוך כל זה נמצא העולם הגדול של הילדים.

<דוד רגב: אנחנו יזמנו איזה שהוא דוח מיוחד ששלחנו לוועדה לכבוד היום הזה, דוח ייעודי שבו קצת פירטנו על הנושא של תלונות שעוסקות בילדים ובני נוער.

<דוד רגב: מתוך 5,000 התלונות שהתקבלו בשנת 2014 כ-1,000 עסקו בילדים ובני נוער בצורה זו או אחרת, זאת אומרת תכנים פוגעניים שפגעו בבני נוער, אם זה בהתנהגות, אם זה באלימות מילולית, פיזית וכו', ו-82% מהם נמצאו מוצדקות מבחינתנו.

<דוד רגב: זה גם להראות את חוסר הסובלנות שאנחנו נוקטים בנושא של כל מה שנוגע לתכנים שנוגעים לילדים.

<דוד רגב: אלא שכל המתלוננים באותן 1,000 תלונות לא היו ילדים, בעיקר היו הורים או מבוגרים שדרך המשקפיים שלהם חושבים או סבורים שבאמת התכנים האלה פוגעים בילדים ולכן אני חשבתי ופיתחתי את אותו פרויקט שמדבר על הנושא של צפייה ביקורתית בתכנים בקרב ילדים.

<דוד רגב: הנעלם הגדול ביותר, אני חושב, זה מה הילדים שלנו רואים.

<דוד רגב: הם חוזרים הביתה בצהריים, רובנו אנשים עובדים, לא חוזרים בשתיים-שלוש הביתה, הילד בא, פותח את הטלוויזיה או רדיו אזורי, מה הוא רואה?

<דוד רגב: אני לא מדבר על האינטרנט שבאמת אין שום פיקוח על זה והתכנים שם, חלקם בעייתיים מאוד.

<דוד רגב: אבל מה הם רואים בערוצים?

<דוד רגב: אנחנו גם נראה בהמשך, מה הם רואים בערוצים המוסדרים ואיך הם מתייחסים למה שהם רואים.

<דוד רגב: זה נעלם אחד גדול.

<דוד רגב: איך הם מתייחסים לריאליטי, איך הם מתייחסים לפרסומות, כמה זה פוגעני כלפיהם וזה הביא אותי לפתח את הפרויקט הזה שנקרא צפייה ביקורתית בתכנים, שזו יוזמה שלי בהתנדבות מלאה.

<דוד רגב: במסגרת הזו פיתחתי מצגת שאני עובר איתה בבתי ספר בכל רחבי הארץ, מצפון ועד דרום, מקרית שמונה ועד עומר, כרגע הגעתי, אני מקווה להגיע גם לאילת, כשבמסגרת זו אני מרצה בפני התלמידים על צפייה ביקורתית בתכנים, אני מראה להם דוגמאות של דברים ששודרו ומפתח איתם שיח.

<דוד רגב: זו לא הרצאה, זה שיח שאני מדבר איתם על מה הם חושבים על זה, האם זה ראוי או לא ראוי ועל הדרך אני מעניק להם את הכלים הבסיסיים לצפייה הביקורתית בתכנים.

<דוד רגב: ואני מתחבר לדברים של ד"ר קדמן, ילדים נפלאים, מדהימים, הידע שלהם והרמה היא פשוט מדהימה ואני כל פעם מופתע מחדש מהשאלות ומהסקרנות שהם מגלים.

<דוד רגב: מה כוללת התכנית הזו, אותה יוזמה של צפייה ביקורתית בתכנים?

<דוד רגב: אז היא כוללת את ההרצאות השבועיות, כשהמטרה היא להגיע אל כלל בני הנוער ולדבר איתם ולהציג להם את מה שאנחנו עושים וליצור איתם את השיח הזה של צפייה ביקורתית בתכנים.

<דוד רגב: בהמשך, מעבר לנושא של הצפייה עצמה אנחנו גם פיתחנו גם את פרויקט נאמני פניות הציבור, עליו אנחנו נדבר בהמשך.

