ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 105, 2015-12-21 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 21 בדצמבר 2015, ט' בטבת תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – הסעות תלמידים בחינוך המיוחד, כולל תלמידים משולבים בחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: אני תחילה מתנצל על הצרידות.

יעקב מרגי: לפני שאתן לעורכת המסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת לומר לנו כמה נקודות בנושא הסעות, אני מחזיק בידי את הסיכום מהדיון שהיה כאן מאמצע אוקטובר 2015.

יעקב מרגי: מי שרוצה יותר מדויק – 14 באוקטובר.

יעקב מרגי: יצאנו ממנו יחסית אופטימיים.

יעקב מרגי: בדרך לכאן, כאילו לא די בערימת המיילים שאנחנו מקבלים, עם הערה שהכנסת ירוקה ושומרת ונא לא להדפיס, אז כשאתה לא מדפיס הם בורחים לך.

יעקב מרגי: מתי אתה מקבל תחושה אמיתית?

יעקב מרגי: כשאתה מדפיס את כל פניות הציבור.

יעקב מרגי: אני שומע בדרך לכאן גם את קרן נויבך, עוסקת בהסעה של ילד בגיל 3-4 עם תסמונת של אוטיזם.

יעקב מרגי: זו כאילו מכת גורל שאי אפשר להתמודד איתה, נושא ההסעות ואני לא מבין למה.

יעקב מרגי: הגענו לחלל.

יעקב מרגי: פרסי נובל.

יעקב מרגי: אנחנו יודעים למצוא גז בקרקעית הים.

יעקב מרגי: רבים איך מוציאים אותו, בסוף מחליטים להוציא אותו, אבל עושים.

יעקב מרגי: אני לא יודע.

יעקב מרגי: אתם יודעים מה שיטת העבודה שלי?

יעקב מרגי: גם אם תביא לי ים של נושאים, תשאלו את כוכי, מנהלת הלשכה, אני עושה הכל בערימה אחת, כי אני יודע שאני הולך להתמודד עם הכל.

יעקב מרגי: היא אומרת לא, אלה ראשונים, אני אומר לא, אני מתמודד עם הכל.

יעקב מרגי: אין סיבה שבנושא הסעות זה יהיה אחרת.

יעקב מרגי: רוצים חודש התאקלמות מספטמבר?

יעקב מרגי: למרות שלהורים לילדים עם צרכים מיוחדים חודש זה כמעט בלתי אפשרי, אבל ניתן לכם חודש.

יעקב מרגי: חודשיים?

יעקב מרגי: כבר שליש שנה.

יעקב מרגי: זה לא יתכן.

יעקב מרגי: ואני לא רואה קצה.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך לקבל ונמשיך לקבל.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אתי וייסבלאי: תודה רבה.

<אתי וייסבלאי: אנחנו התייחסנו לנושא ההסעות בחינוך המיוחד, במסגרת מסמך שהוגש לוועדה בשבוע שעבר על חינוך לילדים עם צרכים מיוחדים – נתונים וסוגיות מרכזיות.

<אתי וייסבלאי: הסעות תלמידים בחינוך המיוחד, כמו גם תלמידים בחינוך הכללי, מבוצעות על ידי הרשויות המקומיות, במימון חלקי של משרד החינוך.

<אתי וייסבלאי: בסך הכל, על פי נתונים שקיבלנו ממשרד החינוך, הוסעו בשנת 2014 – השנה המלאה האחרונה – קרוב ל-63,000 תלמידים, שהם כשליש מתלמידי החינוך המיוחד באותה שנה.

<אתי וייסבלאי: התקציב שמשרד החינוך הקדיש לנושא הזה – וחשוב לזכור שיש גם תקציבים נוספים מהרשויות המקומיות – היה 524 מיליון שקלים בשנת 2014.

<אתי וייסבלאי: 190 מיליון שקלים נוספים הוקצו לליווי הסעות.

<אתי וייסבלאי: הסעות בחינוך המיוחד מוסדרות באמצעות חוק הסעה בטיחותית לפעוטות ולתלמידים עם מוגבלות, משנת 1984 והתחנות שלו, וגם חוזר מנכ"ל משרד החינוך, שהנוסח האחרון שלו הוא משנת 2013.

<אתי וייסבלאי: החוק וחוזר המנכ"ל מסדירים היבטים רבים שנוגעים להסעות, דוגמת מימון הסעות, הזכאות להסעות, אחריות של גורמים שונים בבטיחות, אבל לחלק מהנושאים מתייחסים מאד בקצרה או לא מתייחסים בכלל.

<אתי וייסבלאי: לדוגמא, משך ההסעה, הרכב ההסעה, הפיקוח – מי אחראי על הפיקוח ונושאים נוספים.

<אתי וייסבלאי: ועדת החינוך של הכנסת דנה בנושא של הסעות תלמידים וגם ועדות נוספות דנו פעמים רבות מאד בנושא של הסעות תלמידים והועלו טענות של ארגונים שונים, שאני בטוחה שיעלו שוב.

<אתי וייסבלאי: גם מבקר המדינה, בדו"ח האחרון שלו בנושא השלטון המקומי, שהתפרסם רק בנובמבר, עסק בנושא הסעות תלמידים ובתוך כך בנושא של הסעות בחינוך המיוחד, ומצא באמת ליקויים מאד קשים בהקשר הזה, גם בהתקשרות של רשויות מקומיות עם קבלני הסעות, גם בנושא של הפיקוח, גם בנושא של הליווי; והוא דרש ממשרד החינוך, ממשרדי ממשלה אחרים והרשויות המקומיות, לערוך בדק בית יסודי בנושא הזה.

<אתי וייסבלאי: בשנת 2010, בעקבות דיונים של ועדת החינוך בנושא הזה, הוקמה במשרד החינוך ועדה בראשות הסמנכ"ל אז יגאל צרפתי.

<אתי וייסבלאי: הוועדה הגישה את המסקנות שלה והמליצה על הסדרה של כמה וכמה סוגיות בהקשר של החינוך המיוחד, בין השאר הנושא של משך ההסעה, ההרכב, קביעת תפקידים מוגדרים לגורמים שונים ברשויות המקומיות, במוסדות החינוך.

<אתי וייסבלאי: הנושא של התפקיד של הנהג וכדומה.

<אתי וייסבלאי: רוב ההמלצות של הוועדה, מלבד דברים שנוגעים לליווי הסעות ולוועדת חריגים, לא יושמו.

<אתי וייסבלאי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

איציק שמולי: רק שאלה להבהרה.

איציק שמולי: אמרת שרק שליש מהתלמידים מסך כל התלמידים מקבלים הסעות?

<אתי וייסבלאי: כן.

<אתי וייסבלאי: הנתון המדויק בשנת 2014 – 35.3% מתלמידי החינוך המיוחד.

איציק שמולי: אבל החוק לא חל על כל תלמידי החינוך המיוחד?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אם הוא משולב והמרחק מהבית סביר ורמת המיגון וכדומה, הוא לא.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו פרשנות של משרד החינוך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני אתייחס לזה.

יעקב מרגי: בסדר, הוא לא בהכרח.

יעקב מרגי: זה לא אוטומטי מי שמוגדר בחינוך המיוחד זכאי להסעה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה בעייתי.

יעקב מרגי: יש תנאים נוספים.

איציק שמולי: אוקיי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אבנר עורקבי: סליחה, הייתה התייחסות לילדים - - -

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: אתה לא חבר כנסת, אבנר.

איציק שמולי: עדיין לא.

יעקב מרגי: הוא לא רוצה.

איציק שמולי: יש לאן לשאוף.

יעקב מרגי: מיד.

רויטל סויד: קודם כל תודה על המחקר והייתי שמחה מאד לשמוע את הגורמים השונים וגם את משרד החינוך ואת נציגי ההורים הקיימים.

רויטל סויד: לצערי אני חברה בוועדת חוקה ואני אהיה חייבת לצאת.

רויטל סויד: אני אומר את דברי לפני וחברי בוודאי יעביר לי את תוכן הדברים.

רויטל סויד: כל נושאי ההסעות שקשורות לילדי החינוך המיוחד, אלה הם נושאים שמגיעים אלינו כחברי כנסת לטיפול והסיפורים שאנחנו שומעים הם סיפורים מאד מאד קשים.

רויטל סויד: סיפורים על ילדים שנאלצים להתמודד עם הסעות, כשהם נמצאים שם במשך שעות מרובות, מכיוון שצריך לעשות איזה שהוא איסוף של מספר ילדים.

רויטל סויד: ילדים שהנסיעה בצורה שכזו מרעה את מצבם.

רויטל סויד: הם לוקחים כתוצאה מכך ביותר התקפים, יש התדרדרות במצבם הבריאותי, הרפואי וגם כתוצאה מכך הנפשי.

רויטל סויד: יש איזה שהוא כשל, והייתי מאד שמחה אם היה דיון היום בוועדה – מה עושים.

רויטל סויד: כי מחד יש את הצרכים המאד מיוחדים של הילדים, ומאידך זה מצטייר ואני אומרת שזה מצטייר - אין לי ספק שזה לא כך – זה מצטייר כמו אטימות של הגורמים שאמורים להוביל את הילדים למקומות החינוך המיוחדים עבורם, מסגרות החינוך המיוחדות עבורם, באופן שכזה שבסוף לעתים עדיף שהילד יישאר בבית ולא ייצא לאותה מסגרת מיוחד, רק מכיוון שהדרך הלוך וחזור היא כל כך קשה.

רויטל סויד: עכשיו השאלה היא על מי האחריות הזו?

רויטל סויד: אנחנו מטילים את האחריות הזו על משרד החינוך?

רויטל סויד: אנחנו מטילים את האחריות הזו על הרשות?

רויטל סויד: כי כשאני פונה לרשות המקומית, כשפונים אלי גם מהצפון, גם מרעננה, כשפונים אלי ואני פונה לרשות המקומית, הרשות המקומית מגלגלת את זה על משרד החינוך.

רויטל סויד: משרד החינוך מרים איזה שהן ידיים ולא תמיד נותן מענה.

<קריאה: מגלגל את זה בחזרה.

רויטל סויד: מגלגל את זה בחזרה.

רויטל סויד: אדוני יושב הראש, לצערי הרב אני נאלצת לצאת לוועדת חוקה.

יעקב מרגי: אנחנו נגן על האינטרסים.

רויטל סויד: של הילדים המוגבלים.

יעקב מרגי: אנחנו לא מרפים.

רויטל סויד: באמת, כי בסופו של דבר כל מה שאנחנו רק רוצים זה ליצור מסגרות שיאפשרו השתלבות חברתית ולימודית, ובסוף זה יוצא בעוכרינו.

רויטל סויד: תודה וסליחה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תראו, אני לא מתכונן לחזור על הדיון שהיה בפעם שעברה.

יעקב מרגי: אני הולך עכשיו לקרוא לכם נקודות סיכום.

יעקב מרגי: בואו נראה מה עשינו מאז, בנקודות הסיכום.

יעקב מרגי: קראנו כך: הוועדה קוראת לסדר אחת ולתמיד.

יעקב מרגי: בסדר, אנחנו לא שם.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת על הגישה של משרד החינוך.

יעקב מרגי: ברכנו, כי באמת שמענו גישה שהכל הולך להסתדר והכל יפורסם והכל יתוקנן.

יעקב מרגי: אני בסעיף 4, ועדיין – הוועדה מברכת.

יעקב מרגי: בסעיף 5 – הוועדה תסייע בהתקנה מהירה של תקנות ההסעה לתלמידים בחינוך המיוחד, תלמידים עם צרכים מיוחדים, לכשיוגשו.

יעקב מרגי: תקשיבו, יש לנו תקנות כאלה אמרנו במשרד הרווחה, נכון?

יעקב מרגי: לא צריך להמציא את הגלגל.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הן המקסימום, אבל קורה שם משהו.

<קריאה: משהו טוב.

יעקב מרגי: את זה אנחנו נחליט אחר כך.

יעקב מרגי: תרשי לנו להגיד לך את זה בעצמנו.

יעקב מרגי: אנחנו מבקשים בסדר הכל להסדיר.

יעקב מרגי: גם לכם, גם למשרד החינוך זה יעזור.

יעקב מרגי: יהיו לכם את שולי הדרך.

יעקב מרגי: התחושה שאתם נותנים פה לחברים, ואני לא אומר אטימות, חברת הכנסת רויטל סויד.

יעקב מרגי: יש איזה חוסר אונים.

רויטל סויד: זה נופל בין הכיסאות.

יעקב מרגי: שכאילו זו בעיה שלא יודעים להתמודד איתה והיא לא בעיה קשה.

יעקב מרגי: מורכבת – כן.

יעקב מרגי: אני לא מיתמם, אבל אפשר להתמודד איתה.

יעקב מרגי: בואו נתחיל לטפל בה.

יעקב מרגי: אם אין תקנות – גם כשתעשו את המקסימום מבחינת

יעקב מרגי: כם, כנראה זה לא האופטימום מה שצריך לילדים.

יעקב מרגי: כי אנחנו שומעים עדיין על אותן בעיות.

יעקב מרגי: לכן, ריבונו של עולם, אנחנו מדברים כבר כמה וכמה פעמים.

יעקב מרגי: מה עם התקנות?

יעקב מרגי: מה הקיפאון הזה?

יעקב מרגי: אני מבין שמשרד החינוך לא אוהב לתקנן, לא אוהב לחוקק.

יעקב מרגי: יש לו את העבודה הזרה, עבודת האלילים שנקראת חוזר מנכ"ל והוא תקוע עם חוזר מנכ"ל.

יעקב מרגי: תאמינו לי, אני לא רוצה להגיד לכם איך המורים מתייחסים לחוזר מנכ"ל.

יעקב מרגי: אז מספיק.

יעקב מרגי: הגיע הזמן.

יעקב מרגי: יש תקנות שמחייבות, זו חקיקת משנה.

יעקב מרגי: גם לכם זה קל.

יעקב מרגי: אף ארגון ואף הורה לא יבוא אליכם בטענה שלא פעלת לפי התקנות, אם פעלת לפי התקנות.

יעקב מרגי: הם לא יבקשו יותר.

יעקב מרגי: רבותי, זה מה שמחייבות אותנו התקנות.

יעקב מרגי: אבל אנחנו בערפל.

יעקב מרגי: כי אתם מביאים עליכם את הצרה הזאת, כי גם אין ציפיות מול ההורים, מה צריכים.

