ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 96, 2015-12-08 11:00

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 8 בדצמבר 2015, כ"ו בכסלו התשע"ו - והיא לא הראשונה להיום.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא הכללת היציאה והגירוש של יהודים מארצות ערב במערכת הלימוד, לציון יום זה בכנסת.

יעקב מרגי: ב-23 ביוני 2014 חוקק - ביוזמת חבר הכנסת ד"ר שמעון אוחיון, שיושב לשמאלי, וחבר הכנסת נסים זאב - חוק חדש בשם חוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, וזו הסיבה, הם אשמים שאנחנו פה היום סביב השולחן.

יעקב מרגי: בשונה ממה שנהוג לחשוב, פליטים יהודים ממדינות ערב הם יהודים אשר נאלצו, ברובם, לעזוב את הכול מאחוריהם ולהגיע לכאן חסרי כול.

יעקב מרגי: כמו שאמר יעקב: "כי במקלי עברתי את הירדן - - - ועתה הייתי לשני מחנות".

יעקב מרגי: אז אני לא רוצה להמשיך ל"הצילני נא", גם אם זה כל כך אקטואלי ואנחנו ממשיכים לבקש "הצילני נא מיד אחי, מיד עשיו".

יעקב מרגי: כמעט כל משפחה שניה או שלישית מיוצאי מדינות ערב עזבה הכול אחריה ובאה עם הרוח, עם תעצומות הנפש ועם החזון.

יעקב מרגי: אני אומר את זה, להבדיל, כשאני מספיד - אני לא אוהב להספיד, אבל כשמזמינים אותי להספיד איזה אדם שאני מכיר, אני לא מדבר על הזכויות שלו אלא רק על הזכות הזו ומשווה את זה להתנהלות שלנו היום.

יעקב מרגי: אני לוקח את אבי עליו השלום, שעזב קריירה ועסק עצמאי ויצא עם שישה ילדים אל הבלתי נודע.

יעקב מרגי: היום אנחנו מזמינים חצי שנה מראש נופש.

יעקב מרגי: עזבו חו"ל, חו"ל יש קצת אי-ודאות, חששות.

יעקב מרגי: נופש פה – באילת, ים המלח - אנחנו רוצים לרדת לכל הפרטים: מה יש, מה אין, מה לוקחים אתנו.

יעקב מרגי: יצאו אל הבלתי נודע עם שישה ילדים קטנים, עזבו פרנסה, עזבו חברים, עזבו הווי, עזבו הכול, והכול בחשכת ליל, ובאים.

יעקב מרגי: זה היה מובן מאליו שבעה עשורים, כי באו בשביל הציונות.

יעקב מרגי: יגידו לך: ירושלים ירושלים, אבל כשמתחילים לדבר קצת ואנחנו שומעים את סוגיית הפליטים, את הפיצוי וזה - באו והציבו את המראה הזו בפנינו, חברי הכנסת החשובים.

יעקב מרגי: אעביר את רשות הדיבור בפתיחה לחבר הכנסת לשעבר שמעון אוחיון ולאחר מכן נפתח את הדיון לאורחים.

שמעון אוחיון: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

שמעון אוחיון: אני מודה לך על קיום הדיון הזה משום שאני בוודאי, יחד עם חבריי, רואה את ועדת החינוך ואת מערכת החינוך כיעד המרכזי ליישומו של החוק הזה.

שמעון אוחיון: תרשה לי הקדמה, שאולי חבריי כבר שמעו אותה ואפתח את זה גם לצורך הדיון והפרוטוקול, זה מאוד מאוד חשוב.

שמעון אוחיון: כמה ימים לאחר הצהרת בלפור מתחיל מסע שטנה בכל ארצות ערב נגד הקהילות היהודיות.

שמעון אוחיון: חסנין הייכל, שב-1947 היה נציגה של מצרים באו"ם, כבר חזה אמר: רבותי, ההכרזה על הקמת מדינת ישראל והחלוקה בתוכנית החלוקה תביא לטבח ביהודים בכל ארצות ערב.

שמעון אוחיון: כך הכריז חסנין הייכל, שהיה אז נציג מצרים.

שמעון אוחיון: לצערי, נבואתו התגשמה.

שמעון אוחיון: כשעוקבים אחרי הסיפור הזה רואים עוד ב-1934 פרעות בקונסטנטין, כאשר 25 יהודים נהרגים; ממשיכים הלאה לפרהוד בעירק ב-1941, כאשר למעלה מ-150 יהודים נשחטים, הרס רב של בתים ומוסדות, אלפים נשארים בחוץ ללא בית, ללא מחסה; ממשיכים הלאה, ב-1947 הפרעות בטריפולי בלוב - נהרגים 133 יהודים; ב-1947 בחלב שבסוריה עשרות יהודים נהרגים והמון ערבי מכלה את זעמו, לא פחות מ-18 בתי כנסת בחלב, מי בשריפה ובהצתה ומי בהרס ובנזק רב.

שמעון אוחיון: המסע הזה ממשיך ולא פוסח אפילו על קהילות קטנות כמו עדן – קהילה קטנה סופגת מכה ו-90 יהודים נהרגים ב-1947; ב-1948 במרוקו, שם במערב הרחוק, המגרב, שלכאורה רחוק מן המזרח התיכון - 42 יהודים מוצאים את מותם באוג'דה ובג'ראדה; בקהיר ובאלכסנדריה 50 איש נהרגים ב-1948.

שמעון אוחיון: יכולתי להמשיך, אדוני היושב-ראש, במסע התלאות והפרעות שנעשה ביהודי ארצות ערב מאז שהכריזו את אותה הכרזה מפורסמת, הכרזת בלפור, ואחר כך כשמוכרז על הקמת מדינת ישראל ב-1947.

שמעון אוחיון: הסיפור הזה, אדוני היושב-ראש, איננו מוכר, איננו ידוע.

שמעון אוחיון: זהו מחדלן של כל ממשלות ישראל בעבר, שלא טרחו להציב את הסיפור הזה במערכת ההסברה שלהן וגם בתוכניות הלימודים, כדי שבני העם היהודי החיים במדינת ישראל ובעולם כולו יכירו את הסיפור הזה.

שמעון אוחיון: זהו סיפור שמלווה את תקומתה של מדינת ישראל, זהו האקסודוס של יהודי ארצות ערב.

שמעון אוחיון: האקסודוס הזה לא סופר ואיננו מוכר, לצערי.

שמעון אוחיון: יש כאן עונש כפול – גם הסבל שהיה, התלאות והפרעות שליוו את יהודי ארצות ערב, וגם אחר כך התעלמו ממה שקרה להם.

שמעון אוחיון: זה לא נכנס לתולדות עם ישראל ולתולדות תקומת מדינת ישראל ולכל הסיפור ההיסטורי הציוני.

שמעון אוחיון: נכון, געגועים, כמיהה וחינוך ציוני היו תמיד בארצות ערב, וברוך השם, יהודים רבים עלו ממניעים ציוניים וממניעים אידיאולוגיים.

שמעון אוחיון: עלו לארץ והתיישבו ולא חיכו לפרעות.

שמעון אוחיון: אבל התופעה המיוחדת הזאת, של ציבור שמונה קרוב למיליון שמתחסל - קהילות יהודיות שמתחסלות תוך 25–30 שנה – לא מוכרת.

שמעון אוחיון: למעשה כמעט לא נשאר אף אחד, למעלה מ-99% לא נשארו.

שמעון אוחיון: אין לזה אח ורע בתופעות היסטוריות שאנחנו מכירים בתולדות העם היהודי.

שמעון אוחיון: עולם של סיפור, של יצירה, של פעילות חברתית, תרבותית ותורנית, עוד לפני בואם של הערבים, עוד לפני בואו של האסלם לארצות המזרח התיכון ולארצות צפון אפריקה היו קהילות יהודיות פורחות, שפעלו, יצרו ותרמו למורשת עם ישראל, ולתקומתו כמובן, והסיפור הזה לא מוכר, לא מסופר.

שמעון אוחיון: השבוע כולנו היינו עדים למה שהתחולל ב"סינמטק" בתל-אביב - שלושה ימים גדושים של פעילות, של סרטים, של תוכניות אמנותיות על הנכבה הפלסטינית.

שמעון אוחיון: והנכבה היהודית, מאן דכר שמיה?

שמעון אוחיון: אף אחד לא מזכיר אותה.

שמעון אוחיון: זהו מחדל.

שמעון אוחיון: אני לא יכול להאשים את ליאת רוזנברג, ליאת רוזנברג שמובילה את ארגון "זוכרות".

שמעון אוחיון: היא זוכרת, היא מכירה מה קרה לערבים שעזבו את מדינת ישראל.

שמעון אוחיון: ערבים שעזבו – זה לא אותו סיפור.

שמעון אוחיון: נכון שהיתה פה מלחמה, היתה מלחמת העצמאות, אבל לא היתה יוזמה לגירוש.

שמעון אוחיון: היוזמה לגירוש היתה בארצות ערב; שלילת אזרחות היתה בארצות ערב; הלאמת רכוש בסדר גודל – הערכה בסיסית - של למעלה מ-400 מיליארד דולר.

שמעון אוחיון: זוהי הערכה בסיסית שכרגע מתהלכת.

שמעון אוחיון: זו באמת נכבה יזומה, ואותה ליאת רוזנברג מ"זוכרות" זוכרת מה שקורה לאזרחים הערבים, אבל מאחיה, בני משפחתה, בשרה, היא מתעלמת, היא לא מכירה.

שמעון אוחיון: ואני לא יכול להאשים אותה, אני לא יכול להאשים אותה משום שהיא לא הכירה ולא ידעה – לוּ הסיפור הזה היה מסופר.

שמעון אוחיון: זהו המחדל של ממשלות ישראל בעניין הזה.

שמעון אוחיון: לצערי, חוסר הכרות מביא גם להתנכרות ולהתנשאות.

שמעון אוחיון: אתה בוודאי יודע - ואני לא רוצה להכניס את גברת גידלי בעניינים, תפקידה הרשמי הוא כפי שהוא צריך להיות בעניין הזה, אבל היא היתה עדה בעניין הזה, גם בדיונים שהתקיימו בוועדת החינוך - כשהבאתי את הצעת החוק לוועדת השרים, שר החינוך לשעבר שי פירון התנגד, עשה ממני חוכא ואטלולא.

שמעון אוחיון: הוא אמר: מה רוצה אוחיון?

יעקב מרגי: הוא כתב עכשיו איזה פוסט.

שמעון אוחיון: נכון, הוא התנצל.

שמעון אוחיון: עכשיו הוא התנצל, חבל מאוחר - - -

יעקב מרגי: הוא זיהה את 50% - - -

שמעון אוחיון: עכשיו הוא מתנצל, אבל זאת הבעיה - חוסר הכרות מביאה להתנשאות ולכן הוא שאל: מה רוצה אוחיון?

שמעון אוחיון: מה, יש יום ליהדות הונגריה?

שמעון אוחיון: אני ביקשתי יום ליהדות מרוקו, יום ליהדות טוניסיה, יום ליהדות תימן, יום ליהדות אלג'יריה, יום ליהדות עירק?

שמעון אוחיון: לא.

שמעון אוחיון: ביקשתי שכל ההוויה היהודית בארצות ערב תוכר, כל הסיפור של האקסודוס השני, כל מסע התלאות והפרעות שליוו אותם עקב תקומתה של מדינת ישראל.

שמעון אוחיון: זה שזור בתולדות מדינת ישראל, מדינת ישראל לא יכולה להתנתק מהסיפור הזה, והסיפור הזה לא מוכר.

שמעון אוחיון: לכן היינו צריכים לבוא.

שמעון אוחיון: גם פה, בוועדת החינוך, התביישתי שכל השרים - השר הממונה על אזרחים ותיקים, שהיום זה נקרא שוויון חברתי, כותב בפסקה: מסכים שיורה על פעילות; שר החוץ יורה על פעילות.