<דוד רגב: דרך אגב, תומר, זה גם עוד חיבור לדור הצעיר, הוא סטודנט מתמחה אצלנו, אנחנו מגייסים סטודנטים שמתמחים אצלנו.

<דוד רגב: אז מה רואים הילדים?

<דוד רגב: דוגמה.

<דוד רגב: (הקרנת סרטון).

<דוד רגב: זו דוגמה לפרסומת שמציגה ילדים בצורה מינית, בצורה סקסיסטית.

<דוד רגב: אני שוב מזכיר פה את ד"ר יצחק קדמן, שהוא היה זה שהתלונן והאיר את עיניי בתלונה על הפרסומת הזו.

<דוד רגב: בדיוק יומיים לקח לפרסומת הזו להיות באוויר ולאחר מכן היא הוסרה משידור בעקבות הצגת הילדים בדרך הסקסיסטית הזו.

<דוד רגב: חשוב לנו בתכנית עצמה באמת לנהל שיח עם התלמידים, בעיקר על דברים שהם רואים.

<דוד רגב: לקחת פרסומת למשל, פרסומות שמציגות דוגמניות רזות.

<דוד רגב: האם זה האידיאל?

<דוד רגב: האם זה מה שאנחנו רוצים שהנוער שלנו, הבנות שלנו, ככה יראו את זה כדבר אידיאלי?

<דוד רגב: או למשל הריאליטי, האם הריאליטי הוא באמת ריאליטי?

<דוד רגב: אתם רואים תכנים, האם זה באמת מה שקורה?

<דוד רגב: האם הנושא של איזון או חוסר איזון או תכנים שיווקיים, כל מיני נושאים שעולים תוך כדי השיח ונושאים גם חשובים אחרים.

<דוד רגב: למשל האם מותר לצחוק על השואה, מה הם גבולות ההומור.

<דוד רגב: אלה נושאים שאנחנו מדברים עליהם עם הילדים והם קשובים אליהם ובעיקר נותנים להם את הכלים איך להציג אותם בצורה ביקורתית.

<דוד רגב: דוגמה נוספת גם לאיך הילדים מוצגים.

<דוד רגב: (הקרנת סרטון).

<דוד רגב: לצערי הקטע הזה גם הולך ומידרדר ומגיע לאלימות קצת יותר גדולה.

<דוד רגב: גם, סוגיה שאנחנו מדברים איתם עליה, ילדים וריאליטי, שיתוף של ילדים בתכניות ריאליטי.

<דוד רגב: אתם יודעים שההורים הם האפוטרופוס של הילדים והם גם דוחפים אותם או משתפים אותם בתכניות הריאליטי שהם משתתפים והשאלה היא באמת מי יגן על הילדים האלה.

<דוד רגב: לפעמים, לא נעים להגיד, גם מפני ההורים עצמם שרוצים להיחשף.

<דוד רגב: אחת הדוגמאות הקיצוניות של דברים שנחשפנו אליכם.

<דוד רגב: (הקרנת סרטן).

<דוד רגב: זו דוגמה נוספת למה שהילדים רואים ובאיזה תכניות.

<דוד רגב: כן, זהו, יש פה ילדים.

<דוד רגב: חשבנו להראות יותר, אבל הקטע הזה, אם שמתם לב, שודר למי שזיהה את הקול בתכנית שקוראים לה גלילאו, תכנית מדע לנוער, שמשודרת בטלוויזיה החינוכית בשעת צהריים, שתיים בצהריים, בחול המועד פסח.

<דוד רגב: כל הדברים מצטברים ואותו ילד מקסים בן 8 מחדרה שרואה את זה ובא לאמא שלו ואומר לה 'אמא, מה זה טסטוסטרון?

<דוד רגב: אני לא מבין מה זה', והאמא באה ורואה את הקטע הזה.

יפעת שאשא ביטון: האמא הבינה מה זה?

<דוד רגב: האמא, גם אם הם לא הבינו, דרך אגב, אני פשוט נמנע מלהראות את ההמשך, בהמשך גם יש הסבר ויזואלי של הדברים האלה.

<דוד רגב: הטלוויזיה החינוכית אמרה 'אנחנו מתנצלים, קנינו את התכנית הזו, 130 פרקים, שמנו תרגום והכנסנו אותם'.