יעקב מרגי: כל אחד צריך וההורים חיים באי ודאות.

יעקב מרגי: אנחנו חיים באי ודאות, אנחנו המחוקקים.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, לא יעזור כלום.

יעקב מרגי: אני מהישיבה הזאת יוצא.

יעקב מרגי: אם לא, אני אקח את התקנות ואהפוך אותן לחוק.

יעקב מרגי: חקיקה על הראש.

יעקב מרגי: אנחנו נביא חקיקה על הראש.

יעקב מרגי: שיקום, סליחה על הביטוי – הגבר בכנסת, שיתנגד לזה.

יעקב מרגי: אין.

יעקב מרגי: לא יהיה.

יעקב מרגי: אני הבטחתי לכם שהחינוך המיוחד יהיה השולחן הזה פעם אחר פעם, זה מה שיהיה במושב הזה.

יעקב מרגי: אנחנו נצטרך להתייחס לסוגית התקנות.

יעקב מרגי: אתם רוצים שנעשה פרה-פרה, נתחיל עם התקנות?

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: אני החלטתי.

יעקב מרגי: אני רוצה לקבל התייחסות לגבי התקנות.

יעקב מרגי: מדוע הנושא הזה לא קודם, למרות שדיברנו.

<שמעון אבני: שמי שמעון אבני, אני מנהל אגף הסעות במשרד החינוך.

<שמעון אבני: סוגית התקנות, אני חושב שנעשה איתה הרבה מאד.

<שמעון אבני: אנחנו הקמנו צוות במשרד, שיבחן את התקנות.

<שמעון אבני: הצוות הזה בנוי מהאגף לחינוך מיוחד, ייעוץ משפטי, אגף הסעות ותקציבים.

<שמעון אבני: עשינו הרבה ישיבות וכתבנו תקנות.

<שמעון אבני: לקחנו אגב את התקנות של משרד הרווחה וכתבנו תקנות.

<שמעון אבני: יש לנו היום תקנות מוכנות, מותאמות, חלקן על פי המשרד – וצריך לזכור שבסוף זה גם לא אותן אוכלוסיות, אז אנחנו עשינו התאמות לתקנות שלנו.

יעקב מרגי: כנדרש.

<שמעון אבני: כמתחייב.

<שמעון אבני: התקנות האלה הופצו בתוך המשרד להתייחסות, הן נמצאות כרגע ב - - -

יעקב מרגי: אני מבקש לא להשמיע.

<שמעון אבני: יש לי רחש.

יעקב מרגי: הבנתם?

יעקב מרגי: ההערה נשמעה.

יעקב מרגי: לא להפריע.

יעקב מרגי: הן מדברות ביניהן בקול כנראה.

<שמעון אבני: אז אני אומר, התקנות האלה נכתבו והן מוכנות והן נמצאות בסבב התייחסויות של הגורמים המקצועיים.

<שמעון אבני: הם עושים סדר מאד גדול.

<שמעון אבני: במעט שאני מבין בהסעות - אני רק חצי שנה מתעסק בהסעות – אבל במעט שאני מבין בהסעות, זה ייתן פתרון, כנראה לא מושלם, אבל זה - - -

יעקב מרגי: אתה יכול לומר לי מתי זה יבוא לוועדה?

<שמעון אבני: תראה, אני לא יכול להגיד במדויק.

<שמעון אבני: אנחנו אגב הצגנו את זה אתמול למנכ"לית המשרד, לא בצורה מפורטת, אלא לקבל את ברכת הדרך ואת הכיוונים שעשינו.

<שמעון אבני: זה ייקח עוד קצת זמן, כי זה באמת עבודה של הרבה שנים שלא נעשה בה סדר.

<שמעון אבני: ועכשיו, כשסוף סוף אנחנו עושים בזה סדר, אז אתם מביאים אותנו פעם אחר פעם הנה, ומעמידים אותנו כאילו מול כיתת יורים.

יעקב מרגי: אף אחד לא.

<שמעון אבני: לא, לא - - -

יעקב מרגי: בוא, שמעו, אני מדבר.

יעקב מרגי: אני מנהל את הדיון.

יעקב מרגי: בואו, אנחנו מנהלים דיון וזה הסגנון בוועדה.

יעקב מרגי: אף אחד לא משתלח באף אחד.

יעקב מרגי: לכן אף אחד לא יורה בך.

<שמעון אבני: לא יורה - - -

יעקב מרגי: סליחה, אתה אמור לבצע את תפקידך ואני אמור לבצע את תפקידי לבקר אותך.

<שמעון אבני: אני עושה את תפקידים.

<שמעון אבני: סליחה, מאחר שפעם הבהרתי את זה למשרד החינוך והגענו לאיזה תיאום ציפיות, בואו נבהיר גם עכשיו.

<שמעון אבני: אף אחד לא יורה בך ואל תיקח את זה לשם.

<שמעון אבני: אני לא לוקח.

יעקב מרגי: תן לי לדבר.

יעקב מרגי: זה שאתם עושים, הכל טוב ויפה ובעצמך אמרת – מעט מאד ומאוחר מאד, מאוחר מדי.

יעקב מרגי: וקח את זה שכל יום שלך זה אי ודאות, זה שיבוש סדרי חיים של משפחות.

יעקב מרגי: כל יום עבודה שלך, עוד יום, עוד שבוע, עוד חודש, לא יודע להגיד לך, זה שיבוש סדר יום, זה חיי משפחות שלמות.

יעקב מרגי: רק מי שמתמודד עם צרכים מיוחדים יבין מה שאנחנו מדברים בוועדה.

יעקב מרגי: לכן כשאתה מבקש ממני את הרגישות, אתה מקבל אותה כאיש ציבור, כנבחר, כעובד ציבור.

יעקב מרגי: אני מבקש ממך את הרגישות שלך בתפקיד שלך, לצרכים של המשפחות.

יעקב מרגי: אז זה מה שאני מבקש ועכשיו בוא נעשה איזון ותיאום ציפיות בקטע הזה.

יעקב מרגי: אתה אמור לספק התשובות, אני אמור לשאול את השאלות והציבור צריך לקבל פתרונות.

<שמעון אבני: אני חושב שאנחנו נותנים פתרונות, נותנים תשובות.

יעקב מרגי: אני מבקש לדעת.

יעקב מרגי: לתת לי, להתחייב בפני.

יעקב מרגי: אני לא יודע, תצאו, יש לכם - - -

<שמעון אבני: אני לא יכול להתחייב.

יעקב מרגי: שמעון, אני מדבר.

יעקב מרגי: יש פה את כל הגורמים.

יעקב מרגי: תוכלו לצאת לאיזה 10 דקות בינתיים כשאנחנו נעשה דיון פה, תקבלו תשובות.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת טווח זמנים.

יעקב מרגי: אני בערפל לא אשהה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם וחשוב שידעו כל היושבים פה, אני בחתיכת עבודה מול כל דברי הסיכום שלי, מול כל דברי הסיכום שיצאו מתחילת הקדנציה הזו, ומה שלא יושם ולא נענה, הכל ייצא כנזיפה לשרים, למשרדים – הנה, תקראו את מבקר המדינה.

יעקב מרגי: מבקר המדינה לא מבקר אותי, הוא מבקר אתכם.

יעקב מרגי: אין דבר כזה שדיונים בוועדות הכנסת ייצאו כקול קורא באוויר, ללא מענה.

יעקב מרגי: לא יהיה.

יעקב מרגי: לא יהיה.

יעקב מרגי: לכן אני אומר לכם, עד סוף הדיון אני אצטרך לדעת, ואם אתה אומר שכבר הגעתם למצב של מנכ"לית, אתם יכולים לדעת.

יעקב מרגי: יש מחלקה משפטית שיודעת להעריך זמנים, לתמחר, קחו את הזמן, אני לא יישב לכם עם הפטיש על הראש ללוח זמנים צפוף ובלתי אפשרי.

יעקב מרגי: אני יודע, תאמין לי שהייתי שר וכמה קדנציות מחוקק, שאני יודע להעריך זמנים – מתי זה בקדמת הבמה של סדר היום, מתי זה נמצא מאחור.

יעקב מרגי: אני אדע להעריך זמנים לפי זה.

<שמעון אבני: אני יכול לדבר?

יעקב מרגי: שנייה.

יעקב מרגי: אתה בדיון הקודם התחייבת שאתה יושב עם נציגות ההורים כדי לגבש את התקנות.

<שמעון אבני: נכון.

יעקב מרגי: עשיתם זאת?

<שמעון אבני: לא.

יעקב מרגי: בבקשה.

<שמעון אבני: רגע.

<שמעון אבני: אנחנו נשב.

<שמעון אבני: לא ישבנו גם עם השלטון המקומי, שהוא שותף ואמור לקחת חלק במימוש התקנות.

<שמעון אבני: אנחנו מסיימים.

<שמעון אבני: העבודה מתבצעת קודם בתוך המשרד ואחר כך היא תצא החוצה, מהמשרד.

<שמעון אבני: אנחנו נשב עם נציגויות ההורים.

<שמעון אבני: אנחנו נשב עם נציגויות.

<שמעון אבני: אתם אמרתם שזה נושא מורכב.

<שמעון אבני: זה באמת נושא מורכב ומסובך ויש בו הרבה גורמים.

יעקב מרגי: אתה זוכר מה שאני אמרתי ולצערי הרב אולי אתה לא זוכר את מה שאתה אמרת.

יעקב מרגי: אתה ישבת פה, נתת לנו תחושה אופטימית שאתה לוקח את זה ולא הולך לעזוב את זה.

<שמעון אבני: אבל יותר אופטימי מ-יש תקנות?

<שמעון אבני: יותר אופטימי מ-יש תקנות?

יעקב מרגי: עדיין אין.

<שמעון אבני: יש תקנות.

<שמעון אבני: הן כתובות.

<שמעון אבני: יש טיוטת תקנות.

<שמעון אבני: אתה יודע איזה צעד קדימה זה?

<שמעון אבני: אתה מבין כמה התקדמנו בנושא התקנות?

יעקב מרגי: ידידי, תשאיר לי את הפריבילגיה בדברים הסיכום לומר איפה יש - - -

<שמעון אבני: לא, אז אני אומר - - -

איציק שמולי: רגע, סליחה, אתה צריך לקחת את הדברים באופן הרבה פחות אישי.

<שמעון אבני: לא, אני לא לוקח - - -

איציק שמולי: אתה כן.

איציק שמולי: אתה בפירוש כן.

איציק שמולי: אם אתה מצביע ככה על חבר כנסת, אתה מדבר מפה.

<שמעון אבני: אני לא לוקח את זה.

איציק שמולי: אז תקשיב רגע.

איציק שמולי: אנחנו מבינים שאתה מנסה לעשות ככל יכולתך, אנחנו מבינים את זה.

איציק שמולי: ושהנושא חשוב לך ובוער בך, אבל אל תיקח את הדברים בצורה כל כך אישית - - -

יעקב מרגי: זה מה שניסיתי להגיד לך קודם.

איציק שמולי: יש - - - שהיא עקרונית ושהיא חשובה לציבור גדול במדינת ישראל, והציבור הזה, תאמין לי - אני מדבר גם מנקודת מבט אישית – הציבור – גם אותנו לא מעריך על המאמצים לפעמים.

איציק שמולי: הוא מעריך על התוצאות.

יעקב מרגי: תגיד לי, מה חושבת אמא שכתבה לי מייל 17 פעם?

יעקב מרגי: את אותו מייל.

יעקב מרגי: מה אתה חושב שהיא חושבת עלי?

<שמעון אבני: אני יודע מה היא מרגישה.

<שמעון אבני: אני פוגש אמהות - - -

יעקב מרגי: לא, לא, עזוב מה היא מרגישה.

יעקב מרגי: אני יודע.

יעקב מרגי: אני מרגיש בבשר שלי מה היא מרגישה.

יעקב מרגי: מה היא חושבת עלי, אתה יודע?

<שמעון אבני: לא.

<שמעון אבני: אני לא יודע מה היא חושבת עליך.

יעקב מרגי: וזה מופיע בסקרים מה חושבים על הכנסת ועל חברי הכנסת.

יעקב מרגי: עכשיו אני לא מתרגש מזה, בסדר?

יעקב מרגי: אבל יותר מה אני מרגיש בבשר החי, מה הם מרגישים כל בוקר בשמונה, בשבע, כשיש לה את המעסיק שלה, את הילדים, שישה ילדים, או ארבעה, או שלושה, שאחרים והבעל, וכל האופרציה הזאת של להתעורר ליום חדש על הכתפיים של ההורים האלה ושל הילדים האלה – גם הם מה הם עוברים.

יעקב מרגי: רחלי, בבקשה.

<רחלי אברמזון: אדוני יושב הראש, שלום לכולם.

<רחלי אברמזון: שמי רחלי אברמזון, מנהלת האגף לחינוך מיוחד.

<רחלי אברמזון: אני רק רוצה להמשיך את דבריו של שמעון, לגבי ההתקדמות.

<רחלי אברמזון: במסגרת השולחן העגול שלנו עם ארגוני ההורים, אנחנו כן מתכוונים להביא את התקנות בשלב הבא לפגישה עם נציגות ההורים, כדי שגם הם יתייחסו למה שנאמר.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה, השלב הנוסף שעומד במקביל, הוא באמת מפגש עם השלטון המקומי, וכאן יושבת עמיתתנו מיכל, שמלווה גם את התהליך הזה.

<רחלי אברמזון: אז אני לא כל כך יודעת אם אנחנו יכולים להיסגר עכשיו ולהגיד עוד שבועיים נסגור את הכל, אבל זה כן בטווח המאד קרוב ונמצא בסדר היום בעדיפות מאד עליונה.

<רחלי אברמזון: גם אתמול קיבלנו את האור הירוק בעניין הזה מהמנכ"לית, שאמרה תתחילו ותתקדמו.

<רחלי אברמזון: זאת אומרת שבאמת זה נמצא בשלב מאד מאד מתקדם, ואני מקווה שאנחנו - - -

יעקב מרגי: אתה יודע למה טוב שהיועץ המשפטי של המשרד נמצא פה?

יעקב מרגי: כי בדרך כלל כשזה מגיע אליהם הם מתחילים לספור את הזמן מחדש.

יעקב מרגי: עכשיו הוא מבין כמה הוא נחוץ לנו, הוא לא יעיז למרוח אותנו.