שמעון אוחיון: היה פה ויכוח עם שי פירון אם הוא מסכים לכתוב "יורה".

שמעון אוחיון: הוא הסכים רק ל"יאפשר".

שמעון אוחיון: עמרם מצנע, שהיה יושב-ראש ועדת החינוך ניסה את כוחו, בסופו של דבר לא רצינו לאבד את החוק, לא רצינו להתקשקש והסכמנו ל"יעודד".

שמעון אוחיון: שר החינוך יעודד, הוא לא ייזום, חלילה.

שמעון אוחיון: יעודד.

שמעון אוחיון: וכך אנחנו נמצאים איפה שאנחנו נמצאים.

שמעון אוחיון: מדינת ישראל מפסידה גם את חוסר תחושת השייכות שיש לקהילה גדולה מאוד – למעלה מ-50% ממדינת ישראל – הסיפור שאין תחושת שייכות ומקום בתולדות המדינה.

שמעון אוחיון: זה דבר אחד.

שמעון אוחיון: היא משלמת גם מחיר כפול - תראו מה קורה בעולם: אנשים מדברים על הנכבה הפלסטינית ולא מדברים על הנכבה היהודית.

שמעון אוחיון: הלוא בוודאי לו הסיפור הזה היה ידוע כל נושא הנכבה הפלסטינית היה מקבל פרופורציה אחרת, היה מקבל איזון אחר לגמרי.

שמעון אוחיון: 600,000 עזבו את מדינת ישראל, 850,000–900,000 עזבו את מדינות ערב בגירוש יזום.

שמעון אוחיון: עכשיו לתכל'ס בעניין הזה, כדי להיות תכליתי, אחרי הפתיחה.

שמעון אוחיון: אני שמח שהמצב הולך ומשתנה.

שמעון אוחיון: למזלנו, יש גם דלת פתוחה אצל שר החינוך הנוכחי.

שמעון אוחיון: דבר ראשון, כשבאתי אליו ואמרתי לו שאני רוצה לקיים כנס רב משתתפים יחד עם תלמידים ומורים – היה בשבוע שעבר כנס שבו השתתפו למעלה מ-700 – הוא מראש אמר שהוא בא והוא ייתן הנחייה והוראות, אלא שברגע האחרון נאלץ לנסוע לחו"ל.

שמעון אוחיון: המנכ"לית נתנה הנחייה לשחרר תלמידים ומורים לארבע שעות.

שמעון אוחיון: זה מפנה בשבילנו, וצריך לשבח אותו.

שמעון אוחיון: אני רוצה לשבח שתי מפמ"ריות חשובות, ואחת מהן אתנו כאן, ד"ר אורנה אתר-כץ.

שמעון אוחיון: היא הדלת הפתוחה שלנו, בעניין הזה היא באמת תקוותנו לשילוב הנושא הזה בתוך מערכת השעות.

שמעון אוחיון: הפתיחות שלה, היוזמה שלה להכשיר מורים, להביא אותם למרכזים ולהטמיע.

שמעון אוחיון: אלא שיש לנו פה כמה וכמה בעיות.

שמעון אוחיון: א', אנחנו צריכים להמשיך ולעודד את המוסדות שחוקרים ומפרסמים, את "יד בן צבי".

שמעון אוחיון: גילוי נאות - מרכז דהן שעוסק בזה ועד היום הוציא, ברוך השם, 26–27 ספרים, קבצים מדעיים של מחקר על קהילות ישראל במזרח, צריך להמשיך ולא להיות תלוי בתרומות.

שמעון אוחיון: מרכז דהן חי רק מתרומות, למשל.

שמעון אוחיון: זה דבר אחד, בתחום המחקר.

שמעון אוחיון: הדבר השני: אי אפשר להגיד שמערכת השעות בתוכנית הלימודים צפופה ואין לזה מקום.

שמעון אוחיון: צריכים ללמוד את תולדות עם ישראל.

יעקב מרגי: אלה שאמרו לך לא מכירים את האני מאמין שלי - - -

שמעון אוחיון: לכן מערכת החינוך צריכה לעשות אפליה מתקנת כדי למצוא זמן לסיפור הזה.

שמעון אוחיון: אני פונה עוד פעם למנכ"לית לעשות עוד צעד - היא פתחה את הדלת - שבכל בתי-הספר בשנה הבאה, בעזרת השם, באותו שבוע, באותו חודש יילמד הנושא ויתקיימו טקסים ממלכתיים ואירועים, וכל בית-ספר יכין את הסיפור וילמד סביב עבודות וסביב מסכת, עד אשר נפנים את הסיפור הזה בתוך ילדי ישראל.

שמעון אוחיון: למערכת החינוך יש תפקיד חשוב: להכניס גם את הצד הטקסי, גם את הצד הלימודי וגם את הצד החווייתי אל תוך בתי-הספר.

שמעון אוחיון: רק אז נתרום לתחושת השייכות לכל קהילות ישראל, רק ככה נגביר את החוסן הלאומי והחברתי של עם ישראל.

שמעון אוחיון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מעדיף שמשרד החינוך יצבור עוד התייחסויות ואז נשמע אותו.

יעקב מרגי: לבנה זמיר, יושבת-ראש מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב, בבקשה.

<לבנה זמיר: שוב תודה לחבר הכנסת – בשבילי אתה חבר כנסת, לא לשעבר – ד"ר שמעון אוחיון.

<לבנה זמיר: תוך שנה וחצי הוא עשה את מה שחברי כנסת רבים לא עשו לפניו.

<לבנה זמיר: יש חברי כנסת ששנים בכנסת ולא השיגו את מה שהוא הצליח, ואני יודעת, כי 18 שנה אני מדברת על זה שיכניסו לבתי-הספר.

<לבנה זמיר: 18 שנה זה הרבה.

<לבנה זמיר: היינו פה בכנסת, זה התחיל לפני שבע שנים, קראו לנו ודיברנו ודיברנו.

<לבנה זמיר: מה ששמעון אוחיון אמר עכשיו - המילה "לעודד".

<לבנה זמיר: פעמיים ישבנו כאן כדי להחליט מה לכתוב, בסוף אמרתי:

<לבנה זמיר: בואו נגמור עם זה ושיהיה "יעודד שר החינוך", כי זה לא להתנגד, וזה חשוב.

<לבנה זמיר: חבר הכנסת יעקב מרגי, תודה על דבריך בתחילת הישיבה הזאת.

<לבנה זמיר: זה אומר שאתה בעד המילה "גירוש"; קראת לזה "גירוש בעל כורחם".

<לבנה זמיר: זה יפה.

יעקב מרגי: בתורה יש כמה פעמים שכתוב "בעצם היום הזה".

יעקב מרגי: מה ההסבר לכך?

יעקב מרגי: לדוגמה, לנוח היו מתנגדים.

יעקב מרגי: אמרו לו: למה אתה בונה את התיבה?

יעקב מרגי: אמר להם: לעתיד לבוא הקדוש ברוך הוא יביא מבול.

יעקב מרגי: אבל הם לא רצו לחזור בתשובה, אמרו: כשהוא ירצה להיכנס לתיבה, אנחנו נשתלט לו.

יעקב מרגי: תנו לו לעבוד קשה.

יעקב מרגי: הקדוש ברוך הוא יכול היה לעשות שהמבול יהיה בלילה, בחושך, כולם ישנים.

יעקב מרגי: אבל "בעצם היום הזה".

יעקב מרגי: אברהם אבינו, כשרצה למול את עצמו התייעץ עם שלושת חבריו: אשכול, ענר וממרא.

יעקב מרגי: הוא פחד שיילחמו בו ארבעת המלכים, אם הוא יעשה ברית הוא לא יתפקד.

יעקב מרגי: "בעצם היום הזה נימול אברהם".

יעקב מרגי: מי שיוצא בכיף, בעוצמה, לא בורח בחשכת ליל, לא עושה את זה עם פעילי מוסד ולא עושה את זה כשהוא משאיר את הרכוש אלא מוכר את הרכוש שלו, מפרסם למכירה ומודיע – שואלים אותו: למה אתה מוכר?

יעקב מרגי: אני עולה לארץ ישראל.

יעקב מרגי: אבל אנחנו סולחים.

יעקב מרגי: לא שוכחים, אבל סולחים.

יעקב מרגי: היה קשה להכיל.

יעקב מרגי: אמרה לי חברת כנסת מסוימת כשהתחילו לדון בכלל בשייכות של עדות המזרח לטרגדיה הנוראה של העם היהודי, אמרה לי ביושרה: אנחנו, האשכנזים, לא רצינו לתת לכם שותפות בזיכרון הזה או שותפות אפילו בפיצוי, לא רצינו שתשתלטו לנו.

יעקב מרגי: זה גרם נזק.

יעקב מרגי: אבל לא קרה כלום, היום מכירים, היום יש חופש.

יעקב מרגי: מה לעשות, היו הגבלות, היו יהודים שהוגלו, לצערנו יש גם מה שניספו בשואה, והכירו בהם.

יעקב מרגי: לא קרה כלום למדינת ישראל.

יעקב מרגי: וגם כאן, לא יקרה כלום אם תלמידי ישראל יכירו קצת את הפינה החשובה הזאת, שרק תוסיף ללכידות החברתית, תוסיף למורל, תוסיף לפטריוטיזם – אם עדיין מותר לומר בימינו את המילה - ציונים יותר טובים ופטריוטים.

יעקב מרגי: הפסקתי אותך.

<לבנה זמיר: לא הפסקת, השלמת.

<לבנה זמיר: מצוין.

<לבנה זמיר: תתפלאו לשמוע, אנחנו כבר בבתי-הספר.

<לבנה זמיר: מאוד לא אשמח אם מישהו פה ילין או ישמיע טרוניה – אין להשמיע טרוניה.

<לבנה זמיר: אנחנו בבתי-הספר.

<לבנה זמיר: המילה "החדרת הנושא של הגירוש והיציאה של יהודי ארצות ערב לבתי-הספר", זה אומר שזה כבר עשוי, שזה כבר מאחורי.

<לבנה זמיר: אם זה יקרה בעוד יומיים, בעוד שנה או בעוד שנתיים – לא מעניין אותי.

<לבנה זמיר: זה יקרה, כי חיכיתי הרבה.

יעקב מרגי: אל תהיי אופטימית.

יעקב מרגי: בואי נבדוק.

<לבנה זמיר: אני אופטימית ואני יודעת.

<לבנה זמיר: כבר לפני 15 שנה, לפני עשר שנים אמרו לי: לבנה, על מה את נלחמת?

<לבנה זמיר: עזבי.

יעקב מרגי: את יודעת שעד לפני כמה שנים הבאנו לפה רק את המופלטה?

יעקב מרגי: אליבא דאשף התרבות הישראלי.

<לבנה זמיר: על זה דינה דרורי אחראית, היא אחראית על המורשת.

<דינה דרורי: לא, אני לא על המופלטה.

<לבנה זמיר: זה הפך למורשת בעם ישראל, כל הכבוד.

<לבנה זמיר: ..

<לבנה זמיר: אני יציאת מצרים, אני יציאת מצרים האמיתית.

<לבנה זמיר: אני חושבת שחוץ ממני ואולי פרופ' סעדון - - -

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: אני יליד מרוקו.

יעקב מרגי: אני לא צעיר כל כך.

<קריאה: רגע רגע, יש כאן ילידי עירק.

יעקב מרגי: נדבר עליהם.

<לבנה זמיר: אני שמחה שיש עוד כמה.

<לבנה זמיר: מעטים הם אלה שעדיין יכולים להעיד ולומר: גורשתי.

<לבנה זמיר: אני, בת עשר גורשתי באמצע הלילה.

<לבנה זמיר: במצרים היה גירוש המוני – אולי לא כמו בטוניס.

<לבנה זמיר: אנחנו גורשנו.

<לבנה זמיר: דודי בבית-סוהר שנה וחצי, חיכינו לו ואמרו לנו: בבקשה, איתפדלו, לאונייה ישר.