<דוד רגב: ללמדכם מה הילדים רואים כשאתם לא בבית והדוגמאות למרבה הצער הן רבות ומגוונות.

<דוד רגב: לסבר את אוזניכם, יש את ערוץ הילדים.

<דוד רגב: אמנם זו לא הממלכה שלי, שם יש מה שנקרא תכנית שנתית של טקס נבחרי הילדים.

<דוד רגב: כל פעם ילדים בוחרים מי הגיבורים שלהם לאותה שנה.

<דוד רגב: בשנה שעברה הייתה אחת שלשמחתי זה לא הגיע לשלבים מתקדמים, קוראים לה חן טל, למי שמכיר אותה, זו אושיית פייסבוק שיש לה הכול חוץ מבגדים והיא הייתה המועמדת לטקס פריצת השנה.

<דוד רגב: הבן שלי, איתי בן ה-8, היה אמור להצביע עליה כאחת מפריצות השנה, שזה דבר מצער.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה זה אומר, דוד.

יפעת שאשא ביטון: אפרופו העיסוק שלנו בכל הנושא של התכנים ברשת ובמדיה ובכלל, שזה לא מספיק שההורים יהיו ערניים, כי במקרה פה ההורים פגשו את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מספיק שההורים יהיו ערניים והשיח שניהלנו פה לפני פחות מחודש, על איך אנחנו בעצם יוצרים פיקוח ובקרה על התכנית לפני שהיא מגיעה בכלל למסך.

יפעת שאשא ביטון: זדאת אומרת שאנחנו לא נצטרך להתמודד עם התלונות שאחרי, אלא אנחנו ננסה למנוע ולמזער את זה לפני.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מקווה שייצא מסר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון, הרשויות היו כאן והם אמרו שהם יישבו ביחד ויצרו איזה שהוא מנגנון חדש וגם יפלחו מחדש את התכניות בערוץ הילדים, כי הכול זה ילדים, אבל יש ילדים בני 16 ו-17 וילדים בני 8 והכול התערבב שם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני באמת מקווה שתעשה עבודה, אנחנו כמובן נעקוב ונפקח, אבל אני מצפה שגם ממך תצא אמירה כזו.

יפעת שאשא ביטון: רגע לפני שזה עולה לשידור תראו מה קורה שם.

<דוד רגב: בהחלט.

<דוד רגב: הנקודה האחרונה בפרויקט שלנו זה למעשה הלב של הפרויקט וזה מה שקוראים נאמני פניות ציבור.

<דוד רגב: בתום ההרצאות שאני מעביר בין בתי הספר בכל רחבי הארץ, בתום ההרצאה, אנחנו מאתרים מקרב התלמידים את אותו תלמיד שהיה פעיל ורצה והיה בתוך הנושא הזה ואנחנו מכשירים אותו, בהסכמת המורים וההורים, כנאמן פניות ציבור מטעמנו.

<דוד רגב: למעשה הוא הזרוע הארוכה שלנו בתוך בית הספר, הוא מקבל הכשרה והתפקיד שלו לעורר שיח בין התלמידים ובכיתה ובסביבה על דברים שהוא ראה והם לא ראויים וליצור שיח גם ברשתות החברתיות.

<דוד רגב: הוא מקבל מאיתנו גם תעודה של נאמן פניות ציבור והוא נמצא בקשר רצוף איתנו.

<דוד רגב: יש עוד מיני פרויקט שאני מנסה לשכלל אותו בתוך זה וליצור, במסגרת המחויבות החברתית של התלמידים, של תלמידי התיכון שמתנדבים, אז להגיע לאוכלוסיות.

<דוד רגב: הם יתנדבו ויגידו לאוכלוסיות, למשל יוצאי אתיופיה, ותוך כדי ההתנדבות הם גם ידברו איתם על הנושא הזה של צפייה ביקורתית, מה מציק להם ומה לא מציק להם בתכנים שמשודרים וכך גם נוכל להגיע לעוד אוכלוסיות שאנחנו לא רואים אותן ביום יום.

<דוד רגב: הדוגמה האחרונה שאני רוצה להראות לכם, תומר, זה הדוגמה המובהקת.