<רחלי אברמזון: אילן היה איתנו בכל התהליך.

<רחלי אברמזון: הלשכה המשפטית מלווה אותנו.

יעקב מרגי: לכן אני שמח שהוא פה, שהוא מרגיש.

<רחלי אברמזון: אבל באמת להגיד שזה אחד הנושאים שנלקח בתשומת לב אחרי הישיבות שהיו, ואנחנו מקווים שנוכל לבשר את הבשורות בקרוב מאד.

יעקב מרגי: אבנר עורקבי, בבקשה.

יעקב מרגי: אתה רואה, בסוף הכבוד יבוא.

יעקב מרגי: צריך רק לחכות.

<אבנר עורקבי: לא, אני לא.

<אבנר עורקבי: פעם שעברה אולי צעקתי, אתה לא היית פה.

יעקב מרגי: בגלל זה לא הייתי פה.

איציק שמולי: בגלל זה הרשת לעצמך.

<אבנר עורקבי: לא.

<אבנר עורקבי: תראה, להיות הורה לילד בעל צרכים מיוחדים, אתה מבין את זה בוודאי.

<אבנר עורקבי: בדיון הקודם אנחנו הבאנו לפה הורים שגרמו אולי קצת פה לכמה אנשים להזיל דמעה, וזאת למה?

<אבנר עורקבי: אנחנו רוצים שהילדים שלנו ילכו למסגרות שלהם.

<אבנר עורקבי: אם הם לא הולכים למסגרות שלהם הם נשארים בבית וכל העומס נוחת ישירות על ההורים.

<אבנר עורקבי: אז האמא או האבא לא הולכים לעבודה, או לא הולכים לסדר את כל הסידורים שהם צריכים.

יעקב מרגי: והילד חוזר רברס מבחינת הטיפול.

<אבנר עורקבי: בדיוק, בדיוק.

<אבנר עורקבי: וכל הסבל הזה נותר על ההורים.

<אבנר עורקבי: מה גם שאם אתה הולך ומביא התניה, כלומר אני אעניש אותך, אני לא אקח אותך בהסעה שלי, זה עוד יותר מתסכל את ההורים.

<אבנר עורקבי: למה נותנים לי עונש?

<אבנר עורקבי: יש לי עונש אחד שקיבלתי אותו.

<אבנר עורקבי: זה ברכה, אני מדבר על זה שזה ברכה.

<אבנר עורקבי: יש לי ילד מוגבל שאני צריך להתמודד איתו והרשות נותנת לי עונש.

<אבנר עורקבי: כשאני מגיע לרשות עצמה יחד עם אותו הורה, אומרים לו תשמע, אתה לא מגיע בזמן, עכשיו בוא תחתום על התחייבות שאתה מגיע בזמן.

<אבנר עורקבי: מאיפה זה לקוח?

<אבנר עורקבי: איזה לקונה זאת.

<אבנר עורקבי: הורה צריך לחתום על התחייבות שהוא יגיע בזמן.

<אבנר עורקבי: מה גם, אני רוצה לומר, לנצל את ההזדמנות הזאת, הקטנה.

<אבנר עורקבי: אני בעוונותיי הרבים, הייתי מסיע בזמנו לפני הרבה שנים, ילדים נכים.

<אבנר עורקבי: אז לפני שאני מגיע, אני מתקשר להורה – הילד מוכן?

<אבנר עורקבי: אומר לי כן או לא.

<אבנר עורקבי: אני יודע מראש איך הסעה צריכה לעבוד.

<אבנר עורקבי: אם הילד מוכן, אני יושב ומחכה לו.

<אבנר עורקבי: אם הוא לא מוכן, אז הוא יגיד לי תשמע, הילד לא מרגיש טוב, תלך הביתה.

<אבנר עורקבי: אני לא צריך להגיע בכלל לכיוון הזה.

<אבנר עורקבי: כמה זה חוסך?

<אבנר עורקבי: וזה מעקב הקשר עם ההורה, זה עושה טוב להורה ולילד גם.

<אבנר עורקבי: אז ההורה יודע שהילד מגיע או מתעכב, או מה שזה אומר על זה, אז הוא יודע, הוא לא לחוץ.

<אבנר עורקבי: יש לו את הקשר עם נהג ההסעה.

<אבנר עורקבי: הנסיעה יותר נעימה.

<אבנר עורקבי: אם הילד לא יכול לבוא, אם אני לא יכול לבוא, אז את זה גם צריך להודיע.

<אבנר עורקבי: אותו דבר גם המלווה, צריך למצוא פתרונות.

<אבנר עורקבי: לכל הדברים האלה צריך למצוא פתרונות בהסעה.

<אבנר עורקבי: אבל אם אתה בא ואומר להורה – אם אתה לא יורד, אני נוסע - - -

<בת אל סקנדריון: הוא גם לא אומר, הוא בורח.

<אבנר עורקבי: משאיר אותנו.

יעקב מרגי: אני רוצה לחדד משהו.

יעקב מרגי: אנחנו בכל זאת מדברים על ילדים עם צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: אפשר להביא אלף דוגמאות, לא אחת ולא שתיים.

יעקב מרגי: אם זה פליטות, אם זה סוגרים, אם זה גם משמעת מול התמודדות.

יעקב מרגי: לכן דינאמיקה של מערכות יחסים, וזה חשוב גם כשמגבשים עם חברות ההסעות.

יעקב מרגי: לא כל נהג מן הבא לילד.

יעקב מרגי: להוביל קרמיקה, צריך מישהו שמבין.

יעקב מרגי: בני אדם, כל שכן.

יעקב מרגי: צרכים מיוחדים, כל שכן.

יעקב מרגי: צריך לדעת.

יעקב מרגי: הוא נתן עצה פשוטה.

יעקב מרגי: ביום יום מתקיימת בחלק גדול מהמקרים, איפה שיש צירים קבועים, נהגים קבועים, דינאמיקה כזו, מערכת יחסים בין ההורים מתקיימת.

יעקב מרגי: כשמגבשים תקנות, כששומעים את זה מההורים, הולכים לשם.

יעקב מרגי: לא נייצר משהו שאחר כך נאמר לא חשבנו על זה ונתחיל הכל מחדש.

יעקב מרגי: תסכם.

יעקב מרגי: תסיים.

<אבנר עורקבי: אני אומר גם בנסיעה, כשקורית תאונה בדרך, אני לא צריך שהילד יחכה בגשם.

<אבנר עורקבי: הוא אומר לו תחכו בבית, אני אגיע.

<אבנר עורקבי: כשאני אגיע אני אתקשר אליכם.

<אבנר עורקבי: זה דברים מאד מהותיים בקשר בין משפחה לילד.

<אבנר עורקבי: אני שמעתי פה את העניין של התייחסות אך ורק של משרד החינוך.

<אבנר עורקבי: אין לנו הרבה טענות אליכם.

<אבנר עורקבי: יש לנו טענות אליכם, אין לנו הרבה.

<אבנר עורקבי: יש לנו טענות גם כלפי משרד הרווחה.

<אבנר עורקבי: משרד הרווחה בעיקר בחודשים האחרונים, מאד מעסיק אותי מבחינת הסעות בתל אביב.

<אבנר עורקבי: המצב שם הדהים אותי.

<אבנר עורקבי: כלומר, יש פה אימא שכבר יותר ויותר, וכמה שאני משגע אותך, היא יותר משגעת אותי.

<אבנר עורקבי: הילד שלה כל יום בעונש, לא הולך.

<אבנר עורקבי: לא הולך.

<אבנר עורקבי: הנהג בורח.

<אבנר עורקבי: הנהג משאיר אותו בגן.

<בת אל סקנדריון: משאירים אותו בגן, אין לך הסעה.

<אבנר עורקבי: בבקשה.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: בוא ננסה לקחת את הבעיה הפרטנית למשהו כללי.

יעקב מרגי: יש פניות ציבור, יש רכז פניות ציבור להסעות לצרכים מיוחדים?

<אבנר עורקבי: כשאתה מגיע לשם הם אומרים לא מגיע בזמן.

<אבנר עורקבי: לא ניקח אותו.

<אבנר עורקבי: עונשים.

יעקב מרגי: יש כתובת מעבר לנהג?

<בת אל סקנדריון: כן, יש את התשובה המגוחכת של משרד הרווחה ושל עיריית תל אביב.

<בת אל סקנדריון: מכתבים שהם כותבים לי שהגיע קצין בטיחות ראשי לרחוב שבו את גרה ולא ניתן להמתין 2-3 דקות, כאילו אני גרה במדבר.

<בת אל סקנדריון: אני גרה בתל אביב, בעיר שיש בה חנייה משני צדי הכביש.

<בת אל סקנדריון: כל דבר כדי לתרץ.

יעקב מרגי: בואי אני אספר לך, אני הייתי בטיול פעם ראשונה אני זוכר בצרפת, הייתי בהלם.

יעקב מרגי: נכנסתי, הייתה שם פעם שכונה יהודית בפריז, סמטה אחת.

יעקב מרגי: ובדיוק מישהו החליט לעבור דירה.

יעקב מרגי: זה בדיוק ברוחב של המשאית.

יעקב מרגי: טוב שמישהו צפר.

יעקב מרגי: מה זה שתי דקות?

<בת אל סקנדריון: שתי דקות.

יעקב מרגי: לא יודע, גברתי, אני לא נכנס לסיפור, אבל אנחנו מדברים כדי להבין במה אנחנו מתעסקים.

יעקב מרגי: אני רוצה שהנוגעים בדבר יבינו במה הם מתעסקים.

יעקב מרגי: כי בסוף בסוף זה משהו כלכלי.

יעקב מרגי: הנהג גם הוא שכיר, שניכם תדעו איזה הנחיות הוא מקבל, מה רף המטלות והזמנים שהוא מקבל, איזה עוד קווים נתנו לו מעבר לזה.

יעקב מרגי: הלוואי שהיינו במצבים כמו זה שבשולחן הזה הרבה פעמים עולה לנו הבאס-סקול הזה, השאיפה של כולם, עם האוטובוסים הצהובים, הייעודיים, שאחר כך עומדים בחצר בית הספר ועושים רק את זה.

יעקב מרגי: לא יודע.

יעקב מרגי: יהי רצון שנגיע פעם לזה, אבל אנחנו לא שם.

יעקב מרגי: אנחנו רחוקים.

יעקב מרגי: אבל לפחות שנעשה את זה.

יעקב מרגי: אני חושב שהתגמול, ואני אומר לכם, אני מבין בתמחור.

יעקב מרגי: התגמול הוא נדיב בחברות ההסעות.

יעקב מרגי: הוא נדיב.

יעקב מרגי: אפשר להציב להם תנאים סבירים.

יעקב מרגי: אי אפשר לספק להורים את כל גחמותיהם, אבל את הדברים הבסיסיים ניתן, עם קצת מחשבה של כולם.

יעקב מרגי: שילוב ידיים של כולם, ניתן לעשות.

יעקב מרגי: שלטון מקומי.

<אבנר עורקבי: רגע, אני עוד לא סיימתי.

יעקב מרגי: אני אתן לך, בסדר.

יעקב מרגי: תן לי את הפריבילגיה לנהל את הדיון.

<אבנר עורקבי: אמרו שיהיה פה דו"ח צרפתי.

<אבנר עורקבי: איפה הוא?

<אבנר עורקבי: אני לא ראיתי אותו.

<אבנר עורקבי: מישהו ראה אותו?

יעקב מרגי: מי הבטיח לך את דו"ח צרפתי היום?

<אבנר עורקבי: אמרו פה בדיון הקודם.

יעקב מרגי: לא, לא, ביקשנו את הדו"ח, קיבלנו אותו.

<אבנר עורקבי: אני רציתי להעלות נושא של הסעות הורים.

<אבנר עורקבי: אני העליתי את זה לא אחת אצלך בדיונים.

<אבנר עורקבי: הסעות של הורים.

יעקב מרגי: מיד.

יעקב מרגי: מיכל, בבקשה.

<מיכל מנקס: בוקר טוב.

<מיכל מנקס: אני רוצה, אם כבר הוזכר דו"ח צרפתי, אז אני אזכיר אותו.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

<מיכל מנקס: מיכל מנקס, אני ראש מנהל חינוך וחברה במרכז השלטון המקומי.

<מיכל מנקס: אני מוכרחה לומר שבכדי לא לכבס מילים, אבל כן להדגיש את השיתוף ואת חובת השיתוף שקיימת וחייבת שתימשך, אנחנו עובדים באופן הדוק עם משרד החינוך, עם כל הגורמים במשרד וזה לא פשוט.

<מיכל מנקס: מה שמשמח הוא שכל הגורמים יושבים יחד - החינוך המיוחד והמינהל הפדגוגי והיחידה לבריאות, בוודאי שההסעות והייעוץ המשפטי.

<מיכל מנקס: החברים שיושבים כאן הם קולגות לעבודה.

<מיכל מנקס: לא פשוט, אבל אנחנו ביחד פותרים - - -

יעקב מרגי: אבל בסוף בסוף יש את מחלקת המכרזים.

<מיכל מנקס: רגע, דקה.

יעקב מרגי: רגע, מיכל, אני רוצה שתכוונו לשם.

יעקב מרגי: גם שירותים חברתיים, בסוף בסוף יש את המכרז, שהוא שחור על גבי לבן, לא גמיש ומישהו צריך לתת לו לפני כן את הגמישויות האלה.

יעקב מרגי: ולא בסוף חיפשנו, מצאנו טרנזיט, מצאנו נהג, יש ילדים, יאללה קדימה, יצא לדרך.

<מיכל מנקס: כבוד יושב הראש, לא לחינם אתה מכוון לתקנות, וכמו שאמרת, התקנות בסופו של יום יהוו את השלד החוקי או את האינטרפרטציה של החוק, שגוזרת לכל הכיוונים, הן להסעה והן לבטיחות התלמידים והן למלווה ולזמן המתנה ולקשר.

<מיכל מנקס: אני לא סתם חוזרת גם לדו"ח צרפתי.

<מיכל מנקס: דו"ח צרפתי, הגנוז כאמור, אמנם לא יושם, ככל הנראה בשל העדר תקציבים, אבל אנחנו יושבים ביחד, משרד החינוך ומרכז השלטון המקומי ומפרקים סעיף-סעיף ועוברים עליו, על אף שאין תקנות ולמרות שעדיין הן לא קיימות, משום שמסיעים מאות אלפי ילדים יום-יום, שעה-שעה.