<לבנה זמיר: באמצע הלילה, כמו שאמר חבר הכנסת יעקב מרגי.

<לבנה זמיר: מזוודה קטנה כל אחד עם קצת בגדים, כמו גנבים בלילה, לאוניה באלכסנדריה.

<לבנה זמיר: שם מצאנו את דודי, שהיה שנה וחצי בבית-סוהר.

<לבנה זמיר: ולאן?

<לבנה זמיר: למחנה פליטים בצרפת.

<לבנה זמיר: חיכינו וחיכינו, כי היתה סלקציה – לוקחים, לא לוקחים - אבל בזכות אחיי הצעירים המלומדים אמרו: בואו, תעלו ארצה.

<לבנה זמיר: אבי אמר: לא רוצה לעלות.

<לבנה זמיר: הוא לא היה ציוני, אבי.

<לבנה זמיר: הציונים היו הנוער.

<לבנה זמיר: העשירים, האמידים, כמו אבי - לקחו לנו את העסק האדיר, בית הדפוס הכי גדול בקהיר שהדפיס עבור משרד החינוך המצרי – לא היו ציונים.

<לבנה זמיר: זה לא פשוט להורים, זה דור המדבר.

<לבנה זמיר: הם דור המדבר, אנחנו זכינו בפירות.

<לבנה זמיר: ההורים שלנו – צריך לזכור, כי המילה "זכור" היא מצווה בעם ישראל, הילדים שלנו צריכים לזכור כי הורינו היו דור המדבר, כמו משה רבנו להבדיל - הביא אותנו לארץ ישראל והוא לא זכה להיכנס.

<לבנה זמיר: הורינו נכנסו אבל לא זכו.

<לבנה זמיר: אמי אמרה אני רוצה ללכת למקום שיש רק יהודים, שאיש לא יאמר לילדיי: אטבח אל יהוד.

<לבנה זמיר: לכן, כשבשבוע שעבר בבר-אילן, אצלך אוחיון, קמו ממשרד החינוך וממכון בן צבי ואמרו: לא, זאת עלייה.

<לבנה זמיר: בשנה הבאה בחוק יהיה כתוב: גירוש, יציאה ועלייה - אני לא יודעת מה זאת עלייה.

<לבנה זמיר: עלייה רוסית יש, עלייה מבולגריה יש.

<לבנה זמיר: עלו - לפעמים בכורח, אבל יש הרבה שלא עלו.

<לבנה זמיר: מחצית מיהודי מצרים לא עלו.

<לבנה זמיר: היו עשירים מאוד.

<לבנה זמיר: כמו באמריקה, בליל הסדר אמרו: בשנה הבאה בירושלים, אבל לא עלו.

<לבנה זמיר: שלחו המון כסף, בנו – כפר ידידיה כולו נבנה ונקנה בשנת 1935 על-ידי יהודי אלכסנדריה.

<לבנה זמיר: היו נותנים מכל הלב ליישוב, לאוניברסיטה העברית תרמו הון.

<לבנה זמיר: אבל לא עלו, גורשו.

<לבנה זמיר: אז לא לשכוח את המילה "גורשו".

<לבנה זמיר: עלייה בכורח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני חושב שתרמת.

יעקב מרגי: ידידי שמעון הזכיר את הטבח באוג'דה.

יעקב מרגי: אני רוצה לעשות מחווה ליהודי מבוגר, באר-שבעי.

יעקב מרגי: הוא היה אז ילד, ניצול יחידי ממשפחתו מהטבח הזה.

יעקב מרגי: קוראים לו יוסי מלכה, הוא חי בבאר-שבע, יהודי מבוגר מאוד, וכשהוא מספר איך הוא הסתתר וראה את כולם שחוטים וטבוחים לנגד עיניו – לשמוע אותו מדבר על זה - - - הוא הופיע גם בתקשורת הכתובה כמה פעמים בנושא הזה.

יעקב מרגי: גברת ג'אנט דלאל, נציגת שכונות ופריפריה, חברה במרכז הארגונים של היהודים מארצות ערב ואירן.

יעקב מרגי: בבקשה, גברתי.

יעקב מרגי: רק תקצרו, כדי שנספיק לשמוע את כולם.

<ג'נט דלאל: הסיפור האחרון שהזכרת ראוי לתיעוד וללימוד את ילדינו בבתי-הספר.

<ג'נט דלאל: עוד הבן אדם חי ויכול להעיד בעצמו, להקליט אותו ולהראות את זה.

<ג'נט דלאל: בואו נראה מה קורה במזרח התיכון, נעלה כמו נשר ונראה מה קורה.

<ג'נט דלאל: אני דוברת ערבית, יצאתי בשנת 75' מעירק, בתקופת סדאם חוסין, ואני מתכתבת עם עירקים שהם דור ההמשך לדור אבותינו שיצאו משם.

<ג'נט דלאל: אני באה לסקור אתכם: אתרי מורשת קדושים שלנו, כמו קבר הנביא יחזקאל, נמצאים שם יחד עם הרכוש הקהילתי והפרטי הרב של יהודי ארצות ערב.

<ג'נט דלאל: הכול נמצא שם תחת כיבוש, ואין נגישות לבעלי העניין.

<ג'נט דלאל: אין נגישות ליהודים, שהם בעלי הרכוש הזה – קבר הנביא יחזקאל - - -

יעקב מרגי: עוד לא הסתדרנו על קבר שכם ויהושע בן נון פה עם כל אלה - - -

<ג'נט דלאל: אני סוקרת מה קורה.

<ג'נט דלאל: שני סטים של פליטים – אנחנו יודעים, כמו שאמר ד"ר שמעון אוחיון: יש כמעט מיליון פליטים יהודי ארצות ערב מול 650,000, הטענה של הפליטים הפלסטינים.

<ג'נט דלאל: אבל מה, הטענה של הפלסטינים נשמעת ויש מי שישרת אותה, כמו ליאת רוזנברג מ"זוכרות"; את הטענה שלנו אף אחד לא משמיע.

<ג'נט דלאל: מישהו דואג להצניע אותה, להרדים אותה, ובזה אנחנו יורים לעצמנו ברגל כי אנחנו מפסידים בקרב על מצפונם של הילדים שלנו.

<ג'נט דלאל: הילדים שלנו מתחנכים שלנו בבית-הספר.

<ג'נט דלאל: הם שומעים על הנכבה הפלסטינית הרבה, ועוד אומרים: איזה עם אנחנו, כובש.

<ג'נט דלאל: אבל לא שמעו על הטרגדיה של היהודים מארצות ערב.

יעקב מרגי: כדי להיות מאוזן קצת, לא שאני כופר בעניין הזה – אם נחקור, יש את הסיבות, כי היהודי המצוי תמיד הרגיש זר בגולה.

<ג'נט דלאל: 2,700 שנה הרגיש זר?

<ג'נט דלאל: אבל הוא היה שם.

יעקב מרגי: 10,000 שנה, לו יצויר.

יעקב מרגי: אבל היהודי בגולה תמיד הרגיש שהוא זר בגולה, הוא מחכה, כל הכמיהה שלו.

יעקב מרגי: אני נוטה להאמין שזה משם.

יעקב מרגי: לגבי ההדרה שלנו פה את הנרטיב הזה – זה כבר סיפור אחר.

יעקב מרגי: אף פעם לא מאוחר.

<ג'נט דלאל: יש כל מיני יוזמות, אולי של מכון יד בן צבי, לצייר את היציאה הזאת, הגירוש, העקירה, לצייר אותה בפן משיחי, ציוני.

<ג'נט דלאל: היתה ציונות; 2,700 אמרנו: לשנה הבאה בירושלים.

יעקב מרגי: ולא התכוונו, את אומרת.

<ג'נט דלאל: אמרנו את זה, אבל לא עשינו את זה עד שבערה האדמה מתחת רגלינו, ואת זה אי אפשר להצניע.

<ג'נט דלאל: נניח יצניעו, מכון בן צבי יצניע, דור ההמשך של עמי האזור, האינטלקטואלים, חוקרים ומפשפשים בארכיונים של היהודים שנשארו שם והאמת צפה על פני השטח.

<ג'נט דלאל: אז מה, אז פה אנחנו נצניע והם יגידו: אל-תהג'יה אל-קסרי – עקירה בכוח?

<ג'נט דלאל: הם משתמשים בביטוי הזה.

<ג'נט דלאל: יש להם תיעוד, יש להם מסמכים, יש חקיקות.

<ג'נט דלאל: אז מה אנחנו מצניעים?

<ג'נט דלאל: מישהו אחר יוריד לנו את הבגדים ותצא ערוותנו.

יעקב מרגי: את יודעת מה ההבדל בינינו לבינם?

יעקב מרגי: אותם העובדות לא מבלבלות.

יעקב מרגי: זה שדיין נתן את המפתח לראשי הווקף, זו העדות הכי גדולה, הכי נאמנה – אמנם זה בא אחרי – שאף אחד פה לא גירש אף אחד.

<ג'נט דלאל: אני מדברת על גירוש יהודי ארצות ערב והעקירה שלהם.

יעקב מרגי: ודאי.

יעקב מרגי: אמרתי שאותם העובדות לא מבלבלות.

<ג'נט דלאל: מה שעשתה מערכת החינוך, הסיחה את הדעת מהנרטיב של דור הסבא והסבתא.

<ג'נט דלאל: גם אם הסבתא וסבא סיפרו שבפרהוד עשו לנו ככה וככה, הדוד שלי נפטר, זה הרגו אותו, סיפרו על המחזות שראו - משרד החינוך הסיח את הדעת.

<ג'נט דלאל: סבא וסבתא רצו לספר אבל התלמידים לא היו מעוניינים, כי זה לא בתוכנית הלימוד.

יעקב מרגי: "זכור ימות עולם בינו שנות דור ודור".

יעקב מרגי: זה מסכם.

<ג'נט דלאל: מה שאני אומרת, זה חבל.

<ג'נט דלאל: אני אומרת, בשם האינטגרציה, אני מבקשת כאחת מהשטח, מהשכונות: יש פה פערים בין דוריים, ואני מבקשת שתעשו תוכנית מתקנת שתשלב את דור הסבא והסבתא.

<ג'נט דלאל: שהתלמיד יבוא לסבא ולסבתא ויבקש, בגלל שמשרד החינוך נתן לו תוכנית שהוא צריך לכתוב עבודה ולהביא תיעוד.

<ג'נט דלאל: על זה שמעתי המלצה מראש עיריית תל-אביב, רון חולדאי, שאני פעילה בה.

<ג'נט דלאל: הוא אמר: שלבו את הנוער, הוא יעזור לנו לתעד.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עדי בובליל מקרן מיראז', בבקשה.

יעקב מרגי: קיבלת פרוטקציה, כי אתם משקיעים בנגב.

<עדי בובליל: לא, לא רק.

<עדי בובליל: תודה, אני נציגה של משפחת מיראז' בארץ כבר עשר שנים, אבל אני לא קשורה לנגב.

יעקב מרגי: אני קשור.

<עדי בובליל: אני עובדת עם קהילת יוצאי אירן בישראל ועם תוכנית כנפיים של חיילים בודדים.

<עדי בובליל: אני דווקא רוצה לבוא ממקום אחר.

<עדי בובליל: קודם כול, כמובן שאני מסכימה ואני גם מאוד שמחה על הדיון הזה, זה כיף להיות שותפים למשהו שבעיניי הוא מאוד חיובי.

<עדי בובליל: אזכיר שני דברים מרכזיים, כי יהדות אירן זה דבר גדול ועשיר ויש המון מה ללמוד מהיהדות הזאת.

<עדי בובליל: יש את הנושא של המהפכה באירן, שאי אפשר לטעות בכך שהיהודים לא בחרו בדיוק בנקודת הזמן הזו להגיע לישראל.

<עדי בובליל: אני חושבת שלא צריך להוסיף מילים בעניין הזה.