<דוד רגב: (הקרנת סרטון).

<דוד רגב: זה, אני חושב, התוצאה המעשית של הפרויקט, אחת התוצאות המעשיות.

<דוד רגב: לפני שבוע וחצי-שבועיים הגעתי להרצות בבית ספר תיכון בראשון לציון ולפני שהגעתי שלחתי למורים חומר.

<דוד רגב: הם כנראה עשו שיעורי בית מצוינים על הנושא של פניות ציבור ואז הם שלחו לי תלונות בנושא הזה, בין היתר תלונה של נערה מקסימה שהיא נאמנה פניות ציבור שלנו בשם מור, שהיא אמרה שהיא רואה את הדבר הזה, מה קורה פה למעשה?

<דוד רגב: אנחנו רואים אדם מבוגר, נכה על כיסא גלגלים, שאותה צעירה מחכה לסופו, היא אמנם מתכוונת לסוף עונה, אבל היא גם אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, היא מתכוונת לסופו, הם חיברו את זה לסוף עונה.

<דוד רגב: הם עשו את החיבור הזה.

<דוד רגב: בין המתלוננים הייתה אותה מור, הנערה המקסימה, שאמרה שזה מזכיר לה את הסבא שלה שיושב על כיסא גלגלים.

<דוד רגב: ובאמת קיבלנו את התלונות האלה ותוך יומיים, באמת בדחיפה ככה חזקה, הפרסומת הזו עפה משידור והפוגענות הזו לא קיימת ולא משודרת יותר.

<דוד רגב: כמובן שאני מתכוון להמשיך ולהרחיב את הפרויקט הזה בשנה הקרובה, גם לבתי ספר יסודיים.

<דוד רגב: יצרתי קשר ויש לי שיתוף פעולה עם משרד החינוך, האחראית על לימודי התקשורת במשרד החינוך משתפת איתי פעולה בנושא ודרכה אני מגיע לכל בתי הספר.

<דוד רגב: מילה אחרונה, בנימה אישית, אני כל כך מאמין בחינוך הזה של הילדים והנוער ולהנחיל לו את הדברים האלה, שהתחלתי השנה ללמוד הוראת אזרחות.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: כל מה שקורה פה נראה כאילו אני מזמינה את זה ובאמת שום דבר ממה שהיה כאן לא היה מתואם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אפרופו לצאת בעצם לעיסוק בהוראה, בשבוע הבאה אנחנו נקיים את יום המורה כיום מיוחד בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אני מקימה שדולה לקידום מעמד המורֶה והמורָה וההוראה בישראל, והגננת והגנן, וכל עובדי ההוראה, כל צוותי החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לגמרי שם ואנחנו נפתח את השיח, כך שבאמת בסופו של דבר, בסוף אנחנו מבינים שזה המפתח לכל השינויים שאנחנו רוצים לחולל.

יפעת שאשא ביטון: ממש רגע לפני סיום, תמר, ממש במשפט סיכום, כי אנחנו חייבים לפנות את האולם ויש לי גם הפתעונת קטנה בשבילכם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תציגי את עצמך.

<תמר ארז: שלום.

<תמר ארז: אני ד"ר תמר ארז, יושבת ראש האגודה הישראלית למען הילד בגיל הרך.

<תמר ארז: אנחנו באגודה אוהבים ילדים ובני נוער בכל הגילאים והיה לי תענוג לשמוע את הפעילות המרשימה שנעשית כאן בקרב ילדים ובני נוער ואני משוכנעת שבשנה הבאה בעבודה משותפת עם הוועדה והעומדת בראשה וכל חברי ושדולת הכנסת לגיל הרך נוכל להציג גם פעילות על זכויות הטף.

<תמר ארז: בתוך הילדים יש גם טף.

<תמר ארז: תודה.

יפעת שאשא ביטון: הם גם חלק מהילדים, נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: זה אפרופו לחדד את זה שאנחנו רואים את הילד מגיל לידה והלאה, זה מתחבר לשיחה שלנו מקודם, שהכול צריך להיות ברצף חינוכי אחד.