<מיכל מנקס: ונאמר פה מקודם שזה האינטרס שלכם, חברי הכנסת.

<מיכל מנקס: הילדים הם אינטרס של כולנו והשלום והביטחון שלהם הוא חשוב, אני בטוחה, לכל מי שיושב כאן סביב השולחן.

<מיכל מנקס: ניהלתי מערכת שהסיעה עשרות אלפי תלמידים, תודה לאל בשלום ובביטחון.

<מיכל מנקס: זה נכון שכל רשות צריכה לייצר לעצמה את הנהלים משלה, אין משהו גלובאלי או מחייב, ואנחנו שואפים שיהיה.

<מיכל מנקס: ובסופו של דבר גם עם משרד הרווחה אנחנו בקשר בעניין הזה, לא פשוט.

<מיכל מנקס: דובר פה על כסף, אני לא רוצה לדבר על הכסף בכלל, אבל זו ללא ספק הוצאה מאד כבדה ומאד גדולה, גם על המדינה וגם על הרשויות המקומיות.

<מיכל מנקס: הדבר האחרון שאני רוצה להתמקד בו, זה על המחויבות של כולם.

<מיכל מנקס: אני לוקחת על עצמי, אני לא כאדם פרטי.

<מיכל מנקס: גם כפרטי וגם כבעל תפקיד, לסנכרן כל הזמן, כמו שאמרת, גם את המכרז – והמכרז הוא לא פשוט.

<מיכל מנקס: אנחנו יושבים עם משרד החינוך ועובדים לפי הסטנדרטים של משרד החינוך.

<מיכל מנקס: הסנכרון הוא גם בתוך הרשות.

<מיכל מנקס: כדי להסיע ילד, לקחת אותו מפתח הבית ולהחזיר אותו לביתו בשלום, מעורבים כמה וכמה אנשים בעלי תפקידים, שחשוב לחבר ביניהם.

<מיכל מנקס: מי מוסר את הילד, איפה מחכים לילד, מי מעלה אותו להסעה, האם המלווה צריכה עזרה.

<מיכל מנקס: לעתים מדובר בעבודה פיזית קשה.

<מיכל מנקס: מי מקבל אותו בבית הספר, מי מוביל אותו לפתח הכיתה בתוך בית הספר.

יעקב מרגי: באיזה רכב מסיעים אותו.

<מיכל מנקס: באיזה רכב, האם הוא מותאם, בטיחותי.

<מיכל מנקס: אני רוצה לקוות שכך.

<מיכל מנקס: אם ההורה לא מגיע לקבל אותו בחזרה, מה עושים עם הילד?

<מיכל מנקס: יש עוד ילדים על הרכב לעתים, מה עושים?

<מיכל מנקס: לא אחת ולא שתיים הגיעו, ואני נתתי הנחיה, כמי שניהלה אגף חינוך, לכל הנהגים בכל הקווים שהיו, חברים, אם יש הורה שלא מגיע לקחת את הילד, תביאו את הילד אלי למשרד.

<מיכל מנקס: יש הנחיות אחרות שאומרות תביאו את הילד לתחנת המשטרה, אבל כאדם לא יכולתי לחשוב, מה אשם הילד שההורה לא מצליח להגיע?

<מיכל מנקס: ואגב, יש הורים שהמקרים חוזרים ונשנים.

<מיכל מנקס: בואו, אנחנו חיים בתוך עולם של מורכבויות.

<מיכל מנקס: צריך גם את הקשר עם ההורה.

יעקב מרגי: אני אין לי בעיה, הנה, אני אומר לך, אין לי בעיה שגם בחוזר תהיה סנקציה.

<מיכל מנקס: בוודאי.

יעקב מרגי: מקרה פשיעה.

יעקב מרגי: אני לא אומר מקרה חד פעמי שקורה, אבל כשזה חוזר על עצמו כתופעה.

<מיכל מנקס: לא חד פעמי.

יעקב מרגי: משרד הרווחה, בבקשה.

<גלית גבע: מבחינת משרד הרווחה, אז קודם כל - - -

יעקב מרגי: אני רוצה שתתייחסי - - -

<גלית גבע: לתקנות?

יעקב מרגי: לא, לא, שנייה.

יעקב מרגי: לקטע של הממשק בסוף בסוף.

יעקב מרגי: אמנם אתם משרד הרווחה, אבל אתם בסוף מסיעים אוכלוסייה מסוימת למערכות החינוך, למסגרות.

יעקב מרגי: לכן אני מבקש התייחסות לזה.

<גלית גבע: שמי גלית גבע ואני מנהלת את השירות לשיקום בקהילה במשרד הרווחה.

<גלית גבע: קודם כל המנדט שלנו הוא על פעוטות מגיל חצי שנה עד גיל 3 שנים, שמוסעים למעונות יום שיקומיים ברחבי הארץ.

<גלית גבע: בשנת 2013 אנחנו אישרנו תקנות הסעה בטיחותית, אחרי שנים גם של דין ודברים.

<גלית גבע: זה תהליך לא פשוט.

<גלית גבע: זה תהליך מורכב.

<גלית גבע: אני יכולה להצטרף כאן למשרד החינוך.

<גלית גבע: מבחינת התהליך גם מאד חשוב בתהליך הזה לשלב נציגים מכל הממשקים הרלבנטיים.

<גלית גבע: כלומר, היו לנו נציגים ממשרד המשפטים, היה לנו מהמרכז לשלטון מקומי, היה לנו ממשרד החינוך, בגלל הסעות מעורבות.

<גלית גבע: היו לנו נציגי הורים.

<גלית גבע: היה לנו פורום ארגונים.

<גלית גבע: היו לנו נציגים.

<גלית גבע: השולחן היה שולחן מאד רחב, שבאמת איפשר להגיע בסופו של דבר לתקנות מותאמות לצרכים של כל הגורמים הרלבנטיים.

<גלית גבע: אז מהבחינה הזאת צריך לעשות באמת תהליך מקיף, עם כל הגורמים הרלבנטיים, שבאמת יענה על הצרכים השונים.

<גלית גבע: מבחינת התקנות, התקנות אצלנו הן תקנות שמתייחסות לכל האלמנטים שצוינו ועוד.

<גלית גבע: כלומר, התקנות מאד מאד מפורטות.

<גלית גבע: האחריות על נושא ההסעות היא על הרשות המקומית.

<גלית גבע: משרד הרווחה מממן את ה-75% עם המצ'ינג מהרשות המקומית.

<גלית גבע: כבר בעקבות התקנות, ב-1 בינואר אושרו 18 תקנים לממוני הסעות ברשויות המקומיות, שיהיו אחראים על כל מערך ההסעות בכל רשות, מה שעד היום היה מוטל על כתפיהם של העובדים הסוציאליים במחלקות וזה היה בעייתי ולא איפשר התנהלות תקינה.

<גלית גבע: נכון להיום אנחנו מדברים על - - -

יעקב מרגי: רחלי, את רואה מה תרומתו של דיון משותף?

<גלית גבע: בתקנות אנחנו מדברים על סוגיות שונות, כמו קודם כל הנושא של היעדרות, על הנושא של רזולוציה שחובה שיהיה לנהג פלאפון ברכב, על מנת שתהיה תקשורת.

<גלית גבע: אנחנו הגענו לרמה של לחשוב באיזה צד מורידים פעוט, לצד המדרכה ולא לפתוח דלת לכיוון הכביש.

<גלית גבע: דיברנו על הנושא של אחריות, על הדיווח בזמן היעדרות.

<גלית גבע: מי מכניס למעון – הגורם שמכניס את הפעוט.

<גלית גבע: הייתה שם סוגיה מאד גדולה אם זה הנהג, המלווה, או אחריות המעון, או הסייעת.

<גלית גבע: משך ההסעה, מספר מקסימאלי של פעוטות בהסעה, שלא עולה על 8 פעוטות.

<גלית גבע: כל הנושא של הסעות מעורבות עם החינוך.

<גלית גבע: גם כאן נקבעו כללים מאד מאד ברורים עד איזה גילאים, מה הקריטריונים, ועוד נושאים רבים אחרים.

<גלית גבע: כלומר, ההסעות יורדות לרזולוציות שהחוק לא מאפשר לנו, באמת לרזולוציות הבסיסיות ביותר וכמובן רכב, תקינות, עיגון ברכב, ההכשרות של נהגים שצריכים לעבור וכו' וכו'.

<גלית גבע: מערך ההסעות שלנו הוא מערך מאד גדול.

<גלית גבע: אני חושבת שיש שם גם הרבה יצירתיות, בעקבות זה שאנחנו מדברים על אוכלוסיות שגרות ב - - -

יעקב מרגי: כמה אתם מסיעים למעונות היום השיקומיים?

<גלית גבע: היום קרוב ל-2,200 פעוטות.

<גלית גבע: זה לא כמו משרד החינוך.

<גלית גבע: אנחנו פחות ממשרד החינוך, אבל מבחינתנו נכון להיום יש כ-2,200 פעוטות שמוסעים למעונות יום שיקומיים.

יעקב מרגי: מתי התקנות תוקנו?

<גלית גבע: ביולי 2013.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לנו פחות או יותר לגבי רמת התלונות.

<גלית גבע: קודם כל אנחנו היום לקראת יום גדול של כל הנושא של הטעמה ברשויות המקומיות.

<גלית גבע: תראו, כל הזמן יש עניינים, יש סוגיות.

<גלית גבע: אנחנו סביב זה.

<גלית גבע: הסעות זה דבר - - -

יעקב מרגי: כשיש תקנות, סליחה - - -

<שמעון אבני: אגב, התקנות שלנו, אנחנו נראה לכם אותן.

<שמעון אבני: אתם עכשיו, אתה יודע, אתם באמת - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

יעקב מרגי: אל תתגונן.

יעקב מרגי: אני לא אתן לך להתגונן.

<שמעון אבני: לא - - -

יעקב מרגי: לא, עזוב.

יעקב מרגי: אבל עוד לא אמרתי מה אני רוצה לומר וכבר יש לך רצון דיבור וכבר אתה מגן.

<שמעון אבני: אני לא מגן.

יעקב מרגי: שמעון.

יעקב מרגי: זאת תרומתו של דיון.

יעקב מרגי: כשיש תקנות יש לך מצע.

יעקב מרגי: הן לא יהיו מושלמות.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך, הן לא תהיינה מושלמות.

יעקב מרגי: נדרש אליהן בעוד כמה שנים, עוד פעם לשפר ולהתאים.

יעקב מרגי: וביום יום אתם תתכווננו ותסנכרנו, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: אבל צריך משהו.

יעקב מרגי: צריך את נתיבי הדרך.

<שמעון אבני: יש לנו.

<שמעון אבני: אתם תראו את התקנות שאנחנו - - -

יעקב מרגי: אני שמח.

יעקב מרגי: אני מקווה.

יעקב מרגי: אתה יודע, יש תהפוכות.

יעקב מרגי: בעגלה ובזמן קריב נעשה.

יעקב מרגי: לסכם בבקשה.

<גלית גבע: קודם כל אנחנו נשמח לסייע בכל מה שאפשר, בכל התהליך ולהעביר את התקנות.

<גלית גבע: אני חושבת שמה שכן, סוגיה שהיא מאד מטרידה אותנו, זה כל הנושא שאנחנו נצטרך כאן עזרה גם שלכם בהסעות מעורבות.

<גלית גבע: ישנן רשויות שאנחנו רוצים לראות איך אפשר לחבור להסעות של החינוך במצב שיש למשל באיזה שהוא יישוב מרוחק, פריפריאלי, שיוצאת הסעה של חינוך, ועל הרשות המקומית קל לחבור לרווחה וחינוך ולחשוב איך אפשר לעשות את החיבור הנכון, וגם כל הנושא של הסעה שלישית.

<גלית גבע: הסעה שלישית זה כל הסוגיה של מסגרות שלנו אחר שעות הלימודים.

יעקב מרגי: אנחנו לא שם.

<גלית גבע: אנחנו עוד לא שם, אבל אני אומרת שזה משהו שצריך לשבת על שולחן הדיונים כדי לראות איך לקדם אותו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש פה פונים.

יעקב מרגי: אביבית ברקאי, בבקשה, תציגי את עצמך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: עורכת הדין אביבית ברקאי-אהרונוף מארגון בזכות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראשית, ביחס לדברים הדי קשים - אני חייבת לומר – שנאמרו כאן, אי אפשר להסתיר את העובדה שלא היו תקנות, לא היינו שומעים כאן שיש איזו שהיא טיוטא של תקנות, אלמלא היו כאן בכנסת ישיבות ואלמלא יושב ראש הוועדה דאג שתהיה ישיבת מעקב, כדי לוודא היכן הדברים עומדים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו לא מזמן מצאנו בארגון מכתב משנת 2002, שמוען לשרת החינוך דאז, לימור לבנת, על כל אותן בעיות שדיברנו עליהן בישיבות הקודמות ובעצם מבקש ממנה שיותקנו תקנות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כלומר, לאורך השנים ביקשנו תקנות, ולולא הישיבות שהיו כאן וישיבת המעקב הזאת, זה לא היה קורה גם עד היום.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו התייחסות אחת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חייבת גם לציין, וזה נאמר בישיבה הקודמת, אנחנו התאספנו כמה ארגונים וניסחנו תקנות מאד מפורטות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לקחנו את התקנות המצוינות של משרד הרווחה, שישבו איתנו לכל אורך הדרך ולא רק בסופו של דבר, בסופו של תהליך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לקחנו את דו"ח צרפתי, ישבנו עם גורמים מקצועיים כמו המרכז להסעה בטוחה של בית החולים אלי"ן, וניסחנו תקנות שבאמת יורדות לרזולוציה של כל הדברים שנאמרו כאן, בין השאר על ידי מיכל.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: העברנו גם ליושב הראש את התקנות, גם אליכם את התקנות, ובעצם בעקבות המסמך הזה שהבאנו, התבקש אותו שיתוף בישיבה הקודמת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לצערנו הרב, כפי שגם אמרת, עד היום, למרות המיילים, למרות טלפונים – גם שלי וגם על פי הידוע שלי של חברות מארגונים אחרים – לא זכינו לאיזה שהוא שיתוף מיוחל, ואני מאד מאד מבקשת, אדוני, שהדברים לא יצאו לנו רק בסוף התהליך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שיש ערך מאד מאד נוסף, ונאמר פה על ידי נציגת משרד הרווחה, בשיתוף של ארגונים תוך כדי התהליך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הפניות לצערי הרב ממשיכות להגיע, גם בנושאים אחרים כמו אחיות, ולכן גם ביקשנו פעם שעברה שהישיבה תהיה גם ביחד עם משרד הבריאות, להתייחס לכל מיני סוגיות של ילדים עם צרכים רפואיים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: גם בנוגע לחופשים, יש עדיין בעיות.