<עדי בובליל: וחוץ מזה יש את הנושא המאוד מרכזי של יהדות אירן, של אנוסי של משהד – אני רואה פה הרבה הנהונים, אז אקצר.

<עדי בובליל: אלה שני נושאים מאוד מרכזיים ביהדות אירן.

<עדי בובליל: קרן מיראז' הקימה את המרכז למורשת יהדות אירן באוניברסיטת תל-אביב.

<עדי בובליל: יש הרבה מרצים, פרופסורים ודוקטורנטים שיוכלו להרחיב את היריעה כמה שצריך.

<עדי בובליל: חשוב לי לציין משהו שבא מהשטח, לאו דווקא כי יש קרן או מרצה כזה או אחר.

<עדי בובליל: הקמנו שתי מגמות: אחת בכיתה ז' בחולון ואחת בכיתה י' בתיכון בן גוריון בפתח תקווה, כמובן עם צוות המורים ובאישור משרד החינוך.

<עדי בובליל: אני רוצה להגיד לכם ששתי המגמות האלה הן המגמות המבוקשות ביותר בבית-הספר.

<דינה דרורי: מגמות למה?

יעקב מרגי: מה המגמות האלה?

<עדי בובליל: לפרסית.

<עדי בובליל: לימודי אירן, ביטחון ומודיעין ופרסית.

<עדי בובליל: אלה שתי יחידות שפה ושלוש יחידות של כל השאר.

<עדי בובליל: חמש יחידות בגרות.

<עדי בובליל: לימודי אירן, ביטחון ומודיעין.

יעקב מרגי: נתת פה כותרת - רק מהקדיחה של ראש הממשלה על הגרעין האירני קיבלתם 50% מהתלמידים.

יעקב מרגי: איזה גירוי של הדמיון, חבל על הזמן.

<עדי בובליל: אני רוצה להגיד לכם שנמצאים במגמות האלה התלמידים המצטיינים.

<עדי בובליל: יש כאן שיתופי פעולה - - -

<קריאה: איך זה קשור ליהדות?

<קריאה: איך ביטחון ומודיעין קשורים?

<עדי בובליל: יש להם על הדרך גם לימודים בהיסטוריה ובכל הנושא של יהדות אירן, כולל שפה.

<עדי בובליל: קרן מיראז' מוסיפה בתוכנית הזאת את הקטע התרבותי ומעשירה את זה במרצים ובכל מה שצריך מסביב.

<עדי בובליל: אני מציינת את זה כדי להראות שיש עניין, יש עניין גם המורים, שלא נדבר על מנהלי בתי-הספר, של ההורים ושל התלמידים עצמם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרונה בסבב הזה, לפני שאנחנו פונים לידענים, לאזור הידע והמידע, גברת מנוחין.

<לינדה מנוחין: אני ילידת עירק.

<לינדה מנוחין: יצאתי מעודדת מהדברים ששמעתי היום.

<לינדה מנוחין: לרוב הייתי באה לפה ויוצאת בעצבים ובבכי.

<לינדה מנוחין: אז אני שמחה שהגעתי.

יעקב מרגי: זה לא הדיון הראשון שלך?

<לינדה מנוחין: ראשון השנה.

<לינדה מנוחין: אני רוצה לברך על כל מה שנעשה עד עכשיו.

<לינדה מנוחין: אני רוצה לסבר את האוזן, בתור עורכת של אתר בערבית לקידום הבנה בין העמים במזרח התיכון בערבית, שנקרא "וונלטקי", קיבלנו כתבה בערבית שה-30 בנובמבר, יום העקירה, צוין בארביל בנוכחות מנהל המחוז, עם נציגים של הקהילה היהודית ונאמר במפורש, רבותי: נכבה יהודית, צריך לפצות את יהודי עירק על העוול שנעשה.

<לינדה מנוחין: היתה תערוכת תמונות - - -

יעקב מרגי: הם עוד חיים שם?

<לינדה מנוחין: הם עוד חיים שם, 430 יהודים נמצאים שם.

<לינדה מנוחין: אבל מה שהדהים אותי במיוחד ורציתי לשתף אתכם, שהם אמרו במפורש "נכבה יהודית".

<לינדה מנוחין: פה חוששים להשתמש במונח הזה, כבר משתמשים בו שם ומדברים במפורש על הצורך לפצות את היהודים על הרכוש שלהם.

<לינדה מנוחין: אני רוצה להציע משהו לגבי התכנים במשרד החינוך.

<לינדה מנוחין: אני באה מרקע בטלוויזיה ואני מכירה הרבה סרטים תיעודיים שנעשו בטלוויזיה בערוץ הראשון על קהילות בישראל.

<לינדה מנוחין: הכתבות האלה נעשו בשנות ה-80', גם על יהודי מרוקו וגם על יהודי עירק, כתבות מצוינות שעלו מאות אלפי דולרים, ואפשר לנצל אותן לצורך הסברה בבתי-ספר.

<לינדה מנוחין: יש גם סרט שאני, לצערי, הייתי הכוכבת שלו, כי איבדתי את אבא שלי ויצאתי למסע חיפוש שנקרא "צל בבגדד".

<לינדה מנוחין: יש גם סרטים על יהודי מצרים.

<לינדה מנוחין: אני חושבת שהיה כדאי לכנס את הסרטים הקיימים, לא רק לרשום אותם ולקבל אישור של סל תרבות, כי זה לא שווה שום דבר אם משרד החינוך לא מחייב ולא מציע רשימה של סרטים קיימים.

<לינדה מנוחין: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מכון בן צבי, בבקשה.

יעקב מרגי: אומר פלטו שרון: מה עשית בשביל מדינה?

<חיים סעדון: מכון בן צבי קיים כמעט 70 שנה ו-70 שנה הוא עוסק בהכנת חומרים, בפרסום של חומרים ובמחקרים היסטוריים.

יעקב מרגי: אתם רק אוספים או גם - - -

<חיים סעדון: מכיוון שידעתי שתשאל את השאלה, אז גם הכנו מראש את הדברים.

<חיים סעדון: עסקנו בשני היבטים שקשורים בנושא הדיון – כרגע אני לא עוסק בנושאים אחרים: זה גם לתאר את העושר של הקהילות היהודיות האלה בארצות השונות בסדרת ספרים שנקראת "קהילות ישראל במזרח במאה ה-19 וה-20".

<חיים סעדון: יש 14 כרכים שכבר הוצאנו על הקהילות האלה, בשיתוף עם משרד החינוך.

<חיים סעדון: אני יודע שהספרים האלה נלמדים גם באוניברסיטאות וגם נמצאים בכל מערכת החינוך.

<חיים סעדון: מערכת החינוך קונה את הספרים האלה ממכון בן צבי - - -

<דינה דרורי: מערכת החינוך קונה מבן צבי, אבל בתי-הספר מקבלים אותם בחינם.

יעקב מרגי: אם הייתי ממשיך את רמת הדיוק שלך: ואנחנו, הריבון, מתקצבים אתכם.

יעקב מרגי: זה אנחנו בסוף, האזרחים.

<חיים סעדון: בנושא שאנחנו מדברים עליו עכשיו, הוצאנו למערכת החינוך שני ספרים שעוסקים בנושא של לפני הקמת המדינה ולאחר הקמת המדינה.

<חיים סעדון: הוצאנו מארז של חוברות מכל ארץ וארץ שעוסקות בעלייה מהקהילות האלה.

<חיים סעדון: הוצאנו יחידה למשרד החינוך שנקראת "עצמאות וגורל";

<דינה דרורי: זה ספר שניתן לכל מורה.

<חיים סעדון: נכון, ניתן לכל מורה.

<חיים סעדון: הוצאנו ספר שעוסק בנושא של הכמיהה והערגה של הקהילות היהודיות בארצות המזרח לארץ ישראל; הוצאנו חוברת של "עת-מול" שעוסקת בנושא של הפליטות, הגירוש של היהודים.

<לבנה זמיר: חוץ ממצרים.

<לבנה זמיר: מצרים לא מופיעה.

<חיים סעדון: הוצאנו שלוש חוברות נוספות, קראנו לזה: "העדות המזרחיות בבניין ירושלים", "רבנים ומנהיגים בקהילות המזרח" והוצאנו גם את החוברת שנקראת "לדבר יהודית - מסע במרחב ובזמן".

<חיים סעדון: כל זה למשרד החינוך, מעבר לערכות לימודים שעוסקות בציונות, שעוסקות ביחסי יהודים ומוסלמים.

<חיים סעדון: יש שתי יחידות שמט"ח עשה יחד אתנו, בתשלום של מכון בן צבי, אחת שעוסקת בעקירה ובגירוש והשניה עוסקת בנושא של מלחמת העולם השניה בקהילה היהודית בטוניסיה.

<חיים סעדון: אחרי הישיבה הזאת נתחיל לעבוד על יחידה נוספת במט"ח, יחידה מקוונת כמובן, שעוסקת בנושא של השואה של יהודי לוב.

<חיים סעדון: כלומר, מבחינת חומרים, אני חושב שקיימים חומרים, ולא מעט.

<חיים סעדון: אני חושב שהנושא מאוד מורכב מבחינה היסטורית.

יעקב מרגי: יש פה מישהו שמבין קצת בגיאוגרפיה?

יעקב מרגי: צפון אפריקה היא במזרחה של מדינת ישראל או במערבה?

<חיים סעדון: מערבה.

יעקב מרגי: ואנחנו עדיין יהדות המזרח.

יעקב מרגי: זה שורש הבעיה, כי יש מישהו שבא מהמערב שאני יכול לדחוף אותו, עוד מעט הוא נופל למזרח.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: כי עם כיבוש הגוש הסובייטי וכל זה - - - אבל מה לעשות, יש פטרונות ויש אדנות.

יעקב מרגי: שחררתי, אני חושב בקול.

<חיים סעדון: הייתי שמח לדבר על הנושא, ואחר כך גם אציע ליושב-ראש הצעה בנושא הזה.

<חיים סעדון: השיתוף שיש לנו עם משרד החינוך - עם מר משה זעפרני, עם ד"ר אורנה אתר, עם דינה דרורי - הוא באמת יוצא מן הכלל, והוא יוצא מן הכלל כבר לאורך שנים בהשתלמויות מורים, אחרי זה ידברו על זה כאן.

<חיים סעדון: אני לא רוצה לדבר בשמו של משרד החינוך, אבל אנחנו מקבלים תמיכה גדולה ממשרד החינוך.

<חיים סעדון: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שהדברים העיקריים שחסרים לנו היום זה אמצעים וגיבוי יותר חזק.

<חיים סעדון: אני חושב שאמצעים נכונים יכולנו להגיע ליותר.

<חיים סעדון: אני רוצה להזכיר ליושב-ראש שתי עובדות חשובות.

<חיים סעדון: אחת, היום באוניברסיטאות אין כמעט תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי שעוסקים בנושא הזה.

יעקב מרגי: שמתי לב שאתה חוזר על אוניברסיטאות והשכלה גבוהה.

<חיים סעדון: כי משם בא הידע ההיסטורי שאותו אנחנו צריכים כדי להנחיל למערכת החינוך.

<חיים סעדון: הנושא הזה נמצא בירידה בשנים האחרונות.

<חיים סעדון: בעבר הנושא הזה היה - - -

יעקב מרגי: כל מדעי החברה והרוח בירידה.

<חיים סעדון: כל מדעי הרוח והחברה, ובתוך זה גם הנושא שנמצא – כפי שאתה מעיד בעצמך, אדוני היושב-ראש - בירידה מאוד גדולה וקיפוח מתמשך מזה שנים, והיינו רוצים לתקן את הדבר הזה.

<חיים סעדון: בלי ידע היסטורי מסודר, טוב ואמין התמונה לא תהיה מושלמת.

