ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 94, 2015-12-07 11:00

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט, היום 7 בדצמבר 2015, כ"ה בכסלו התשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר-היום, ולאו דווקא הכותרת שמופיעה, הוא: טיפול בתלמידים לקויי שמיעה ושיקומם.

יעקב מרגי: אני חייב לומר שאת הדיון יזמה ודחפה חברת הכנסת מירב בן ארי שנעדרת היום, כי היא נענתה להפצרות יו"ר הכנסת לנסוע במשלחת פרלמנטרית לאוקראינה.

יעקב מרגי: אל תקנאו בה, הטמפרטורה שם נמוכה.

קארין אלהרר: כן, היא לא נראית נהנית כל-כך.

קארין אלהרר: התכתבתי איתה.

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לפגוע באוקראינים, אבל זה צפוי מראש.

יעקב מרגי: אני אשם שהיא נתקעה שם, כי אני סירבתי והיא הבאה בתור אחרַי.

יעקב מרגי: זה גילוי נאות.

יעקב מרגי: אז אנחנו מאחלים לה הצלחה בשליחותה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה חשוב, הקשרים הבין-לאומיים והדיפלומטיים של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: אבל לנו נשארו כאן הבעיות לטפל בכבדי שמיעה במערכת החינוך.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור לחברי הנסת שנוכחים בדיון, אני אומַר נתונים שכנראה כולם ידועים איתם, והלוואי שיש בהם טעות, כדי שנאתגר את הדיון ותתקנו אותי.

יעקב מרגי: במערכת החינוך לומדים כ-4,200 ילדים בני 3 עד 21, הסובלים מירידה בשמיעה.

יעקב מרגי: כ-55% מן התלמידים כבדי השמיעה לומדים במערכת החינוך הרגילה, בכיתות רגילות.

יעקב מרגי: 29% מן התלמידים החירשים וכבדי השמיעה, שסובלים מירידה חמורה עד עמוקה בשמיעה, מפערי שפה וקשיי למידה נלווים, לומדים בכתות מיוחדות בבתי-הספר הרגילים.

יעקב מרגי: 16% מן הילדים החירשים, מי שסובלים מבעיות מורכבות נוספות, לומדים בבתי-ספר לחינוך מיוחד ייעודיים.

יעקב מרגי: אין ספק שמערכת החינוך שלנו הולכת והופכת ידידותית לבעלי מוגבלויות, ואנחנו משקיעים שעות לסיים את תקנות ההנגשה.

יעקב מרגי: ותוך כדי הליכה ותוך כדי יישום, אנחנו נתקלים בקשיים ומסתבר שגם המומחים שמייעצים לוועדות לא תמיד צופים פני עתיד, ותוך כדי אנחנו מתעדכנים ומשפרים פעם אחר פעם.

יעקב מרגי: בתקופתי חברי לשכונה נאלץ ללמוד במגבלה.

יעקב מרגי: כשאני רואה היום מי לומד בכיתה רגילה ומי לומד בבית-ספר רגיל עם כל החברים בשכונה, לעומת מה שהיה בגילי, לאותו חבר בשכונה שנאלץ כבר מגיל קטן להיות בכיתת חינוך מיוחד, ולי אין לי ספק שאם הוא היה נולד 50 שנה אחרי, אז הוא היו לו הזדמנויות.

יעקב מרגי: למרות שאותו אחד הגיע להישגים טובים, אבל יכול להגיע ליותר ויותר.

יעקב מרגי: ואנחנו כאן כדי לראות מה ניתן לשפר, הן במשרד החינוך והן במסגרות שיקומיות והטיפול.

יעקב מרגי: לצורך כך הזמנו את נציגי משרד הרווחה, משרד החינוך איתנו, אני רואה.

יעקב מרגי: משרד האוצר – אם נצטרך אותו בהמשך, נגייס אותם.

יעקב מרגי: ואני מעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת קארין אלהרר, יו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה.

יעקב מרגי: את ה"ענייני" לא הבנתי אף פעם.

קארין אלהרר: כי זה לא כל ביקרות המדינה, זה רק עניינים.

קארין אלהרר: עניינים לבחירתי.

קארין אלהרר: בוקר טוב ותודה, אדוני, על קיומו של דיון חשוב מאין כמוהו.

קארין אלהרר: אני רוצה לומר משפט שהוא מובן מאליו, אבל הוא חשוב במיוחד בחודש הזה, כשאנחנו שמדברים על אנשים עם מוגבלות וזכותם לנהל חיים נורמטיביים, יצרניים, פעילים, שכוללים כמובן: חינוך, בריאות, דיור, רווחה, כל דבר אחד שכל אדם זכאי לעשות.

קארין אלהרר: אני מאוד נעצבתי לראות שהתמיכות שניתנות לארגון "שמע", שהוא ארגון שמסייע כמעט בכל רמה לאנשים כבדי שמיעה וחירשים, הועדות שהולכות ופוחתות.

קארין אלהרר: ואם אנחנו מגיעים למצב שבו הארגון על סף סגירה, זאת תעודת עניות למדינת ישראל.

קארין אלהרר: שיהיה ברור, יש פה ארגון שיש לו מומחיות גדולה, שעובד כבר 48 שנים.

קארין אלהרר: עוד לא הגענו למקום שבו כל אדם עם מוגבלות בשמיעה כל-כך משולב בחברה, שכבר אין מקום לארגון.

קארין אלהרר: לצערנו, אנחנו לא שם.