יעקב מרגי: אביבית, אנחנו כרגע ממוקדים בהסעות בחינוך המיוחד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני מדברת על הסעות בחינוך המיוחד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ילדים צריכים גם - - -

יעקב מרגי: בסדר, אני יודע, את כל הדברים הנלווים, ברור לי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק על חינוך מיוחד.

יעקב מרגי: הכל חינוך מיוחד, אבל כרגע את מדברים על צרכים נלווים.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים קודם כל לבסס.

יעקב מרגי: עוד לא הגענו לזה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בוודאי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הם צריכים להיות חלק מהתקנות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה ילדים עם צרכים מיוחדים וזה ילדים בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: בואי נתמקד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: עוד דבר אחרון, אדוני.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: דיברת על כך שאם לא יובאו תקנות, אתה פשוט תגיש הצעת חוק ואני חייבת לומר לך שגם את התהליך הזה כבר עברנו וניסחנו, לקחנו את התקנות והעברנו את זה לפורמט של הצעת חוק.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ידוע לי שחברת הכנסת קארין אלהרר, שהייתה צריכה להיות כאן היום, אבל על פי הידוע לי היא נמצאת בכנס, רצתה להניח את הצעת החוק הזאת ונשמח מאד - אם התקנות לא יקודמו – שהצעת החוק הזאת תונח על שולחן הכנסת, כי הנושא הזה חייב לקבל מענה.

יעקב מרגי: אמירתי באוויר ולא סתם אמרתי.

יעקב מרגי: אם יהיו תקנות לא נצטרך חוק.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הלוואי ויהיו תקנות.

יעקב מרגי: תודה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה.

יעקב מרגי: הורה – אודליה אבן חן-צריקר, בבקשה.

יעקב מרגי: סליחה, חברת הכנסת ענת ברקו ביקשה.

יעקב מרגי: בבקשה.

ענת ברקו: אדוני יושב הראש, רק מה שרציתי לשאול, בזמנו דובר על איזה שהוא מערך תחבורתי כולל.

ענת ברקו: יכול להיות שמשרד התחבורה כאן העלה, נדמה לי שזה היה בוועדה הזאת, שיהיה מערך תחברותי לתלמידים עם הסעות משרד החינוך, הרשויות.

יעקב מרגי: נכון, היה דיון.

ענת ברקו: וזה דבר שאולי גם יכול להשתלב עם כל הדברים האלה.

יעקב מרגי: את היית כאן כשאמרתי שכולנו שואפים להגיע למצב של בס-סקול, הצהוב, הכתוב?

ענת ברקו: כן, כן, אמרנו.

ענת ברקו: דיברנו על זה.

יעקב מרגי: דיברנו באותו דיון, אבל אנחנו עדיין רחוקים משם.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע ממוקדי מטרה לגבי הסעות של ילדים עם צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: כל מערך ההסעות של תלמידים, אני חושב זה אינטרס לאומי בעומסים שיש לנו בשעות הבוקר ברחבי העיר, בסכנות.

יעקב מרגי: רבותי, יש ערים, יש יישובים שבשנה שמונה בבוקר זה בוקה ומבולקה כל נושא ההסעות.

יעקב מרגי: סביבת בית ספר לא בטוחה.

ענת ברקו: ברור.

יעקב מרגי: עזבו ילדים עם צריכים מיוחדים.

יעקב מרגי: אם היינו יודעים מה קורה כשהילד מגיע, ולמה יודעים?

יעקב מרגי: ההורים שותפים, אני רואה לפעמים איך הורים עוצרים באלכסון, מורידים את הילד מהדלת הזו ועוד כועס עליך למה אתה מסתכל עליו במבט זועם.

יעקב מרגי: זו תכנית לאומית, וודאי שנצטרך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הייתה גם ועדה שדנה בכך, אגב.

יעקב מרגי: תודה, לא עכשיו.

יעקב מרגי: תודה, חברת הכנסת ענת ברקו.

יעקב מרגי: אודליה, בבקשה.

<אודליה אבן חן צריקר: שלום.

<אודליה אבן חן צריקר: שמי אודליה, אני אמא לשלושה ילדים עם צרכים מיוחדים.

<אודליה אבן חן צריקר: שלושתם על הספקטור האוטיסטי.

<אודליה אבן חן צריקר: שנים על גבי שנים אני מעורה עם חברות ההסעה ובעוונותיי נהייתי בעצם בעל כורחי מנהלת לוגיסטיקה.

<אודליה אבן חן צריקר: מרבע לשבע בבוקר עד השעה שמונה וחצי, לפעמים אפילו יותר, לא ניתן לתפוס אותי בטלפון, כי אני בלוגיסטיקה קשה.

<אודליה אבן חן צריקר: חווינו שנים טובות יותר ושנים פחות טובות.

<אודליה אבן חן צריקר: רציתי להעלות שתי נקודות מאד חשובות.

יעקב מרגי: מאחר שאמרת בשנים הטובות יותר, מה היה שהשתנה?

<אודליה אבן חן צריקר: לקראת סוף השנה, אם הצקתי יותר אז התייחסו אלי יותר כשענו לי לטלפון.

יעקב מרגי: ויש מענה?

יעקב מרגי: כשצועקים יש מענה?

<אודליה אבן חן צריקר: אחרי שאתה צועק, מגיע לעירייה יום יום, מפסיד עבודה, צועק, דורש, מבקש, מאיים, פונה לעורך דין - - -

יעקב מרגי: מה, הם פחדו ממך?

יעקב מרגי: עשו לך טובה או מה?

<אודליה אבן חן צריקר: עושים לך טובה ש- - -

יעקב מרגי: זה אפשרי ולא נתנו?

<אודליה אבן חן צריקר: היום אני בקשר עם מנהלת חברת ההסעים, לפלאפון האישי שלה, ורק ככה הילדים שלי מגיעים בזמן ובשלום לבית הספר.

יעקב מרגי: כי היא יודעת שהיא קונה שקט ברגע שהיא מבצעת.

<אודליה אבן חן צריקר: כן, היא יודעת שהיא קונה שקט ברגע שהיא נותנת לאודליה את מבוקשה, שבסך הכל הילד יעלה בשלום להסעה.

<אודליה אבן חן צריקר: דיברת על הנדיבות, אני רוצה לספר לך על תופעה שאני נתקלת בה יום יום.

<אודליה אבן חן צריקר: לחברות ההסעה יש בעצם חברות נוספות שמבצעות את ההסעה בבוקר.

<אודליה אבן חן צריקר: אותן חברות הסעה שאמורות לבצע את ההסעה בבוקר, יש לה חברה נוספת, כי אין להן יכולת להגיע כל כך מוקדם בבוקר.

<אודליה אבן חן צריקר: אותה חברת הסעה מוציאה את זה לגט טקסי ומזמינה גט טקסי כשבפועל הנהג לא יודע איזה סוג של לקות הוא לוקח, איזה סוג של ילד, אם זה ילד בחינוך הנפשי או אם זה ילד עם לקות אוטיסטית.

<אודליה אבן חן צריקר: הוא פשוט אומר לי – לא יודע, אני פשוט הגעתי אליך.

<אודליה אבן חן צריקר: אני לא יודע את מי אני לוקח, יש לי פה מסלול.

<אודליה אבן חן צריקר: אפילו טלפון, אין עם מי לדבר.

איציק שמולי: מה, שולחים אליך נהג מונית?

<אודליה אבן חן צריקר: גט טקסי.

<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים מגיעה אלי גט טקסי כי זה שלושה ילדים שמגיעים.

איציק שמולי: זה הזוי הדבר הזה.

<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים זה נהגים שאני מכירה.

יעקב מרגי: זו מטרת הדיון, להציף את הנושאים והנקודות, כדי לגעת בהן ולסגור את זה מכל הכיוונים.

<אודליה אבן חן צריקר: כשאני כבר מתקשרת למנהלת ההיסעים כי במזל ולאחר שלוש שנים שאנחנו מרוטי עצבים, יש לי כבר את הסלולארי שלה, היא אומרת לי מה, באמת, הוא הזמין גט טקסי?

<אודליה אבן חן צריקר: כן.

<אודליה אבן חן צריקר: אני מתחילה לעשות טלפונים, כשהוא אומר רגע, אבל אני נתתי את זה לחברת דרך צדיקים.

<אודליה אבן חן צריקר: אז היא מתקשרת לדרך צדיקים שמתקשר לחברה נוספת.

יעקב מרגי: אם היית מבינה בהלכות חימום בשבת, היית מבינה מה קורה בכלי שלישי.

<אודליה אבן חן צריקר: זה כבר נהיה רביעי וחמישי.

<אודליה אבן חן צריקר: אז זאת אחת הבעיות, כשבעצם הנהג לא יודע לאן הוא מגיע.

<אודליה אבן חן צריקר: כך קרה מקרה מאד מאד חמור, שנהג הגיע לבית ספר רעים, שהוא בית ספר לחינוך נפשי בחולון, עם הפרעות קשות, והיה בטוח שהוא לוקח נערים במגמת מוסיקה, כי יש גם מוסד רעים בחולון.

<אודליה אבן חן צריקר: הוא לא ידע שיש צורך לקחת את הילדים עם מלווה.

<אודליה אבן חן צריקר: זה ילדים עם הפרעות קשות.

<אודליה אבן חן צריקר: אני פשוט תפסתי אותו באותו רגע בטלפון, העבירו לו את הטלפון האישי של אחד הילדים.

<אודליה אבן חן צריקר: הסברתי לו איזה ילדים הוא מקבל והוא הוריד את כולם מייד חזרה לבית הספר.

<אודליה אבן חן צריקר: אבל אלה דברים שקורים כל יום אצלנו.

<אודליה אבן חן צריקר: כשאנחנו פונים לעירייה, אנחנו מגלים לעתים חמימות ולעתים אוזן קשבת, אבל לעתים אנחנו שומעים משפטים כמו: ההורים משקרים, זה לא נכון.

<אודליה אבן חן צריקר: לפעמים אנחנו שומעים מצבים של: אין מה לעשות, אין לנו עם מי לעבוד, המכרז הוא מכרז סגור.

<אודליה אבן חן צריקר: קשה לנו מאד לבחור את חברות ההסעה.

<אודליה אבן חן צריקר: רק שאלה גם לא יעזבו אותנו ואז לא נדע מה לעשות עם הילדים.

<אודליה אבן חן צריקר: אני מוצאת הרבה תשובות של אין לנו מה לעשות.

איציק שמולי: באיזה עירייה זה?

<אודליה אבן חן צריקר: חולון.

יעקב מרגי: זו עיר לילדים שמשתדלים בה.

<אודליה אבן חן צריקר: כן.

<אודליה אבן חן צריקר: לא לכולם.

יעקב מרגי: אתה רוצה לנהל את הדיון?

יעקב מרגי: משפט אחרון.

<אודליה אבן חן צריקר: חשוב לי לומר דבר נוסף.

<אודליה אבן חן צריקר: בנוגע לילדים המשולבים, לא תמיד הילדים המשולבים הם ילדים שבחרו שהם ישולבו בגלל התפקוד שלהם, לעתים זה מחוסר ברירה.

<אודליה אבן חן צריקר: הבת שלי ילדה משולבת, בכיתה ג' ובחרנו בשילוב מחוסר ברירה, כי אין מסגרת אחרת שתקבל אותה, אבל בגלל שבחרנו בשילוב, זה בעוכרינו.

יעקב מרגי: משלמים מחיר.

יעקב מרגי: היא תשלם?

<אודליה אבן חן צריקר: אנחנו משלמים מחיר מאד כבד, כי כל הזמן מסבירים לנו שאנחנו בחרנו בשילוב ולכן אנחנו לא זכאים, למרות שלעתים אנחנו זכאים בגלל המרחק לבית הספר, אנחנו זכאים להסעה, אבל בגלל שהיא ילדה משולבת, היא אוטיסטית, אבל – שנייה, אודליה.

<אודליה אבן חן צריקר: אמרו לי בפירוש שאוטיזם לא תקף השנה, הוא תקף לשנה הבאה.

<אודליה אבן חן צריקר: זה משפט מאד קשה להורה לעשות.

<יהודית גידלי: בהסעות, או בכלל?

<יהודית גידלי: לא הבנתי.

<אודליה אבן חן צריקר: גם בכלל, היא לא מקבלת את השילוב השנה, הוא יהיה רק בשנה הבאה, גם בנושא ההיסעים וגם בנושא הסייעת.

<אודליה אבן חן צריקר: אבל כשמדובר בנושא ההיסעים, גם כשבית הספר הוא לא באיזור הרישום שלנו, היא לא זכאית להסעה, למרות שהדרך היא מאד קשה לה ולא חשוב מה קורה.

איציק שמולי: היא לא זכאית כי זה בעצם נתון לשיקול דעתה הבלעדי של הרשות?

<אודליה אבן חן צריקר: כן, כן.

יעקב מרגי: אני רוצה להיות הסנגור של מי שעומד מולה.

יעקב מרגי: כל נושא השילוב הוא תהליך של התמזגות, הוא לא מעוגן בכלום.

יעקב מרגי: הוא עדיין לא מעוגן.

יעקב מרגי: יש את דו"ח ועדת דורנר שלא יושם ואז זה הופך להיות ברצוני הטוב, ברצונה הטוב ויש איזה הסכם שבשתיקה על העוולות שאתה רואה ועל העוולות שאני רואה.

יעקב מרגי: המערכת מול ההורים וההורים מול המערכת זורמים, כי אין מענה אחר.

יעקב מרגי: האלטרנטיבה היא, זה לא מעוגן עדיין.

יעקב מרגי: זה לא דבר שהולך ולכן זה דיון בפני עצמו.

יעקב מרגי: דיון מורכב, לא פשוט.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לכם מה שחוזר כל דיון, שתבינו.

יעקב מרגי: אין לי טענה.