<חיים סעדון: למרות שיצא לי להשקיע בנושא לא מעט שנים, אני רוצה להגיד לך שאני יוצא פחות עם ידע מאשר עם ידע, כי התמונה היא גדולה, התמונה היא מורכבת, התמונה היא מסובכת ואי אפשר להציג אותה בצורה פשטנית.

<חיים סעדון: אני רוצה לברך על הדברים של ראש הממשלה בכנס של הפליטות, הוא אמר שהוא מוכן להעמיד מלגות לצורך הנושא הזה והלוואי שהדבר הזה יתממש וייצא לפועל, כי אני חושב שהיום יש ציבור של תלמידי מחקר שמשווע לדבר הזה והיינו רוצים להמשיך בנושא הזה.

<חיים סעדון: חומרים יש היום, יש לא מעט חומרים כדי להגיע - - -

יעקב מרגי: מתי הוא אמר את זה?

<חיים סעדון: הוא אמר בכנס האחרון שהיה, עם השרה גמליאל.

<חיים סעדון: ב-30 בנובמבר.

יעקב מרגי: יש מישהו שמבין פה מרוקנית?

יעקב מרגי: יש פתגם במרוקנית: אעמיד את זה במבחן.

<חיים סעדון: אבל מה שמאוד חשוב לנו, כמכון בן צבי שעוסק בהבנת ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בארצות האסלם, זה להעמיד את הדברים, על המורכבות שלהם ועל הדיוק ההיסטורי המלא.

<חיים סעדון: אנחנו יכולים לסייע למשרד החינוך ולכל הארגונים האחרים בנושא הזה.

יעקב מרגי: רוב הדיונים בוועדה זה תקציב, מגמות.

יעקב מרגי: אני לא אשאל אותך על כסף; אנחנו רק דואגים לתת לכם כסף, אתם לוקחים 50%.

יעקב מרגי: בסדר, עזוב את הקטע הזה.

יעקב מרגי: התחום הזה במגמת עלייה אצלכם?

<חיים סעדון: במכון בן צבי?

<חיים סעדון: רק במגמת עלייה, והלוואי שהיינו יכולים יותר.

יעקב מרגי: אני אשאל שאלה מתוך מה שהיה פעם; אני חושב שזה תוקן כבר, זה הרושם.

יעקב מרגי: אתם נדיבים לכל מיני חוקרים עצמאיים, שלא באים מהאקדמיה, לנבור אצלכם?

<קריאה: לא.

יעקב מרגי: למה את מפריעה לי?

יעקב מרגי: אני יודע לפרוט על מיתרים, תאמיני לי.

<חיים סעדון: הארכיונים של מכון בן צבי הם ארכיונים ציבוריים והם פתוחים לקהל.

<חיים סעדון: כל אדם, ללא כל קשר - - -

יעקב מרגי: ראיתי העוויות בפנים, ולא כל מה שמובן מאליו מובן לכולם.

יעקב מרגי: אני שואל שוב, ואני שואל באמת, כמי ששלח אליכם שני חברי הנהלה – הרי הוועדה ממנה שני חברי הנהלה: חשוב לי.

יעקב מרגי: כי פעם קיבלתי תלונה בקטע הזה של בחור צעיר שחיבר ספרים על קהילות שלמות, ספרים עבי כרס, עשה עבודות במשאביו הפרטיים.

יעקב מרגי: בחור צעיר ממש, שמוציא יצירות מופת.

יעקב מרגי: בפעם הראשונה הוא אמר לי שהערימו עליו קשיים, בפעם השניה הוא כבר אמר לי שלא.

<חיים סעדון: אנחנו מוסד ציבורי.

<חיים סעדון: נשמח לקבל את השם של האדם ולעזור.

<חיים סעדון: אני לא חושב שהדבר הזה נכון.

<חיים סעדון: אבל אם אדוני היושב-ראש ירשה לי, הייתי מציע עוד דבר אחד.

<חיים סעדון: נשמח מאוד, במכון בן צבי, להזמין את ועדת החינוך של הכנסת לקראת יום השואה השנה, שיוצא השנה בתחילת מאי, לישיבה מיוחדת במכון בן צבי.

יעקב מרגי: גילוי נאות - הוזמנתי כבר ולא הספקנו.

<חיים סעדון: נציג בפניכם את הדברים – נגיד את הנושא של השואה של היהודים בארצות ערב, כפי שאנחנו מבינים אותה ורואים אותה, עם דברים שאנחנו עושים שמשרתים את מערכת החינוך, אתר אינטרנט עם אלפי מסמכים על הנושא.

<חיים סעדון: נשמח לעמוד לרשותכם בנושא הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, ד"ר אורנה כץ אתר.

<אורנה כץ אתר: אני רוצה להתחיל ולומר גם מה שאמרתי בכנס.

<אורנה כץ אתר: קודם כול, דבר שבעיניי מאוד חשוב להבהיר ולהשתמש במינוח הזה – אנחנו לא מדברים על סיפור של 50% מהתלמידים.

<אורנה כץ אתר: אנחנו מדברים על הסיפור של כולנו, של 100% מהתלמידים.

<אורנה כץ אתר: אסור לבצע את ההפרדה הזאת, בדיוק כמו שפרקים אחרים בהיסטוריה של עם ישראל זה של כולנו.

<אורנה כץ אתר: אנחנו עם אחד.

יעקב מרגי: ממתי זה התחיל להיות סיפור של 100% או של 50%?

<אורנה כץ אתר: בעיניי זה תמיד היה 100% סיפור.

יעקב מרגי: אני לא בטוח.

<אורנה כץ אתר: אני יכולה לומר לך מה בעיניי; זה תמיד היה 100% של כולם, וכך צריך לחנך את הילדים.

<אורנה כץ אתר: זה לא שאת הפרק הזה לומדים הילדים יוצאי ארצות האסלם ואת הפרק האחר לומדים יהודים שההורים שלהם - - -

יעקב מרגי: זו לא כוונת המחוקק.

<אורנה כץ אתר: זה לא צריך להיות ככה.

<אורנה כץ אתר: זה צריך להיות של כולם.

יעקב מרגי: זו לא כוונת המחוקק.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת שאכן השכן שלי, שעלה מרומניה או פולין, השכנים שגדלתי אתם בשכונה למדו בבית הספר – וחשוב ללמוד – את המורשת של יהדות אירופה – יהדות המזרח, שזאת אירופה - - -

<חיים סעדון: גיאוגרפית.

יעקב מרגי: כן כן.

יעקב מרגי: אם ארץ ישראל היא טבורו של עולם, אין ספק.

יעקב מרגי: אני, חבר הכנסת יעקב מרגי, יציר כפיה – כל אחד ישפוט אם לטוב או לרע – של מערכת החינוך הממלכתית.

יעקב מרגי: אני זוכר את שיעורי ההיסטוריה שלמדתי.

<אורנה כץ אתר: לא לימדו את זה.

יעקב מרגי: לא לימדו.

יעקב מרגי: אבל לימדו של 50%.

<אורנה כץ אתר: אז אני אומרת עכשיו לא צריך להיות כך.

יעקב מרגי: אני מסכים אתך.

יעקב מרגי: את אומרת לי שכך צריך – מסכים אתך.

<אורנה כץ אתר: דיברתי על מה צריך, לא אמרתי שתמיד היה כך.

יעקב מרגי: התחלת בפתיח שלא צריך ללמד היסטוריה של 50%.

<אורנה כץ אתר: לא, לא הבנת אותי.

<אורנה כץ אתר: יש פה אי-הבנה מוחלטת.

שמעון אוחיון: לא מתוך גישה שזה 50%, אלא זה עניינם של כל ה-100%.

יעקב מרגי: אני לא מודד 50% או 100%, אני חושב שכולם צריכים ללמוד את כולם.

יעקב מרגי: אבל קודם למדו כולם לא את של כולם.

<אורנה כץ אתר: זה בדיוק מה שאני אומרת.

<ג'נט דלאל: 70 שנה כמעט.

<אורנה כץ אתר: יש כאן אי-הבנה.

יעקב מרגי: אמא שלי אמרה: תעזבו את הקטנצ'יק הזה, הוא לא צריך עזרה.

יעקב מרגי: אז אל תעזרו לי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אורנה כץ אתר: אני רוצה לציין כמה דברים שנמצאים, כפי שמערכת החינוך מתייחסת לזה היום.

<אורנה כץ אתר: דינה תשלים את החלק של מורשת.

יעקב מרגי: אני אוהב לנווט את הדיון.

יעקב מרגי: מאחר שאתם אמורים לספק תשובות, הם היו אמורים להרצות ולהציג תמונת מצב: כמפמ"ר היסטוריה, ספרי ההיסטוריה שעוסקים בנרטיב של הגירוש ממדינות ערב, מתי רועננו, עודכנו או אם בכלל היה מושג כזה?

<אורנה כץ אתר: אנחנו עובדים לפי תוכנית לימודים שנכנסה לתוקפה ב-2008.

<אורנה כץ אתר: כל ספרי הלימוד המאושרים כוללים את זה, אפשר לבדוק את זה.

<אורנה כץ אתר: הנושא נכנס בהדרגה, לדעתי עכשיו אנחנו בשנה הרביעית שהוא בגדר חובה לבחינות הבגרות.

<אורנה כץ אתר: יש שאלות בתוך בחינות הבגרות.

<אורנה כץ אתר: הבאתי לפה רק שתי דוגמאות, יש עוד.

<אורנה כץ אתר: נמצא פרק חובה.

<אורנה כץ אתר: יש פה, למשל, קטע מקור של יהודי מבירות ששלח מכתב, ולקחו את זה ועל זה בנו שאלות בבחינת הבגרות; יש פה קטע מתוך ספר של פרופ' סעדון ועל זה נבנתה שאלה בתוך בחינת הבגרות.

<אורנה כץ אתר: היום זה בגדר נושא חובה, וזה דבר שהוא מאוד חשוב אבל זה לא מספיק.

<אורנה כץ אתר: אני רוצה להתייחס להערה שנשמעה לגבי הנושא של האוניברסיטה.

<אורנה כץ אתר: האוניברסיטאות והמכללות מכשירות את המורים שלנו, ולכן מאוד חשוב שהמורים בתהליך ההכשרה שלהם ילמדו קורסים בנושאים האלה, כי ברגע שהם מגיעים למערכת החינוך ולא למדו את הנושאים האלה – כמו שכשאני הגעתי למערכת החינוך לא למדתי את הנושאים האלה, ויש לי הרבה מאוד שנים של אוניברסיטאות, אפילו שתיים בהיסטוריה, ולא היה אף קורס על הנושא הזה - - -

יעקב מרגי: לאט לאט אני מגיע למסקנה שהדיון הראשון שלי היה צריך להיות מכללות להוראה.

<אורנה כץ אתר: צריך להכניס את זה.

<אורנה כץ אתר: ודאי.

יעקב מרגי: "להכניס" זה מילה עדינה, צריך לעשות שם משהו.

<ג'נט דלאל: גם השתלמויות למורים.

<אורנה כץ אתר: אוקיי, זה אנשים שמכשירים לנו את המורים - - -

יעקב מרגי: להוציא את הנפטלין ולהכניס משהו חדש.

<אורנה כץ אתר: במיוחד בחטיבות העליונות, שם המורים הם מורים שמגיעים מהאוניברסיטאות – זה בדרך כלל לא מהמכללות - ולכן זה מאוד חשוב.

<אורנה כץ אתר: אנחנו מכסים על החוסר הזה בכמה וכמה דרכים.

<אורנה כץ אתר: החומרים האלה מחולקים חינם אין כסף לבתי-הספר ולמורים, שלא יהיה מישהו שיגיד שמטעמים כלכליים הוא לא רוכש את זה.

<אורנה כץ אתר: אין דבר כזה, מחולקים חינם אין כסף.

<אורנה כץ אתר: כל מדריכי ההיסטוריה קיבלו את כל סדרת הספרים הזו – וזו עלות עצומה - כדי להראות את זה למורים.