יפעת שאשא ביטון: בעניין הבריונות ברשת, בעניין החשיפה לתכנים פוגעניים, שאנחנו גם מתעסקים בו בצורה מאוד אינטנסיבית במסגרת הוועדה, אנחנו השקנו יחד עם איגוד האינטרנט סרטון שפונה להורים דווקא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בסרטון לא מטיפים לילדים, איך נכון להתנהג ומה נכון לעשות ומה לא נכון לומר, אלא אנחנו מבקשים להחזיר את האחריות ההורית וקוראים להורים להיות המבוגר האחראי וההורה שלהם גם ברשת.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נראה את הסרטון, סרטון הסברה קצרצר שאני מקווה שבעזרתכם גם תוכלו לעשות שיתופים, שיגיע לכמה שיותר קהלים, גם ילדים וגם הורים, כי להורים יש פה תפקיד מאוד משמעותי במרחב החדש שאנחנו נמצאים בו.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד אשמח שאתם גם תיידעו את הילדים על איגוד האינטרנט, שזה בעצם קו חם, שאם מישהו נפגע וצריך תמיכה או ליווי מקצועי, בין אם זה ההורים של הילד שיכולים גם לעשות את התיווך, אז הם בהחלט כתובת לליווי ולתמיכה כאשר יש פגיעה ברשת.

יפעת שאשא ביטון: (הקרנת סרטון).

יפעת שאשא ביטון: זה בשיתוף איגוד האינטרנט ובאמת מתוך רצון אמיתי להעלות את המודעות ולקרוא להורים, תהיו שם, תהיו שם בשביל הילדים שלכם.

יפעת שאשא ביטון: זו לא חדירה לפרטיות, זה לא התערבות, זאת הגנה עליהם ותאמינו לי, הם בעצמם רוצים את זה.

יפעת שאשא ביטון: הם אפילו ביקשו את זה כאן בפאנל הקודם שהיה.

יפעת שאשא ביטון: הילדים ביקשו שההורים יהיו יותר נוכחים גם ברשת.

<קריאה: בשבוע הבא ביקנעם כל ועדות ההורים מתכנסים לכנס בדיוק מהמקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: חשוב.

<טובה בן ארי: אני מבקשת שתהיה עוד עריכה אחת לסרטון הזה, שיהיה שם ייצוג גם לבני העדה האתיופית.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק.

יפעת שאשא ביטון: הרבה ילדים לא רצו להיחשף, הייתה פה אלין, אני שאלתי אותה, כי זה לא מובן מאליו שהם השתתפו בסרט, צריך הרבה אומץ, הם גם ככה נמצאים בתוך הבושה של עצמם, אז הם לא רוצים להיחשף לעוד אנשים שיראו את מה שכתבו עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו בהחלט לבדוק את זה.

<יצחק קדמן: צריך לדעת שמה שראינו זו גרסה מרוככת.

יפעת שאשא ביטון: מרוככת מאוד מאוד.

יפעת שאשא ביטון: הסיבה היא שאנחנו רוצים להוריד את זה לבתי הספר והיו טוקבקים מאוד אלימים עם מילים באמת קשות והייתה לנו התלבטות אם אנחנו מביאים טרמינולוגיה כזו לילדים לכיתה או שאנחנו משאירים את זה במקום הקצת יותר מרוכך, אבל אני חושבת שהוא קשה גם כשלעצמו.

<קריאה: וגם ילדים עם צרכים מיוחדים מקבלים טוקבקים נוראיים.

<קריאה: זה לא היה חלק מהשיח וחבל מאוד.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: בשנה הבאה אנחנו נתייחס לזה בהחלט.

<קריאה: - - - שלהיות נכה זו קללה חדשה.

יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת את זה בהחלט בחשבון.

<יצחק קדמן: גברתי, לפני שאת מסכמת אני רוצה, אולי בשם כל המשתתפים, להודות לך על חוויה יוצאת מגדר הרגיל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: באמת תודה רבה רבה לכולכם, זה לא מובן מאליו שהבאתם גם את הילדים באמצע היום.

יפעת שאשא ביטון: אני אסירת תודה לכל אחד מכם.