יעקב מרגי: המדינה משקיעה טבין וטקילין.

יעקב מרגי: יש הוצאות עתק.

יעקב מרגי: על זה אני מצדיע.

יעקב מרגי: אני עדיין אומר, עם עבודה מערכתית טובה, נוכל להוציא תפוקות מההשקעה הזו פי כמה וכמה.

יעקב מרגי: רבותי, אם זה לא היה רווחי חברות ההסעה לא היו עושות זאת.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם לא רווחי בשוליים, זה לא רווחי בשוליים.

יעקב מרגי: פשוט אין הגדרות, אני מותר לי.

יעקב מרגי: אין מי שישים לי נו, נו, נו על הראש.

יעקב מרגי: היום הצליח לי, מחר זה גט טקסי.

יעקב מרגי: מחרתיים אולי גם השכנה, תעשי טובה, נתקעתי, תיקחי לי את הילדה.

<קריאה: או שההורים יסיעו.

<קריאה: זה מה שהם אומרים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותי, שוב, זו מטרת הדיון.

יעקב מרגי: שמעון תפנים, זו מטרת הדיון.

יעקב מרגי: מה אני אומר?

יעקב מרגי: זו מטרת הדיון.

יעקב מרגי: אנחנו נצטרך להגיע לשם ואני אומר לך, גם אחרי שתגמור את התקנות, עדיין יהיו, אבל לפחות יש לי במה להיאחז.

יעקב מרגי: השלטון המקומי – לוט בערפל.

יעקב מרגי: אתה – לוט בערפל.

יעקב מרגי: ההורים גם כן.

יעקב מרגי: כולנו באי ודאות אחרת, בגלל שדבר אחד אף אחד לא מצא לנכון להסדיר.

יעקב מרגי: וגם משרד הרווחה, אני מציין.

יעקב מרגי: אני יודע, עד שחוקקנו את החוק למעונות יום שיקומיים בוועדה לזכויות הילד.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם את היית בתפקיד, לקחנו קילומטרז'ים.

יעקב מרגי: את החלפת את מוטי?

<גלית גבע: לא.

<גלית גבע: הוא פרש.

יעקב מרגי: שיקום בקהילה היה הדגל שלו ואחר כך התקנות להסעות, אבל הזמן, הזמן.

יעקב מרגי: הזמן.

יעקב מרגי: זה נפשות.

יעקב מרגי: זה ימים.

יעקב מרגי: זה דמים, תרתי משמע.

יעקב מרגי: חנה פלוטניק, בבקשה.

<חנה פלוטניק: שלום.

<חנה פלוטניק: אני מעמותת ביחד ואני כן מתחברת למה שאודליה אמרה.

<חנה פלוטניק: אני מייצגת הורים שעושים שילוב של ילדם.

<חנה פלוטניק: אני יודעת שאמרת שאנחנו נשים את זה בצד.

<חנה פלוטניק: אני לא רוצה לשים את זה בצד, כי אני רואה מה שההורים צריכים לעשות כל יום.

<חנה פלוטניק: אנחנו לא מבקשים הסעה שלישית, הילדים האלה משולבים ומגיעים הביתה בשעה אחת וחצי, שתיים או שתיים וחצי וההורים לוקחים אותם למרכז טיפולי.

<חנה פלוטניק: ההורים יוצאים מהעבודה מוקדם, חוזרים לעבודה ובחמש וחצי שוב הולכים לקחת את הילד.

<חנה פלוטניק: ההורים אומרים אנחנו לא מבקשים הסעה שלישית, אנחנו מבקשים שאנחנו נביא את הילד למסגרת חינוכית בבוקר, בצהריים קחו את הילד שלנו למרכז הטיפולי ותביאו אותו הביתה.

<חנה פלוטניק: אם אפשר כבר עכשיו שזה יהיה חלק מהתקנות.

יעקב מרגי: לא הבנתי.

יעקב מרגי: אתם אומרים שעדיף לכם הסדר הסעה שלישית מאשר הסדר למוסדות החינוך?

<חנה פלוטניק: לא, הם מבקשים שהם ייקחו את הילד בבוקר, תנו לנו שתי הסעות – אחת אחרי הצהריים לקחת את הילד למכרז הטיפולי, כי אין לו יום ארוך.

<חנה פלוטניק: למרות שיש לו צרכים מיוחדים והוא צריך לקבל את כל הפרה-רפואי ואת כל הקריאה והחשבון והדברים הנוספים שהוא צריך, אין לו יום ארוך.

<חנה פלוטניק: אני אשלם על יום ארוך, רק תן לי את ההסעה להביא אותו למרכז הטיפולי ותן לי הסעה להחזיר אותו הביתה מהמרכז הטיפולי.

<חנה פלוטניק: זה מה שאנחנו מבקשים, עד שתהיה הסעה שלישית.

<חנה פלוטניק: זה אפשרי?

<רחלי אברמזון: צריך לבחון את העניין הזה, מפני שזה נכון שהזכאות של הילדים מבחינת מערכת החינוך היא שתי הסעות.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה, אם ההסעה הזאת היא פר תלמיד, היא בעייתית.

<רחלי אברמזון: זאת אומרת אחד מסיים בארבע וחצי, השני במרכז הטיפולי האחר מסיים בחמש, השלישי בשש.

<רחלי אברמזון: זה לא מצב שמתאפשר.

<רחלי אברמזון: אז אם זה בצורה מסודרת, מאורגן וזה אותה הסעה, אז אני חושבת שבהסדרים פנימיים - - -

יעקב מרגי: נקודתי אני חושב שזה אפשרי.

<רחלי אברמזון: דרך הרשות המקומית אפשר להסדיר את זה, אבל אם זה משהו הרבה יותר רחב, אז זה צריך - - -

יעקב מרגי: שינוי מערכתי.

<רחלי אברמזון: אני חושבת שעניין ההסעה השלישית עדיין לא על הפרק ו- - -

יעקב מרגי: זה דיון אחר.

יעקב מרגי: אבל תודה שהצפתם את זה.

<חנה פלוטניק: אם אפשר לדבר עם מישהו, כי כן יש לי כמה ילדים שהולכים לאותו מרכז טיפולי.

יעקב מרגי: הנה אני אומר לך, אנחנו נעשה בדיקה של כל האוכלוסייה הזו וכנראה נתייחס לזה.

יעקב מרגי: נבדוק כל נושא הילדים שיש להם מסגרות נוספות ושזו הסעה שלישית ונראה.

יעקב מרגי: נעשה דיון מיוחד, כי לא נצא ראש אם נפתח את זה כרגע.

יעקב מרגי: תודה רבה על הפן הנוסף.

<אבנר עורקבי: הסעה שלישית זה ברווחה.

יעקב מרגי: חכה רגע.

יעקב מרגי: זה לא הדיון עכשיו.

<אבנר עורקבי: נכון וזה רווחה.

יעקב מרגי: חגי שמואלי.

<חגי שמואלי: תודה רבה.

<חגי שמואלי: חגי שמואלי, מנכ"ל עמותת איל, אגודה ישראלית לאפילפסיה.

<חגי שמואלי: רציתי לספר לכם שאילת בת 4, חולת אפילפסיה קשה מחיפה, נוסעת היום בהסעה עם עוד 10 ילדים.

<חגי שמואלי: לוקח לה להגיע למרחק של 8 קילומטר - - -

יעקב מרגי: מה זה אפילפסיה קשה?

<חגי שמואלי: מספר התקפים בשבוע.

<חגי שמואלי: מטופלת.

יעקב מרגי: היא מטופלת תרופתית, מאוזנת?

<חגי שמואלי: לא, לא מאוזנת.

יעקב מרגי: למרות הטיפול.

<חגי שמואלי: למרות הטיפול היא לא מאוזנת.

יעקב מרגי: וזו הסיבה שהיא צריכה הסעה מיוחדת.

<חגי שמואלי: היא צריכה הסעה, כי היא גם בחינוך המיוחד ויש לה צרכים, היא מוגדרת כילדה עם צרכים מיוחדים.

<חגי שמואלי: היא זקוקה למלווה בהסעה.

יעקב מרגי: אני רק אומר שיש לנו דיון מיוחד להגברת המודעות למחלת האפילפסיה במערכת החינוך, אז לכן לא נתמקד עכשיו.

<חגי שמואלי: לא, אני רק אדבר על נושא ההסעה שלה.

<חגי שמואלי: עם כל הכבוד לכל הנושא של התקנות, אבל יש דברים שהם נראים ממש לא הגיוניים.

<חגי שמואלי: 10 ילדים בהסעה של חינוך מיוחד, ילדים בני 4 שצריכים לנסוע מספר קילומטרים בודדים למעלה משעה, זה נראה לי קצת לא הגיוני.

<חגי שמואלי: זה גורם למריבות בין ההורים על המיקום בתור.

<חגי שמואלי: זה גורם לבלגן שלם, שגם אם סוף סוף אחרי שהעירייה החליטה שהיא תהיה הראשונה בתור, אז מנהל חברת ההסעות אמר אני מחליט, לא אתם.

<חגי שמואלי: אני אחליט.

<חגי שמואלי: היא תהיה עכשיו שביעית בתור ולא ראשונה בתור כמו שאתם רוצים.

<חגי שמואלי: אני מחליט.

יעקב מרגי: רגע, אם הייתם מקשיבים, מבינים, הרי זה לא מדע בדיוני.

יעקב מרגי: הרי בסוף בסוף יש מסלול.

יעקב מרגי: הנהג עושה את המסלול הכדאי לו, בית הספר רוצה את המסלול הכדאי לו וההורה רוצה את המסלול הכדאי לו.

יעקב מרגי: צריך להיפגש איפה שהוא באמצע.

יעקב מרגי: גם עשרה, שמונה, שבעה, שישה, מישהו מקצועי בסוף צריך למתוח את הקו.

יעקב מרגי: בכל מקום שהוא ימתח את הקו יהיה מי שיגיד – די.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לשאוף שבאמת הקו יהיה סביר.

יעקב מרגי: אם יש צרכים כאלה וברמה מסוימת צריך ארבעה, אז יהיו רק ארבעה.

יעקב מרגי: אם בצרכים מיוחדים פחות קשים יהיו שמונה, אז שמונה.

יעקב מרגי: התקנות הן גמישות.

יעקב מרגי: כותבים אותן בני אדם.

<חגי שמואלי: נכון.

<חגי שמואלי: כן, זה בסדר.

<חגי שמואלי: כמובן שתקנות יכולות לעזור, אבל אני חושב שגם קצת היגיון היה עוזר קצת קודם.

<חגי שמואלי: כל הנושא של הממונה על הבריאות בחינוך המיוחד.

<חגי שמואלי: למשרד החינוך יש ממונה על מערכת הבריאות, על נושא הבריאות.

<חגי שמואלי: בכל מה שקשור לחינוך המיוחד היא לא מטפלת.

<חגי שמואלי: אין אחראית על נושא הבריאות שאני בא ואני מציג צרכים רפואיים.

<חגי שמואלי: אין איש מקצוע שבאמת אמון על נושא הבריאות בחינוך המיוחד.

<חגי שמואלי: אני חושב שהגיע הזמן גם לתת את הפתרון הזה.

יעקב מרגי: רחלי, סליחה.

יעקב מרגי: אתם לא יודעים מה השאלה וכבר התפתח דיון.

יעקב מרגי: זו תכונה מזרח תיכונית.

יעקב מרגי: לדוגמא בסקנדינביה, הייתי צריך להתחנן שמישהו יגיב.

יעקב מרגי: לגבי אוכלוסייה עם צרכים מיוחדים, הצרכים הם מגוונים ורבים כפי שאמרנו.

יעקב מרגי: האם אפשר כדי לעשות סדר, יכול להיות שיש, אני לא יודע.

יעקב מרגי: יש בכל רשות מקומית, בכל מחוז?

יעקב מרגי: עירית אני יודע, היא מטפלת בנושא אלרגיות ומממנת ומתקצבת סייעות רפואיות.

יעקב מרגי: השאלה היא לגבי מנהלת בית הספר.

יעקב מרגי: אחר כך ההורה.

יעקב מרגי: יש להם דילמה אמיתית.

יעקב מרגי: יש פה מפגש רצונות חיובי, שגם מנהל בית הספר או המורה או המורה יחד עם ההורה רוצים להגיע לאיזה שהוא טיפול אופטימאלי ויש בעיה רפואית.

יעקב מרגי: יש כתובת?

<חיה הראל: כן.

יעקב מרגי: מה היא?

<חיה הראל: עירית ליבנה יושבת איתנו והיא גם חלק מהצוות - - -

יעקב מרגי: מי זה איתנו?

יעקב מרגי: סליחה, הדוברת, תציגי את עצמך.

<חיה הראל: חיה הראל, ממונה על החינוך המיוחד, ממונה על הסעות באגף החינוך המיוחד וחוק ילדים חולים.

<חיה הראל: עירית ליבנה היא הממונה על בריאות התלמידים ולצורך העניין היא חלק מהצוות שישב וכתב את התקנות בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: אבל היא למעלה אחת.

יעקב מרגי: אני שואל ברמת השטח.

יעקב מרגי: הרי בואו תחשבו, אי אפשר לעשות אלפי מקרים ולצמצם את זה ל-1,000 מקרים מתוך עשרות מקרים, שצריכים שאלה, הבהרה, למנוע איזה אי ודאות.

יעקב מרגי: לא כולם יפלו על עירית ליבנה ביום.

<חיה הראל: לא.

<חיה הראל: יש לה את הנציגות שלה בכל המחוזות, בכל מחוז.

יעקב מרגי: יש במחוזות?

יעקב מרגי: זה מה ששאלתי.

<חיה הראל: ישבנו עם הנציגה במחוז חיפה ובמחוז צפון.

יעקב מרגי: יש בכל מחוז נציגה של בריאות?

<חיה הראל: כן.

<חיה הראל: התקנה שלה לא - - - את המענה בחינוך המיוחד, ועל זה אנחנו ניתן את ה - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אני רוצה תשובות.

<חיה הראל: אבל המעורבות שלה היא מעורבות מלאה.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: חגי, תסיים.

<חגי שמואלי: אני רק אציין שגם בפגישה עם עירית ליבנה וגם במיילים שאנחנו פונים אליה והורים פונים אליה, התשובה המאד מאד חד משמעית שלה היא – מה שקשור לחינוך המיוחד לא אני הכתובת, תפנה לאגף לחינוך מיוחד.