<אורנה כץ אתר: החוברת הכחולה שאני מראה לכם הגיעה לכל מורה ומורה, מעבר לזה שהיא גם מצויה באתר, מקוונת.

<אורנה כץ אתר: יש לנו חומרים שאנחנו כל הזמן מזרימים למורים דרך פורום המורים שיש לנו, שיש בו רק בחטיבה העליונה מעל 1,600 מורים מאוד פעילים, בחטיבה הביניים כ-600 מורים.

<אורנה כץ אתר: כל הזמן מזרימים, כדי שזה לא יהיה 30 בנובמבר וזהו.

<אורנה כץ אתר: זה כל השנה, צריך שזה יהיה במודעות כל השנה וכל שנה.

<אורנה כץ אתר: אנחנו עושים ימי עיון למורים, שזה כלי לחשוף אותם למידע.

<אורנה כץ אתר: ביוני שעבר עשינו יום עיון מוצלח מאוד בבית מורשת יהדות בבל, זה עסק בחורבן בכלל.

<אורנה כץ אתר: ביוני הקרוב מתוכנן יום עיון על הפרהוד בלבד, ממש מתמקד בנושא הזה.

<אורנה כץ אתר: ביום ראשון יש לנו יום עיון על הנושא של יהודי מצרים, יש לנו למעלה מ-80 מורים, אנחנו כבר ב-over booking.

<לבנה זמיר: ביוזמה שלנו.

<אורנה כץ אתר: ודאי, נכון.

<לבנה זמיר: שיבינו שזה לא היה עלייה, זה היה גירוש.

<אורנה כץ אתר: בסדר, לא ניכנס כרגע להיסטוריוגרפיה.

<לבנה זמיר: בספר כתוב "עלייה" ולא כתוב "גירוש".

<אורנה כץ אתר: עצם העובדה שהתווכחו על זה, זה כבר טוב, זה מודעות.

<אורנה כץ אתר: אנחנו רוצים שתהיה מודעות.

<אורנה כץ אתר: אז מתווכחים אם זה ככה או ככה, זה כבר באמת - - -

<לבנה זמיר: עלייה זה לא גירוש.

<אורנה כץ אתר: בשנה שעברה עשינו שיעור מקוון, שכל הזמן נמצא לרשות המורים.

<אורנה כץ אתר: הבאנו את לבנה, שספרה את ספורה, זאת אומרת את הפן האישי; הבאנו את בן דרור ימיני שנתן את הפן המחקרי, והיה הרב חיים סבטו.

<אורנה כץ אתר: זה היה, כמובן, בשיתוף עם אגף מורשת.

<אורנה כץ אתר: אנחנו מפיצים הקישורים שוב ושוב, כי אפשר היה לראות את זה בזמן אמת בעת השידור ואפשר היה להמשיך ולראות את זה.

<אורנה כץ אתר: אנחנו יודעים שגם השנה אנשים נכנסו ומראים את זה - לוקחים חלקים או מראים את הכול.

<אורנה כץ אתר: ישנו חוזר המנכ"לית, שגם הוא מרכז למורים את החומרים השונים.

<אורנה כץ אתר: מפיצים אותו כל פעם מחדש ומעדכנים את זה כל הזמן.

יעקב מרגי: ד"ר אורנה כץ: "יעודד" או "יורה" – היה משנה לך את ההתייחסות?

<אורנה כץ אתר: מבחינתי זה "יורה".

יעקב מרגי: "יעודד" זה מבחינתך "יורה"?

<אורנה כץ אתר: זו חובה אצלנו, אנחנו עוסקים בזה.

שמעון אוחיון: מבחינת החקיקה והניסיון שהיה בעבר, עדיף שנתקן כדי שתהיה הכוונה מלמעלה.

<אורנה כץ אתר: כן, כדי שלא נהיה תלויים בשר זה או אחר.

<אורנה כץ אתר: זו הנקודה.

שמעון אוחיון: בדיוק.

<ג'נט דלאל: אני רק רוצה לעדכן שאף בית-ספר לא ציין את - - -

יעקב מרגי: גברתי, בואי אגיד לך משהו: את לא רוצה.

יעקב מרגי: את מקסימום מרימה יד ומבקשת רשות דיבור.

יעקב מרגי: זו ועדת חינוך.

יעקב מרגי: יש את מתווה הגז, שם יש פופוליזם כמה שאת רוצה.

<אורנה כץ אתר: אני רוצה לסכם וגם להתייחס למה שאת אומרת.

<אורנה כץ אתר: זה לא נכון, זה לא שאף בית-ספר לא ציין את זה.

<אורנה כץ אתר: אני יודעת במפורש על אחרים.

<אורנה כץ אתר: כדי שנושא יישב היטב בתודעה אנחנו צריכים חברה שלמה שתעסוק בזה כל הזמן.

<אורנה כץ אתר: זה לא מספיק שאני נותנת הוראה ואומרת שזו חובה.

<אורנה כץ אתר: זה צריך להיות כל הזמן, ולא רק בכיתות י"א שלומדות את זה לבגרות, אלא גם בכיתות נמוכות יותר.

<אורנה כץ אתר: הדרך ליצור תודעה היא, בין היתר, מחקרים, היא עיסוק של אמצעי התקשורת, כדי שאם יש מצב שיש איזשהו בית-ספר שיחליט להתעלם מה-30 בנובמבר, יבואו הורי הילדים, תבוא החברה ויגידו: סליחה, מה זה?

<אורנה כץ אתר: האם יעלה על הדעת שימים אחרים לא יצוינו?

<אורנה כץ אתר: לא.

<אורנה כץ אתר: אותו דבר כאן.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: כמה שנים שיעור היסטוריה בנוי בתוך המערכת?

<אורנה כץ אתר: מכיתה ו' עד כיתה י"א.

<אורנה כץ אתר: שעתיים שבועיות מ-ו' עד ט'.

יעקב מרגי: עד כיתה ו' אין שיעורי היסטוריה.

<אורנה כץ אתר: לא.

<אורנה כץ אתר: ובכיתות י' ו-י"א זה שלוש ושלוש או שלוש וארבע.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: גברת דינה דרורי, בבקשה.

<דינה דרורי: צהרים טובים, אני ממורשת קהילות ישראל, אגף מורשת במשרד החינוך.

יעקב מרגי: איך אתם מביאים את תרומת

יעקב מרגי: כם בתחום הזה לידי ביטוי?

<דינה דרורי: עד היום עסקנו בעיקר בתוכניות לא פורמליות.

<דינה דרורי: אנחנו לא נותנים שעות וכל הדברים הללו, הפעילות שלנו בעיקרה היא פעילות וולונטרית של מורים ושל תלמידים.

<דינה דרורי: בשנים האחרונות עשינו שתי פעילויות מרכזיות.

<דינה דרורי: הכול קשור באיזשהו מקום גם לדברים שנאמרו כאן.

<דינה דרורי: אנחנו מבקשים מתלמידים לתעד את הסיפורים המשפחתיים שלהם בכיתות ה'-ו', ובכיתות ז' עד ט' "חוקרים צעירים".

<דינה דרורי: בכיתות ה'-ו' אנחנו מקבלים סיפורים מרגשים, מדהימים על עלייה, על קליטה בארץ, על הכרות.

<דינה דרורי: הפעילות שלנו לא עוסקת אך ורק בגירוש

<דינה דרורי: /בעלייה – ואני לא נכנסת עכשיו לוויכוח - אלא אנחנו, כמורשת קהילות ישראל, חושבים שלא רק הגירוש/עלייה זה הדבר החשוב, אלא אנחנו חושבים שאחד הדברים החשובים ביותר הוא גם להכיר את המורשת, להכיר את הסיפור ההיסטורי, להכיר את המורשת התרבותית, את המורשת המוסיקלית, את ההגות היהודית וכל הדברים הללו.

<דינה דרורי: התחום שלנו לא עוסק אך ורק בהיסטוריה, בנושא יום הגירוש.

<דינה דרורי: הדברים שקיבלנו - וסיפרתי את זה גם בכנסת בבר-אילן בשנה שעברה - אחת המורות מבית-ספר האמנים רמלה הרימה את הכפפה וערכה מפגש מדהים של תלמידי בית-הספר יחד עם הסבים והסבתות שסיפרו את סיפור העלייה.

<דינה דרורי: הוזמנתי לשם, וישבו שם מעגלים מעגלים של סבים וסבתות וסיפרו את הסיפור.

<דינה דרורי: הם סיפרו את הדבר שהיה להם הכי כיף בילדותם בארצות המוצא שלהם.

<דינה דרורי: אני חושבת שהדבר הזה, של הכרות - - -

יעקב מרגי: שם לא דיברו על המופלטה, נכון?

<דינה דרורי: לא דיברו.

יעקב מרגי: את יודעת מה קרה עם המופלטה?

יעקב מרגי: באו פוליטיקאים לצבור כוח, והפכו את זה לציר המרכזי.

יעקב מרגי: זה סך הכול גילה על הבורות של - - -

<דינה דרורי: כבוד היושב-ראש, אחד הדברים שאני, כאחראית על מורשת קהילות ישראל, אם יש מסמך או משהו שיגיע אליי וידבר על פולקלור - אני לא מוכנה לקבל אותו, ועדים לכך גם בשבוע שעבר.

<דינה דרורי: אני לא מוכנה להסתכל על יהודי ארצות האסלם, על מורשת היהודים בכלל, כעל מנהג של אוכל – מופלטה או כל דבר אחר.

<דינה דרורי: לנו, כיהודים, יש תרבות, ואת התרבות הזו ואת המורשת הזו אנחנו רוצים לקדם במערכת.

יעקב מרגי: דינה דרורי, אני חייב לומר את אשר על ליבי.

יעקב מרגי: יש יישומון חדש של אנשים טובים, שעשו את זה מתוך קנאת סופרים ומתוך הדרה – "החכם היומי".

יעקב מרגי: כל יום עולה דמות של חכם מחכמי ספרד.

יעקב מרגי: למה קם הצורך?

יעקב מרגי: כי משרד החינוך בשנה מסוימת הוציא חוברת, מיזם.

יעקב מרגי: איך אמרת?

יעקב מרגי: בכספי משלם המיסים.

יעקב מרגי: לא נעלם ממני כלום, אני שם לב לניואנסים.

יעקב מרגי: ומשום מה, בחוברת הזו לא היו חכמי ספרד.

יעקב מרגי: משרד החינוך של מדינת ישראל, כשאנחנו מדברים על ללמוד את של כולם.

<דינה דרורי: זה מתוקן.

יעקב מרגי: תודה רבה שתוקן.

יעקב מרגי: אני לא רוצה שמישהו יהיה צריך להעיר.

יעקב מרגי: אני מקווה שגם ועדת הפרס לתרומה, שעכשיו רבים עליה השרה והשר, על השטר – כדי שלא נצטרך לומר תמיד לתקן, כמו טייח שמתקן תיקונים, שכבר עכשיו, עוד באיבה, יבדקו את חברי הוועדה, אם היא מאוזנת.

יעקב מרגי: כי מה לעשות, אנחנו חברה שלא יודעת להכיל.

יעקב מרגי: צריך כל הזמן להזכיר שיש אחרים, יש שותפים.

יעקב מרגי: יש כאלה שחושבים שאין להם שותפים, שהם הריבונים לכול, הם האדונים לכל מה שקרה פה במדינה.

יעקב מרגי: אנחנו בדיון כזה שאפשר לומר את זה.

יעקב מרגי: יש מקומות אחרים שיגידו: מה אתה מתבכיין?

יעקב מרגי: ואני לא מתבכיין, לא מתכוון להתנצל לאף אחד על כלום.

יעקב מרגי: משרד החינוך של מדינת ישראל מוציא מכספי משלם המיסים.

יעקב מרגי: השבוע בסיור בבתי אבות אני מתפאר לחבר הכנסת אלאלוף שיש את הרמ"א המרוקאי – רבי משה רפאל אלבז.