יעקב מרגי: אני מכיר את התשובה הזו שלה.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר בבקשה כך, קודם כל חגי, נעים מאד.

<רחלי אברמזון: אנחנו צוות האגף לחינוך מיוחד, אז באמת אם יש דברים נקודתיים או בעיות נקודתיות, בבקשה לתשומת הלב שלנו.

<רחלי אברמזון: ואם אנחנו צריכים להיעזר באנשי מקצוע נוספים, נעשה זאת.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה, אני גם רוצה לומר שבמסגרות החינוך המיוחד עצמן, ישנו את הזכיין, את פמי פרימיום, שבדרך כלל גם יש רופאים במסגרות ששייכים, שגם איתם אפשר להתייעץ ולתת.

<רחלי אברמזון: אז תפנו אלינו.

<רחלי אברמזון: אנחנו יודעים אל מי - - -

יעקב מרגי: לא, אבל רחלי - - -

<רחלי אברמזון: ברמה הנקודתית עם מי לשבת.

יעקב מרגי: רחלי, ברמה הנקודתית את צודקת.

<רחלי אברמזון: אחרי שחגי אומר פניתי ולא קיבלתי תשובה.

יעקב מרגי: יפה, אבל ההורה צריך לדעת שיש את הפירמידה הזאת, שהיא ישנה.

<רחלי אברמזון: חד משמעית.

יעקב מרגי: ואם הוא לא יודע, זה כשל.

<רחלי אברמזון: אז אני צריכה לבדוק את זה.

יעקב מרגי: הכי קל לומר תפנו אלי, תפנו אלי.

יעקב מרגי: זה לא יהיה.

יעקב מרגי: זה לא ילך.

<רחלי אברמזון: לא, אני רוצה לבדוק מדוע הנציגות במחוזות לא נתנו את המענה.

יעקב מרגי: יפה.

<רחלי אברמזון: אם הייתה בעיה, אז לטפל גם בזה, אבל ברמה העקרונית – אם נדע - נדע גם איך לטפל.

יעקב מרגי: אני חושב שגם כל סוגית המידע לציבור, מידע להורים, צריך להיות כנראה יותר נגיש.

יעקב מרגי: קחו את זה לתשומת ליבכם.

<רחלי אברמזון: רשמתי.

יעקב מרגי: כי להזיז בשירות המדינה זה שינויים ובהנגשת מידע זה לוקח זמן.

<חיה הראל: אני רק רציתי להגיד עוד דבר אחד.

יעקב מרגי: בבקשה.

<חיה הראל: אני רוצה להגיד שבכל הנושא של כתיבת התקנות, אנחנו עברנו תהליך יפיפה בתוך המשרד, של שיתופי פעולה ושל האזנה ולקחנו את כל התקנות שהעבירו לנו ממשרד הרווחה ומה שההורים כתבו ושלחו גם לך עותק וזה נר לרגלינו בישיבה הזאת.

<חיה הראל: מילה במילה עברנו על כל תקנה שלהם והתאמנו אותה לחינוך המיוחד.

<חיה הראל: אנחנו נגיע בסופו של דבר למקום שנברך על המוגמר, אבל יחד עם זאת, בואו לא נשלה את עצמנו.

<חיה הראל: יושבת פה אמא ומדברת על ילד בן שנתיים.

<בתאל סקנדריון: ילד עם תסמונת דאון, בן 2.5 שנים.

<חיה הראל: שנתיים וחמישה חודשים.

<חיה הראל: זה תקנות של משרד הרווחה שהיו צריכות לתת את המענה והן לא נותנות את המענה, כי במקום הפרטני, כמו שכבודו אמר, זה במקום האישי של הקשר עם הנהג, שהוא תחת חוזה משנה - - -

יעקב מרגי: לכן התקנות יצטרכו לתת מענה כדי שנצמצם את התופעות האלה.

<חיה הראל: יפה, אז אנחנו כותבים את זה וביחד עם זה כשזה מגיע אל האמא, ליד השולחן בוועדה, אנחנו נצטרך לשאול את עצמנו איך אנחנו נותנים מענה אנושי, גם כשיש את כל התקנות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אריק בן סמחון, בבקשה.

<אריק בן סמחון: שלום, שמי עורך הדין אריק בן סמחון, נציג ית"ד.

יעקב מרגי: מה זה ית"ד?

<אריק בן סמחון: אגודת ילדי תסמונת דאון.

<אריק בן סמחון: אני שמעתי פה את נציגי משרד החינוך, בנוגע למצב המתקדם שבו נמצאות התקנות, שכבר בהפצה.

<אריק בן סמחון: יחד עם זאת, ישנן בעיות שקיימות ואנחנו רואים אותן דרך הפניות שמגיעות אלינו.

<אריק בן סמחון: זה קשור בעיקר לילדים המשתלבים.

<אריק בן סמחון: אני רוצה להעיר שתי הערות קצרות.

<אריק בן סמחון: אני יודע שקודם אמרתם שלכך ייוחד דיון נפרד, אבל אני רוצה להעלות שתי הערות קטנות בעניין.

<אריק בן סמחון: חוק החינוך המיוחד נותן זכות קדימה לשיבוץ במוסד רגיל, שאיננו מוסד של חינוך מיוחד.

<אבנר עורקבי: אתה מדבר על שיבוצים?

יעקב מרגי: אבנר, הוא יודע לדבר.

<אבנר עורקבי: זה רק הסעות.

<אריק בן סמחון: שנייה, שנייה.

יעקב מרגי: חכה, הוא נתן הקדמה, לא הקשבת לו.

יעקב מרגי: רק תעשה את זה בקצב שלי, לא שלך, כי השעון מאיץ.

<אריק בן סמחון: בסדר.

<אריק בן סמחון: יש את פרק ד1 שמדבר על השילוב.

<אריק בן סמחון: אותו ילד שמשולב צריך הסעה, אבל יש לו איזה שהוא מחסום.

<אריק בן סמחון: המחסום הוא שהתקנות אומרות שהזכאות שלו נקבעה בעצם על ידי ועדת השמה, אבל מה קורה בפועל?

<אריק בן סמחון: הזכאות של ילד משתלב דווקא נקבעה על ידי ועדת השילוב.

<אריק בן סמחון: בא משרד החינוך, גם היום בסוף שנת 2015 ואומר – לא, זו ועדת שילוב, זו לא ועדת השמה.

יעקב מרגי: לא, אז אני אומר לך שזה לא חד משמעי.

יעקב מרגי: זה הכל תלוי באותה ועדה.

<אריק בן סמחון: אבל רגע, עוד הערה בעניין הזה.

יעקב מרגי: שנייה, אני לא רוצה לפתוח דיון על השילוב.

<אריק בן סמחון: אוקיי, מילה אחרונה בעניין הזה.

<אריק בן סמחון: זה ברור לכולם שפרק השילוב הוא מאוחר לתקנות, וועדת השילוב נכנסה בנעליים של ועדת ההשמה.

<אריק בן סמחון: לכן לא יכול להיות שאם ילד הוא זכאי לשילוב, אז יגידו לו אה, אז בעצם הבעיה שלך נפתרה ואתה יכול לעשות את ההסעה בכוחות עצמך.

<אריק בן סמחון: זה לא יעלה על הדעת.

יעקב מרגי: אז אני אומר לך מניסיון, מידע אישי, אני אומר לך מידע כללי גם, לא בכל שילוב אתה מאבד את כל הזכויות שלך.

יעקב מרגי: אתה לא מאבד.

יעקב מרגי: לכן זה לא חד משמעי.

יעקב מרגי: תקשיב, מה לעשות, זו תחושה שאנחנו כאילו בהסדרה של הכל.

יעקב מרגי: זה לא נכון, כי המערכת מתקדמת, המודעות הולכת וגדלה, הנכונות של המערכת.

יעקב מרגי: אני אמרתי את זה בועידת גלובס לעסקים, שם ייחדו פרק לחינוך ואמרתי אם יש סעיפים, תקנות תקציביות בלי תקרת סכומים במשרד החינוך, ואני אומר את זה בהפתעה, למרות כל הביקורת שלי ויש לי ביקורת, כי כל מערכת צריכה שתהיה לה ביקורת.

יעקב מרגי: שמעון, זה בריא שלכל מערכת יש ביקורת, לא צריך להתרגש.

<שמעון אבני: אני לא נגד ביקורת.

יעקב מרגי: לא צריך להתרגש.

יעקב מרגי: יש תקנות תקציביות ואני אומר לכם רבותי, זה לא ברור מאליו, ללא תקרה.

יעקב מרגי: המערכת יודעת להשתנות תוך כדי הליכה ולהיענות לצרכים, כי אף אחד לא יכול לתכנן מראש צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: אף אחד לא יודע.

יעקב מרגי: במשרדי ממשלה בדרך כלל אוהבים לעבוד עם תקנות תקציביות ומספרים מדויקים ויש מחלקות משפטיות, מחלקות תקציב, חשב ונהלים ואתם רואים שהמשרד יודע ללכת עם זה.

יעקב מרגי: מה שכן, אנחנו צריכים לעזור למשרד, כי הוא משרד מורכב וגדול, ואני אומר לכם – משרד החינוך הוא משרד ענק וצריך לעזור לו.

יעקב מרגי: אנחנו פה כדי לעזור לו להתכוונן, להגיע צעד אחר צעד.

יעקב מרגי: כרגע אנחנו עוסקים בהסעות של החינוך המיוחד ולא נרפה ממנו.

יעקב מרגי: לא נרפה.

יעקב מרגי: אבל מהרגע שקבע מי שקבע שהוא זכאי להסעה, הוא זכאי להסעה כזו בגלל שהוא כזה וכזה, צריך לתת לו את זה בצורה הטובה ביותר.

<קריאה: לכל מקום.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: אנחנו לפני סיכום, לכן אני אתן לעוד דוברת אחת או שתיים.

יעקב מרגי: אם מסעוד גנאים רוצה את זכות הדיבור, שיאמר לי.

יעקב מרגי: תמר שי, בקצרה.

יעקב מרגי: לא לחזור על דברים שנאמרו.

<אבנר עורקבי: הבאתי ילדים מיוחדים.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: ביקשת אותם, נכון?

יעקב מרגי: מתי נתת לי את זה?

<אבנר עורקבי: לא, אני ביקשתי.

יעקב מרגי: תקשיב, אני אוהב להשתמש במילה כן, לא לא.

יעקב מרגי: מתי הבאת לי את זה?

<אבנר עורקבי: לא צריך.

<אבנר עורקבי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הם יקבלו את זכות הדיבור.

יעקב מרגי: בסוף הבאת אותם.

יעקב מרגי: מיד.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<תמר שי: עורכת הדין תמר שי, ארגון קשר.

<תמר שי: ממש לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, רק לגבי נקודות קריטיות שלא דובר עליהן וכן חייבות להיכלל בתקנות בינינו, לפי פניות שאנחנו מקבלים.

<תמר שי: קודם כל זה סיפור של הכשרת מלווים ונהגים בסיפור הזה.

יעקב מרגי: לא להרחיב.

יעקב מרגי: אמרת נקודה - - -

<תמר שי: אתמול הגיע אלי מקרה של ילדה - - -

יעקב מרגי: תמר, אני אוהב שמקשיבים לי.

יעקב מרגי: סליחה, אמרת נקודה?

יעקב מרגי: לא לפתח אותה.

יעקב מרגי: הם לקחו לתשומת הלב.

יעקב מרגי: תעברי.

יעקב מרגי: תתרמי לדיון.

<תמר שי: כמה זה חמור, שילדה מחוסרת הכרה הגיעה הביתה.

יעקב מרגי: תתאפקי מלהוציא - - -

<תמר שי: בלי שאף אחד שם לב.

יעקב מרגי: תעלי עוד נקודות כדי לתרום לדיון.

<תמר שי: כמות הילדים בהסעה, על זה כל הזמן דיברו ולא אמרו את הנתון הזה.

יעקב מרגי: כשתהיה הכרעה מקצועית אתם תהיו חלק מזה.

<תמר שי: מספר הילדים ומשך הזמן, שזה הדבר הקריטי ביותר.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני חושב שאמרת דברים חשובים.

יעקב מרגי: סלי עובדיה, בבקשה.

<סלי עובדיה: שמי סלי עובדיה, יש לי בת עם פיגור.

<סלי עובדיה: אני רוצה לדבר על חוסר ההכשרה של המלווים.

<סלי עובדיה: לא יתכן שמלווה תתקשר אלי ותגיד לי – הבת שלך מקללת, הבת שלך מרביצה, תדברי איתה, אני מתעלמת ממה שקורה בהסעה.

<סלי עובדיה: כתוצאה מזה אחת הבנות שברה לבת שלי את המשקפיים והמלווה החליטה שהיא צריכה להתעלם, כי היא יורדת לרמה שלהן, במקום שהיא תבין שהיא נמצאת עם ילדים מיוחדים.

יעקב מרגי: אני אגיד לך למה, כי מי שהיה חסר לה עבודה, ברשות המקומית מצאו לה.

יעקב מרגי: זה שהבת שלך נכנסה באמצע, היא רק מפריעה לה.

יעקב מרגי: וזו סוגיה שאנחנו מדברים, בהמשך להסדרה.

יעקב מרגי: הגיע הזמן שכל סוגית הסייעות - - -

<שמעון אבני: מלוות.

יעקב מרגי: רגע, תאמין לי שאני יודע מה אני אומר.

<שמעון אבני: לא, כי זה קריטי המלוות.

יעקב מרגי: תלמד לומר כן, לא לא.

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: חיובי תמיד.

יעקב מרגי: אני רוצה להתייחס לסייעות.

יעקב מרגי: אתה הגעת כבר למלוות.

יעקב מרגי: זו תחתית הפירמידה.

יעקב מרגי: אני מדבר על הסייעות הרפואיות, נתחיל משם קודם כל.

יעקב מרגי: שיהיו מוכשרות, שיוגדרו כמקצוע.

יעקב מרגי: סייעות בגנים, זה צריך להיות מוגדר כמקצוע.

יעקב מרגי: סייעת ילדים בריאים, ללא צרכים מיוחדים, מה אתם חושבים שלא צריך הכשרה מקצועית?

יעקב מרגי: אז אני אומר לכם שאתם טועים.

יעקב מרגי: צריך הכשרה מקצועית.

יעקב מרגי: לשם אנחנו שואפים.