יעקב מרגי: הוא נראה עם ג'לביה וכובע, עם כל הסטיגמות והשיפוטיות, אבל הוא כתב ספר "באר שבע", שבע החוכמות, שאני מזמין כל אסטרולוג של ימינו שילמד את הפרק הזה, חוץ מהחוכמות האחרות שהוא כתב על דברים שהיום חוקרים אותם.

יעקב מרגי: בלי אמצעים, עם גרפים, עם שרטוטים ועם כמויות של כוכבים ומערכות שמיים.

יעקב מרגי: ומה לעשות, הוא יליד מרוקו.

יעקב מרגי: הוא לא חי בדורנו.

יעקב מרגי: אז אומר לי חבר הכנסת אלאלוף: על מה אתה מדבר?

יעקב מרגי: תראה את האחיינית שלו, היא פה בבית האבות.

יעקב מרגי: את מי שדדו?

יעקב מרגי: את רבי משה רפאל אלבז לא שדדו, שדדו אותנו.

יעקב מרגי: אנחנו, כתלמידים בבתי-הספר, הצנענו את ההורים שלנו.

יעקב מרגי: הצנענו אותם, כי זו היתה רוח המפקד.

יעקב מרגי: סכמי.

<דינה דרורי: אני בהחלט מקבלת את הדברים שאמרת, על ההצנעה, חוסר הידע וכו'.

<דינה דרורי: אני רוצה להגיד כאן לגבי "חוקרים צעירים" וגם לגבי "דור לדור".

<דינה דרורי: את שתי התוכניות הללו אנחנו מקווים, אם ירצה השם, לקיים כחובה בבתי-הספר הממלכתיים במדינת ישראל בשנה הבאה.

<דינה דרורי: אני מקווה מאוד שנגיע גם לממלכתי-דתי, אבל לגבי הממלכתיים, אנחנו מבקשים ומקווים שהתוכנית תהיה תוכנית חובה בכל בתי-הספר.

<דינה דרורי: זו כבר הסתכלות מסוג אחר, זו הסתכלות של התלמיד על הדבר ולא רק מערכת החינוך צריכה ללמד וללמד.

<דינה דרורי: הנושא של מחשבת ישראל מתוקן בשנה הזאת, ואני מקווה שבשנה הבאה הדבר כבר ייכנס למערכת הלימוד.

<דינה דרורי: דבר אחרון, אני בהחלט רואה את מורשת יהודי ארצות האסלם לא אך ורק בשיעורי היסטוריה, לא אך ורק ב"חוקרים צעירים", אלא בכל המקצועות: מוסיקה, אמנות, היסטוריה, ספרות.

<דינה דרורי: לא יכול להיות שכל מה שאנחנו דנים בו זה לדבר אך ורק על איך מלמדים את זה בשיעורי היסטוריה.

<דינה דרורי: יהודי ארצות האסלם, עם כל העושר התרבותי שלהם, צריכים לבוא לידי ביטוי גם בכל הנושאים האחרים של מקצועות הלימוד.

יעקב מרגי: אני שמח על האמירה הזאת שלך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<שמעון דורון: אני יושב-ראש ארגון יוצאי לוב בישראל.

<שמעון דורון: אני, שמעון דורון דדוש, לשעבר בכיר במערכת הביטחון, לשעבר סמנכ"ל באוניברסיטת בר אילן, היום יושב-ראש הארגון העולמי של יהודים יוצאי לוב.

<שמעון דורון: באתי לכאן לא בכדי להתבכיין, באתי לכאן כי חשוב לי שהילדים בארץ הזאת יקבלו תמונה מלאה של ההיסטוריה של העם שלהם, שידעו שיש גם היסטוריה נוספת שלא ידועה להם, והיא לא פחות משמעותית מההיסטוריה שעליה למדו עד היום.

<שמעון דורון: יהדות לוב היא מהעתיקות בקהילות ישראל, עוד מלפני חורבן בית ראשון.

<שמעון דורון: איזה תלמיד יודע על כך?

<שמעון דורון: קהילה שתחילתה עוד בתקופת המלך שלמה; קהילה שבניה נמצאים בממשלה, בכנסת, בביטחון וברפואה; קהילה שגאה במורשתה העתיקה, אך אם ילדי ישראל לא ידעו עליה, לא יבקרו במרכז המורשת שלה, הקהילה הזאת תיעלם לעולם ועד.

<שמעון דורון: היום בלוב כמעט לא נותר זכר לקהילה מפוארת זאת.

<שמעון דורון: תלמידים אלה גם לא ידעו שחוקי הגזע, גזירות השבת, הטלאי הצהוב, מחנות הריכוז והפוגרומים היו גם נחלתה של אותה קהילה, שמאות מבניה נרצחו בשואה, ובהם גם אחותי הבכורה שנרצחה בגיל שלושה חודשים על-ידי מזרק רעל.

<שמעון דורון: אותם ילדים לא ידעו שקהילת לוב היתה הקהילה הראשונה שהתמרדה על הסבל, העינויים, המצור, הרעב ושריפת בית המקדש הראשון וחילול הקודש.

<שמעון דורון: חבל על התלמידים שלא יודעים שאת הפיוט "בר יוחאי", שמושר על-ידי כלל קהילות ישראל, נכתב על-ידי הרב שמעון לביא בטריפולי, שכתב גם את הפירוש לספר הזוהר "כתם פז".

<שמעון דורון: כמו כן, לא ילמדו הילדים על הציונות בלוב, על התרומה לקק"ל, על ביקורם של משה שרת, יצחק רפאל, ברוך דובדבני ואישים רבים נוספים בלוב.

<שמעון דורון: על הקמת מועדון בן יהודה, בית-הספר "התקווה", ארגון ההגנה בלוב ומבצעי ההעפלה בסיוע הבריגדות הארץ ישראליות.

<שמעון דורון: תנועת "הצופים", "מכבי לוב" ועוד.

<שמעון דורון: אני יכול להמשיך עוד ועוד על חיי הקהילה היפה של יהדות לוב, אך במקום זאת אתן דוגמה קטנה לעיוות בתוכנית הלימודים.

<שמעון דורון: כולנו למדנו את הפואמה "עיר ההרגה" של חיים נחמן ביאליק, על פרעות קישינב, וברשות

<שמעון דורון: כם אקריא מספר משפטים על הנושא.

<שמעון דורון: ב-6 באפריל 1903 פרצו פרעות קישינב בעקבות עלילה.

<שמעון דורון: האשימו יהודים ברצח נוער נוצרי למטרות דתיות.

<שמעון דורון: בקישינב הופיעו בריונים שקראו "מוות ליהודים".

<שמעון דורון: בימים 6 עד 8 באפריל, השתתפו פורעים מכל שכבות הציבור הרוסי ונרצחו 49 יהודים.

<שמעון דורון: במקביל לזה אני רוצה לקרוא משהו על פרעות טריפולי.

<שמעון דורון: פרעות טריפולי אירעו בנובמבר 1945, כאשר המון ערבי פשט על בתי כנסת ובתי מסחר ברבעים יהודים בטריפולי בירת לוב ובסביבותיה.

<שמעון דורון: נרצחו 132 יהודים ומאות נפצעו, בעיקר נשים וילדים, נשרפו תשעה בתי כנסת, 813 בתי עסק יהודים נהרסו.

<שמעון דורון: הפרעות בלוב נמשכו מ-4 בנובמבר עד להתערבות הצבא הבריטי, ששלט בלוב, ב-7 בנובמבר.

<שמעון דורון: לנו יש פואמה, אני חושב שהיא לא פחות טובה מהפואמה של ביאליק.

<שמעון דורון: אף אחד לא לומד אותה והיא גם לא נמצאת בשום מערך חינוך.

<שמעון דורון: כמובן שאפשר לקרוא לזה אפליה, הדחקה, הסתרה, אך אני מעדיף לקרוא לזה חוסר ידע או חוסר הכרות עם החומר.

<שמעון דורון: אז רבותי, מתפקידנו לתת לילדינו את המידע ההיסטורי המלא על כל שכבותיו, גווניו ועדותיו ולא רק צבע וגוון אחד, וזאת בכדי שתהיה בידו תמונה היסטורית מלאה ומדויקת על קורותיו של עם ישראל.

<שמעון דורון: הדרך לעשות זאת היא במספר תחומים, והם: לעודד מחקרים ולתת מלגות עם העדפה מתקנת למחקרים על ההיסטוריה של קהילות יהודי ערב; לפתוח אתר אינטרנט ולהכניס בו חומרים על כל תפוצות ישראל, שיהיה בית התפוצות הדיגיטלי; לעודד תלמידים על-ידי סבסוד הסעות לבקר במרכזי המורשת של קהילות ישראל, ויש הרבה קהילות ומרכזים יפים, ובכלל זה מרכז מורשת יהדות לוב, מרכז מורשת בבל, מצרים, תימן, מרוקו ועוד; להקים פורום חינוך של אנשי האקדמיה מקהילות ערב, שישבו על המדוכה ויציעו דרכים להכנסת ההיסטוריה והמורשת של קהילות במדינות ערב לתוכנית הלימודים.

<שמעון דורון: לסיום, אני מבקש להודות למשרד התרבות והמשרד לשוויון חברתי, שבזכותם אנחנו יכולים להציג את המורשת היפה הזאת.

<שמעון דורון: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

יעקב מרגי: מי כבודו?

<צבי גבאי: אני איש מרכז מורשת יהדות בבל, אבל מעבר לכך אני איש משרד החוץ כבר למעלה מ-35 שנה.

<צבי גבאי: אני עוסק בנושא הזה מאז שהייתי במשרד החוץ, אבל אני מבחין בין שני סוגי טיפול בנושא: טיפול הסברתי וטיפול חינוכי.

<צבי גבאי: הטיפול ההסברתי צריך להיות בידי משרד החוץ, ושם להביא את כל הסיפורים הטרגיים שהיהודים סבלו בכל קהילה וקהילה, וישנם רבים.

<צבי גבאי: בזמנו טבעתי את המושג "הנכבה היהודית".

<צבי גבאי: הייתי הראשון שהשתמש בזה ואני בעד זה, אבל פה אנחנו במערכת חינוך.

<צבי גבאי: חינוך צריך לבסס על דברים חיוביים ומורשתיים.

<צבי גבאי: אי אפשר כל הזמן לספר לילדים על הטרגדיות שהיו.

<צבי גבאי: כפי שדורון אמר, צריך להביא לילדים שירים מהתקופה הקודמת – להביא שירים של יהודה הלוי, לדבר על הרב מימון, לדבר על התלמוד הבבלי.

<צבי גבאי: אלה הן סוגיות שגדלו והתפתחו - - -

יעקב מרגי: אתה צודק בקטע של המורשת והתרבות.

יעקב מרגי: אבל כשאתה רוצה לחזק ולחדד בתודעה שהיה גם גירוש ממדינות האסלם, חייבים לדבר על זה.

<צבי גבאי: ודאי.

<צבי גבאי: אני לא אומר לא לדבר, אבל מערכת החינוך צריכה להקפיד על הסוגיות הגדולות שהיו לקהילות האלה במשך 2,500 שנה שהיו בגלות.

<צבי גבאי: כמובן שנצטרך לדבר על הטרגדיות שהיו, והיו טרגדיות קשות.

<צבי גבאי: ישנם פה אנשים שעושים את זה בחפץ לב ועושים את זה בצורה טובה.

<צבי גבאי: בחינוך צריך להקפיד, כפי שד"ר אוחיון עשה ביום העיון שלו – דיברו על ההיסטוריה ועל המורשת של כל הקהילות היהודיות ולא של קהילה אחת, כי אם נדבר על כל קהילה בנפרד לא נצא מזה.

<צבי גבאי: כל אחד ימצא איזשהו פגם.

יעקב מרגי: אין ספק שאי אפשר לפרוט לעדות, זה צריך להיות כלל מורשת.