יעקב מרגי: מלוות לילדים.

יעקב מרגי: מה היא ציפתה עם ילדה עם פיגור?

יעקב מרגי: שהיא תלטף לה את השיער?

יעקב מרגי: מה היא ציפתה?

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: יש עוד נקודה?

<סלי עובדיה: כן.

<סלי עובדיה: באותו מקרה, גם כשהרשות המקומית באה ושאלה אותה על המקרה שקרה, המלווה החליטה לשקר וזו לא פעם ראשונה שאנחנו נתקלים בשקרים של המלווה.

<סלי עובדיה: אנחנו ההורים מרגישים חוסר ביטחון - - -

יעקב מרגי: איזו עירייה את?

<סלי עובדיה: בית שמש.

יעקב מרגי: בית שמש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כדי שאבנר לא יתחשבן איתי, אתם הולכים, הוא נשאר פה כל היום, 24 שעות.

יעקב מרגי: שלומית, בבקשה.

<שלומית קנקיזיל: תודה.

<שלומית קנקיזיל: אני שלומית, אמא של י', ילד בן 9.5 עם פיגור ו-C.P.

<שלומית קנקיזיל: אנחנו חווים הרבה בעיות עם מחלקת ההיסעים של העירייה, לצערנו הרב.

<שלומית קנקיזיל: אנחנו שמים לב שזה כל פעם תלוי בקטע של מי שזוכה במכרז, וכמו שהרבה אמרו זה לא קשור להכשרה, זה קשור למי שזוכה ומציע את הסכום הכי מתאים הוא זוכה ולצערי אנחנו נתקלים, עד שסוף סוף התפטרנו מאותה חברת הסעות, לפני כמה שנים היא חזרה אלינו גם השנה והם עושים לנו הרבה בעיות.

<שלומית קנקיזיל: הם טוענים שלא מגיע לנו נהג קבוע, אבל - - -

יעקב מרגי: איזו עירייה את?

<שלומית קנקיזיל: חולון.

<שלומית קנקיזיל: נהג קבוע לא מגיע, העיקר הם נותנים נהג.

יעקב מרגי: עיר הילדים.

<שלומית קנקיזיל: עיר הילדים, זה בדיוק.

<שלומית קנקיזיל: עיר הילדים, אבל הם לא דואגים לילדים, לצערנו.

<שלומית קנקיזיל: הבן שלי מגיע עם נהג שהוא לא מכיר והמלווה, כמו שכבודו אמר, איזה מלווים שיש.

<שלומית קנקיזיל: פשוט מי שאין לו עבודה, פנסיונרים, או אנשים שאין להם עבודות אחרות אז הם היחידים שמגיעים להיות מלווים.

<שלומית קנקיזיל: קשה להם לשאת את הילדים, הם לא מיומנים, הם מדברים לילדים בצורה – רק כבר מההסעה וצועקים עליו.

<שלומית קנקיזיל: וכך קורה גם המצב של הקטע של הנהג, שכל פעם מגיע נהג אחר ולא מוכן להביא את הילד עד הבית, בגלל שלפעמים הם מביאים רכב גדול מדי, שלא מותאם לילד שהוא C.P.

<שלומית קנקיזיל: הם זכינו, קיבלנו מונית ואם לא – כמו שכבודו אמר – הוא אמר שנותנים מספיק מימון והם טוענים אחרת.

<שלומית קנקיזיל: נהגי המוניות כל פעם מדברים איתי ואומרים – לא שווה לנו לעשות את הקו הזה וכל יום מתחלף לו נהג אחר, עד שבסוף מגיע מיניבוס גדול בשביל הילד שלי ולעוד ילד נוסף, שסוחב אותם נסיעה של מעל שעה וחצי, והבן שלי מגיע כולו – סליחה מכבודכם – מלא בלכלוך, בצואה, ביציאות, וכולו עטוף והוא מספיק קצת מבין.

<שלומית קנקיזיל: הוא הולך לבד למקלחת, מוריד כדי שאני לא אראה ושוטף לעצמו מהר מהר בכיור, כדי להרגיש טוב עם עצמו וחבל לי שזה קורה לו.

<שלומית קנקיזיל: חוץ מזה עוד נקודה קטנה.

<שלומית קנקיזיל: הם השאירו את הבן שלי כמה פעמים, בגלל שהמלווה איחרה בכמה דקות, ואין לי קשר עם איזה נהג כי הנהג לא קבוע, אז אני לא יודעת מה קורה בעצם.

<שלומית קנקיזיל: אני מתקשרת ומסתבר לי שבית הספר כבר עומד להיסגר והנהג לא לקח את הילד.

<שלומית קנקיזיל: הוא המתין כמה דקות, המלווה לא הגיעה ולכן הוא החליט לעזוב את המקום.

<שלומית קנקיזיל: אז שיצרנו קשר עם חברת ההסעות, וזו אותה חברת הסעות שתמיד עושה את הבלגן הזה, הם טענו לא, אנחנו לא מחזירים את הנהג.

<שלומית קנקיזיל: יש לו מספיק לו"ז לאחר מכן.

<שלומית קנקיזיל: בעיה של המלווה.

<שלומית קנקיזיל: יופי.

<שלומית קנקיזיל: בעיה של המלווה.

יעקב מרגי: נקודות להתייחסות בתקנות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרונת הדוברים, אסתר קרמר, בבקשה.

<אסתר קרמר: טוב, אני אסתר קרמר.

<אסתר קרמר: היא דיברה על שלושה ילדים עם צרכים מיוחדים, לי יש ארבעה.

<אסתר קרמר: יש לי ניסיון כל כך גדול, שגם כבר הגיעו אלי הורים אחרים.

<אסתר קרמר: באתי כיום גם כנציגת קואליציית הורים לילדים מיוחדים ויש לי פה כמה נקודות שכתבתי לפני, שנוכל לדבר עליהן.

<אסתר קרמר: הדבר הראשון, מדובר על בקרה.

<אסתר קרמר: זאת אומרת, יש בעיות ואין בקרה על מה שקורה עם הנהגים, על מה שקורה עם המלוות.

<אסתר קרמר: זאת אומרת אין מי שמבקר את העניין הזה עם הנהגים והמלוות ודואג לבדוק מה קורה.

<אסתר קרמר: לכן גם קורים מקרים של נהגים אלימים, מלוות מתחצפות, נהגים מדברים בצורה מאד לא מכובדת להורים.

<אסתר קרמר: יש לי דוגמאות שהבת שלי חוזרת הביתה ומספרת - הנהג אמר לאבא אחד בטלפון – שתמות.

<אסתר קרמר: אז הבת שלי לא צריכה לשמוע את זה בהסעה.

יעקב מרגי: אם נגיע לזה, לא שאני מקל ראש, אחרי כל מה ששמענו היום נגיע רק לזה, יהיה לנו את הפריבילגיה לדון פה על דו השיח בתוך ההסעות.

יעקב מרגי: אבל אין ספק שאת נוגעת בנקודה.

<אסתר קרמר: שיבוץ חסכוני על חשבון הילדים.

<אסתר קרמר: זאת אומרת בשביל שיהיה חיסכון בכסף של חברות ההסעות, אז הם עושים שיבוץ פחות איכותי, הילדים לא מתאימים אחד לשני, מאד עמוס, לא מספיק בטיחותי.

<אסתר קרמר: אני יכולה לספר שהבת שלי ישבה על הרצפה בהסעה, כי לא היה לה כיסא.

<אסתר קרמר: נהגים נוסעים בשבילי עפר בשביל לחסוך זמן, שבילים לא בטיחותיים.

<אסתר קרמר: ילדים מקיאים, ילדים מגיעים בצורה לא טובה לבית הספר או הביתה.

<אסתר קרמר: ילדים צעירים שנוסעים ללא ליווי.

<אסתר קרמר: הסעות עם 15, דיברו על זה, הסעות גדולות.

<אסתר קרמר: עכשיו עוד דבר שעושים בשביל לייעל קווים.

<אסתר קרמר: הילדים יוצאים מאד מוקדם.

<אסתר קרמר: מהבית הם מגיעים לבית הספר חצי שעה לפני שהלימודים מתחילים, או לחילופין חצי שעה אחרי שהתחילו והם גם יוצאים מבית הספר לפני שהלימודים נגמרו והם מפסידים את סוף יום הלימודים בשביל שהם יוכלו לצאת.

<אסתר קרמר: כל הדברים האלה הם בעיתיים.

<אסתר קרמר: יש הסעות ארוכות, עדיין, למרות כל מה שדיברו, הסעות בתוך ירושלים שלוקחות שעה וחצי ושעתיים.

<אסתר קרמר: אין שום סיבה לנסוע מגבעת שאול לנווה יעקב בשעתיים וזה קורה.

<אסתר קרמר: ילדים יוצאים לפני הזריחה וחוזרים אחרי השקיעה.

<אסתר קרמר: יש עכשיו את הבעיה של מעברי הסעות.

<אסתר קרמר: רוצים לייעל הסעות, אז עושים הסעות - - -

יעקב מרגי: אנחנו משקמים אותם בקהילה.

יעקב מרגי: מה את רוצה?

יעקב מרגי: בכבישים.

<אסתר קרמר: מעברי הסעות, זאת אומרת שילדים עוברים באמצע בהסעה.

<אסתר קרמר: מורידים אותם באמצע הדרך.

<אסתר קרמר: לפעמים ההסעה הבאה עדיין לא הגיעה, הם עומדים בחוץ, נכון, עם מלווה, אבל מלווה שעומד עם 3-4 ילדים עם צרכים מיוחדים, ברחוב, בגשם, בשמש, לא משנה מה מזג האוויר, בשביל לחכות להסעה הבאה.

<אסתר קרמר: עד כאן דברי, תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: תם ולא נשלם.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה, אדוני יושב הראש.

מסעוד גנאים: אני חושב שהדיון הוא חשוב מאד, אבל לצערי זו לא פעם ראשונה.

מסעוד גנאים: באמת עצוב לשמוע כל פעם על כל ההתעללות הזו ובסוף אני שואל את עצמי גם שאלה עצובה – מה אנחנו עושים?

מסעוד גנאים: איך אפשר לתקן את כל הדברים האלה, את האנרכיה הזו, שבסוף לא הרווחה ולא החינוך אלא הנהג או חברת ההסעה הם בסוף אלה שמחליטים מה שהם רוצים.

מסעוד גנאים: אז עד מתי, אדוני יושב הראש, זו השאלה.

יעקב מרגי: אתה תקבל תשובות.

<אבנר עורקבי: לא נתנו לי תשובות בקשר לילד הזה מתל אביב, שיצטרכו להחתים אותו.

<אבנר עורקבי: האמא פה ואין לה הסעה.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

<בתאל סקנדריון: זה זמני.

<בתאל סקנדריון: אני לא צריכה לחכות ללוז זמנים.

<בתאל סקנדריון: הילד שלי בבית.

<בתאל סקנדריון: אני בשמירת היריון, אני בוכה לה בטלפון, תחזירו את הילד מהמעון.

<בתאל סקנדריון: היא אומרת שאבא שלך יחזיר אותו.

יעקב מרגי: את מוכנה לשמוע את הפתרון?

יעקב מרגי: את רוצה לשחרר קיטור או רוצה לשמוע את הפתרון?

יעקב מרגי: אחרי שאומר את סיכום הדיון, אתם תפגשו עם נציגת משרד הרווחה עכשיו, אחרי הדיון ותגיעו לאיזה נוהל עבודה ביניכם ותסכמו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אפשר עוד התייחסות אחת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: חשוב לי שזה יהיה בסיכום.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: תם ולא נשמע.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לגבי השילוב - - -

יעקב מרגי: אבל אביבית, זה קורה לך כל דיון.

יעקב מרגי: אני רגיש לתכונות.

יעקב מרגי: חכי.

יעקב מרגי: אולי.

יעקב מרגי: אם לא עניתי, אתן לכם.

יעקב מרגי: אולי זה יופיע.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בסדר, אני מקבלת.

יעקב מרגי: לוקח לי מהר להכיר אנשים.

יעקב מרגי: תכירו אותי טוב, עם החסרונות שלי.

יעקב מרגי: זה חוזר כמעט כל דיון.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל מי שהשתתף בדיון ותרם את חלקו לדיון.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה בדאגה עדיין את ההתנהלות סביב כל סוגית ההסעות לילדים בחינוך המיוחד ועם צרכים מיוחדים.

יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרד החינוך לקבל לו"ז להתקנת התקנות.

יעקב מרגי: אני לא קבעתי את הלו"ז, רחלי.

יעקב מרגי: תיקחי לך שבוע-שבועיים לתת לי זמן סביר.

יעקב מרגי: הוועדה דורשת ממשרד החינוך לקבל לו"ז להתקנת התקנות בנושא הזכויות בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: זה עונה לשאלה שלך, חבר הכנסת גנאים.

יעקב מרגי: בהעדר תקנות, הוועדה תאלץ לחוקק חוק בנושא.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך וממשרד הרווחה והשירותים החברתיים למפות את הצרכים ואת התלמידים הזקוקים להסעה שלישית למרכזים טיפוליים כדי למפות את הצורך ואת הפתרונות שניתן לספק בהסעה שלישית זו.

יעקב מרגי: הוועדה דורשת שהתקנות יכללו גם הכשרות למלווים ונהגים בהסעות החינוך המיוחד.

יעקב מרגי: יש לקחת בחשבון את הפרמטרים של מספר התלמידים המוסעים, רמות המגבלה, זמן נסיעה מומלץ ועוד פרמטרים אחרים שנאמרו כאן בדיון ולא מניתי אותם.

יעקב מרגי: אביבית, יש לך משהו להוסיף?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק לגבי השילוב אדוני, כשאנחנו מדברים - - -

יעקב מרגי: לא, שילוב לא כעת.

יעקב מרגי: אנחנו נחטיא את המטרה.

יעקב מרגי: יהיה דיון על שילוב.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זאת הייתה הכוונה, על הסעות בשילוב.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הבנתי, בסדר.

יעקב מרגי: מין שאינו במינו.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.

יעקב מרגי: תם ולא נשלם.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך לעקוב אחרי העניין.

יעקב מרגי: אני פותח את הישיבה.

יעקב מרגי: אני מוסיף, זה לא נעלם ואנחנו מבקשים להמשיך את התיאום בין השלטון המקומי, המשרד לשירותים חברתיים וההורים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.