יעקב מרגי: לכן היה רציונל, כשכל חבר כנסת רצה לחוקק חוק להקמת רשות למורשת עדה זו או אחרת.

יעקב מרגי: לכן היתה החלטה עקרונית של שרת החינוך דאז, לימור לבנת, לאגד את זה במרכז מורשת כללי.

יעקב מרגי: אני חושב שזה נכון, כי כולם ביחד בונים את הסיפור של התקומה של מדינת ישראל בארץ ישראל.

יעקב מרגי: צריך לעשות את זה בצורה שתיתן ביטוי לכל המורשות.

<צבי גבאי: הצעתי בכנס שארגן ד"ר אוחיון להקים אנדרטה מרכזית לכל הקורבנות היהודים בכל הקהילות השונות – מצרים, סוריה, עירק, תימן.

<צבי גבאי: היו קורבנות, אנשים שילמו בחייהם בגלל זה שהם יהודים, בגלל זה שהאשימו אותם בקשר עם מדינת ישראל ובדרכם למדינת ישראל.

<צבי גבאי: במורשת יהדות בבל יש אנדרטה לזכר הרוגי הפרהוד, אבל אני רוצה לראות אנדרטה לכלל הקורבנות, של כל הקהילות, ושם כולנו נתייחד וכולנו נחשוב על זה יחד.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: בבקשה, אבל בקצרה כי אנחנו בסיכום.

<גולן ברהום: בסדר, אהיה מאוד פרקטי.

<גולן ברהום: שלום לכולם, חלק מכירים אותי.

<גולן ברהום: ייסדתי, יחד עם ד"ר אדי כהן - מזרחן, פליט מלבנון שעלה בשנת 1990 - את פורום "קדם" למזרחנות והסברה.

<גולן ברהום: פורום "קדם" מתעסק בהסברה ישראלית בערבית.

<גולן ברהום: אחד הנושאים שלו הוא שיתוף פעולה עם מרכז הארגונים, שיתוף פעולה גם עם הגברת לבנה זמיר, זה גם על נושא הנכבה היהודית.

<גולן ברהום: במישור ההסברתי – יש פה זיכרון היסטורי, יש פה הכרה בזכויות ויש פה גם לקח לעתיד.

<גולן ברהום: בהרבה ריאיונות שיש לנו בערבית אף אחד מהדוברים הישראלים, שמדברים באופן אובייקטיבי, לא מזכיר את הנכבה היהודית.

<גולן ברהום: אם לא נזכיר את זה ייכנס שקר אחר.

<גולן ברהום: בהרבה עימותים שיש לי ברשתות ערביות, ארציות ובין-לאומיות, המסר הוא שיהודים בשנות ה-40 חיו בשלום ובשלווה, או שהקמת מדינת ישראל הצדיקה את הפגיעה הזו – שום תגובה ישראלית.

<גולן ברהום: ברשותך, אני רוצה להתייחס להיבט החינוכי עכשיו.

<גולן ברהום: אנחנו, בפורום קדם, חוץ מכתב הגנה, שאני ממליץ להרבה דוברים ונציגים ישראלים - בכל השפות, לא רק בערבית – להשתמש בו, ערכנו וכתבנו חוברת בנושא הנכבה היהודית - הפליטים היהודים מארצות ערב.

<גולן ברהום: מה יש בה?

<גולן ברהום: יש בה ציטטות של דוברים ערבים וגם של נציגי חו"ל, מאירופה; יש בה סרטונים שעשינו בערבית שמדברים על הזכות לקבל פיצויים.

<גולן ברהום: יש שם שימוש בערבית במושג – כמה זה חשוב – הנכבה היהודית.

<גולן ברהום: כל הזמן שומעים רק צד אחד, בטח בערבית.

<גולן ברהום: יש כאן הנחיות מפורטות למורֶה ולמורָה ברמה הפדגוגית, מהדברים המוכרים – כ"ט בנובמבר, שואה - דרך דברים שהם לא מוכרים.

<גולן ברהום: אנשים לא יודעים שהיתה שואה בלוב, כבוד היושב-ראש.

<גולן ברהום: אנחנו מקשרים את זה לנושא השואה, אנחנו מקשרים את זה גם לזכויות אדם, עבודת שורשים בחטיבה, עבודת גמר בתיכון.

<גולן ברהום: יש כאן תמונות, יש גם ציטוטים.

<גולן ברהום: אנחנו מקשרים את הנושא גם בהיבט ההסברתי – כתב הגנה, וגם בהיבט החינוכי.

<גולן ברהום: החוברת שערכנו היא ל-2015.

<גולן ברהום: אנחנו אומרים דבר מאוד פשוט: מה שעבר עלינו כמיעוט, למרות שחלקנו היינו לא ציונים, חלקנו דוברי ערבית, חלקנו נאמנים למדינה, מיעוט נאמר שהוגדר בנחיתות – למרות הכול היו פרעות.

<גולן ברהום: מה שקורה היום, כבוד היושב-ראש, זה מה שקורה לנוצרים, יש טיהור אתני לנוצרים.

<גולן ברהום: אם ניקח את הנושא הזה, כמו שאנחנו מתעסקים בו בקדם, בהיבט ההסברתי נמצא הרבה מאוד שותפים לנושא הזה.

<גולן ברהום: יש הרבה מאוד יזידים, יש הרבה מאוד כורדים ויש הרבה מאוד נוצרים שאומרים לי בערבית – עשינו סרטון גם בנושא הזה: מה שקורה לנו זה מה שקרה לכם.

<גולן ברהום: אז צריך לקחת את הנושא הזה, כמו שאנחנו עושים, בהיבט ההסברתי ובהיבט החינוכי ו להעלות אותו.

<גולן ברהום: ושוב אני מזהיר - אני מזהיר כי אני נמצא שם בעימותים, לא בפרשנות של שתי דקות.

יעקב מרגי: מר ברהום, אתה יודע באיזו ועדה אתה נמצא?

<גולן ברהום: כן.

<גולן ברהום: אמרתי, כבוד היושב-ראש, והצגתי.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: הכתפיים שלי צרות.

<גולן ברהום: הצגתי חוברת בהיבט הפדגוגי.

<גולן ברהום: דיברתי על ההיבט הפדגוגי, כבוד היושב-ראש, כמו שביקשת.

<גולן ברהום: אבל אני רוצה להגיד עוד משהו: דווקא היכן שאנחנו נמצאים, כבוד היושב-ראש, אם לא נגיד ולא נעלה את זה ילדי ישראל – וראינו את זה בכנס - לא מודעים למה שהיה.

<גולן ברהום: הם מודעים למשהו אחר – הנכבה הפלסטינית.

יעקב מרגי: תודה.

<ספי גבאי: אני יכולה להגיד משהו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<ספי גבאי: הייתי בעבר מורה להיסטוריה, ואני אחראית על האתר של ווז'ק, שכבר נסגר, אבל אני עדיין - - -

יעקב מרגי: שני משפטים בבקשה, כי השעון כבר מאיץ.

<ספי גבאי: 90,000 בתי אב הגיעו מארצות ערב בשנות ה-50'.

<ספי גבאי: היום נשארו מעטים.

<ספי גבאי: לצערי הרב, לא מתעדים את הסיפורים שלהם בצורה מספקת ועוד מעט לא יהיו אנשים שנולדו שם ולא יהיה לנו חומר מספיק לתעד, ולכן יכול להיות שבמשרד החינוך יש מקום לאפשר תיעוד כזה על-ידי התלמידים.

<ספי גבאי: במקום בחינת בגרות אולי אפשר לעשות עבודת חקר על תיעוד כזה.

<ספי גבאי: לדעתי, זה אחד האמצעים.

<ספי גבאי: שנית, יש פער בתפיסה בין ראשי הארגונים לגבי מה היה לבין מכון יד בן צבי.

<ספי גבאי: לכן אני חושבת שמכון יד בן צבי צריך להיות בקשר עם ראשי הארגונים כדי לראות את התמונה גם מההיבט שלהם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משפט סיום, בבקשה.

<דוד דהאן: תודה, אדוני היושב-ראש.

<דוד דהאן: אני יושב-ראש הארגונים החברתיים בכנסת.

<דוד דהאן: אני רוצה להציג כמה נקודות.

<דוד דהאן: נקודה ראשונה, מדובר כאן על גירוש והתעללות שנעשו ביוצאי מדינות ערב.

<דוד דהאן: דבר שני שנוצר הוא גורמי ההתנגדות לחשיפה של ההתעללות והגירוש, זה נוצר כאן בארץ.

<דוד דהאן: הגורם הזה הוא גורם של בורות, הבורות נוצרת מחוסר ידיעה של לימוד של ציבור כזה על הציבור האחר.

<דוד דהאן: זה ברור שזה בין אשכנזים לספרדים, שחוסר ידיעה על הצד הספרדי גרם לבורות שיצרה את המצב הזה, שלא יודעים על זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: סיכום.

יעקב מרגי: בבקשה, בקצרה.

<נועה בלכר אורנשטיין: אני מהמשרד לשוויון חברתי.

<נועה בלכר אורנשטיין: כמו שמסרה השרה גמליאל בטקס, היא מחויבת לנושא והיא תקדם אותו.

יעקב מרגי: איזו אמירה חשובה, ושמרת אותה לסוף.

<נועה בלכר אורנשטיין: לא רציתי לתפוס את מקומם של אחרים.

<נועה בלכר אורנשטיין: היא מחויבת לנושא.

<נועה בלכר אורנשטיין: דרך אגב, את החוק הזה, יחד עם חבר הכנסת אוחיון, עזרנו להוביל וידענו את כל הוויכוחים על המילים הקטנות שהן בעצם גדולות.

<נועה בלכר אורנשטיין: המשרד מחויב לנושא, לקדם את הדברים ביחד עם משרד החינוך וגם ביחד עם משרד החוץ, שלא דיברנו על פועלו.

<נועה בלכר אורנשטיין: ב-30 ומשהו נציגויות בחו"ל נעשו אירועים לציון היום הזה.

<נועה בלכר אורנשטיין: נמשיך לקדם יחד עם כל הגורמים – יחד עם הארגונים ויחד עם האנשים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה לכל המשתתפים בדיון על תרומתם לדיון.

יעקב מרגי: נמשיך גם בשנה הבאה, בעזרת השם, לעקוב אחרי ההתפתחויות.

יעקב מרגי: ועדת החינוך, התרבות והספורט קיימה היום ישיבה בנושא, שמעה את סקירתו והרצאתו המלומדת של חבר הכנסת לשעבר ד"ר שמעון אוחיון.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה שמאז הצהרת בלפור סבלו היהודים בארצות ערב ובאירן מרדיפות, גירוש ורצח.

יעקב מרגי: כמיליון יהודים גורשו מארצות ערב, לעתים באישון לילה, ללא רכושם, לעומת כ-600,000 פליטים ערבים שאנו שומעים את סיפורם ללא הרף, את סיפור הפליטים הפלסטינים.

יעקב מרגי: זהו פרק לא ידוע, שלא סופר ולא נלמד, ואם היה נלמד בארץ ובעולם הנושא היה מושרש היטב בסיפור תקומת עם ישראל בארצו.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה שהנושא שולב במערכת החינוך והוכנס כפרק חובה בבחינות הבגרות.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שמשרד החינוך משלב את סיפור הגירוש בתכני הלימוד במקצוע ההיסטוריה.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע שהאגף למורשת עושה פעולות בקרב תלמידים ומורים.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך לחזק ולתגבר את הלימודים במערכת החינוך במגמות ההיסטוריה באגף המורשת.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת שדרך הטמעת הנושא תהיה גם בליווי של טקסים וכנסים בנושא זה.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת מיד בן צבי לעודד את המחקר והפרסום.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למרכז דהאן באוניברסיטת בר אילן על העלאת הנושא.

יעקב מרגי: הוועדה תפנה לראש הממשלה ליישם הלכה למעשה את הצהרתו להענקת מלגות למחקר ולימוד הנושא.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.