קארין אלהרר: היינו שמחים, אני בטוחה שגם מנכ"ל העמותה היה שמח מאוד להגיד: אין לי עבודה, ואף אחד לא צריך אותי.

קארין אלהרר: אבל אנחנו לגמרי לא שם.

קארין אלהרר: להיפך, עד היום אני מקבלת פניות אנשים שלא מצליחים להשתלב באקדמיה עד הסוף כי אין להם את שעות התרגום.

יעקב מרגי: את יודעת שאני יו"ר תת ועדת משנה לנושא הנגשה, ומרכז את ההנגשה בהשכלה גבוהה.

יעקב מרגי: נכנסתי להילוך מהיר שם, וקצב קביעת הדיונים הוא תדיר.

יעקב מרגי: כך שאנחנו מקווים שבזמן הקרוב נסיים גם את הסוגיה הזאת.

קארין אלהרר: אדוני, אני קוראת לך ומוכנה לסייע ככל שיש בידי, כי הדבר הזה הוא בלתי אפשרי.

קארין אלהרר: אי אפשר להגיד כמו שכתוב בחוק השוויון: שילוב מלא בחיים - - -

יעקב מרגי: ובעת הזו הגיע יו"ר ועדת המשנה להנגשה, חבר הכנסת אילן גילאון.

קארין אלהרר: חברי, ידידי.

קארין אלהרר: אז אי אפשר להגיד: שילוב.

קארין אלהרר: שילוב זה לא סיסמה, שילוב זה הדרך שצריך לחיות על-פיה.

קארין אלהרר: ועמותת שמע נותנת את השילוב הזה לאנשים במקום שבו המדינה פחות מתפקדת.

קארין אלהרר: ולכן היה לי חשוב להגיע לדיון הזה ולומר שאנחנו בוועדה הזאת, אדוני, נוציא קריאה לכל הגורמים הרלוונטיים, ולא ניתן שהעמותה הזאת תגיע לחדלות פירעון וחלילה לסגירה.

קארין אלהרר: אם יש משהו שצריך לעשות, זה להעלות להם את התקציבים ולא להוריד להם.

קארין אלהרר: המקום הוא מקום של סיוע באמצעות העמותה לאנשים שזקוקים לכך.

קארין אלהרר: ולכן אני מבקשת שתצא הקריאה הזו מהוועדה.

קארין אלהרר: זה עניין של חייהם של אנשים.

יעקב מרגי: כנראה "שמע" הצליחה בשליחות שלה, כי בדרך-כלל כשמצליחים זה מועמד לחיסול.

יעקב מרגי: ני יכול למנות הרבה פרויקטים שהמדינה הובילה בהם, והיום הם נחלת העבר.

יעקב מרגי: אז אני מצווה אותך גם להצליח, ואנחנו נעשה הכול שלא יחסלו אתכם.

יעקב מרגי: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני יושב בין שני חברי הכנסת שמובילים את המאבק בכנסת שלנו למען אנשים עם מוגבלויות, ולדיון הזה יש חשיבות מאוד גדולה בתוך הקשר זה.

דב חנין: אנחנו מדברים על מערכה רחבה.

דב חנין: יש הרבה מאוד קשיים, הרבה מאוד אתגרים, הרבה מאוד נושאים שצריך להתמודד איתם.

דב חנין: ובמבט כולל, עם כל הקשיים וכל התסכולים, וגם הנסיגות שיש לנו לפעמים במאבקים האלה, אם אני מסתכל על העשור האחרון אני חושב שיש התקדמות מסוימת בתחומים רבים ביחס לאנשים בעלי מוגבלויות, התקדמות מסוימת שכמו הרבה דברים בארץ, מושגת במאבקים קשים ולפעמים בעלייה במדרון.

דב חנין: אבל בתוך התמונה הכללית הזאת, כאשר התכוננתי לדיון זה, ראיתי שבאופן יחסי מצבם של כבדי השמיעה הוא בעייתי יותר.

דב חנין: אם בתחומים אחרים יש לנו התקדמות – למשל, לפני שש שנים התחלתי להתעסק בכבדי ראייה ועיוורים, ועם כל הקשיים והבעיות יש לנו התקדמות, יצרנו פתרונות שלא היו קיימים קודם.

דב חנין: התחום של כבדי שמיעה במובנים רבים נשאר מאחור.

דב חנין: ואני חושב שהדיון הזה בוועדת החינוך צריך אולי להיות פתח לסדרה של דיונים.

דב חנין: נמצא איתנו חבר הכנסת גילאון שמוביל את הוועדה שממוקדת בנושא הזה.

דב חנין: צריך לעשות איזשהו מיפוי – אולי כבר עשיתם – גם של הצרכים וגם של האתגרים שעומדים בפנינו, אם אנחנו באמת רוצים לתת חבילת פתרונות לאנשים כבדי שמיעה.

דב חנין: אנחנו עוסקים היום בתחום החינוך, ואני חייב לומר שכאשר ניסיתי לחבר בין מפת הבעיות למה שקורה עם עמותת "שמע", שתי התמונות האלה לא הצטרפו לי לרצף.

דב חנין: כי לכאורה המדינה היתה צריכה להגיד: איזה מזל שיש לנו כזו עמותה, זאת אומרת, זה אנחנו היינו צריכים לעשות את זה, מדינת ישראל היתה צריכה לספק את השירות הזה, והנה יש לנו עמותה שעושה זאת, ויש שם אנשים מסורים, ויש ידע שהצטבר, ממש נפלא.

דב חנין: אז הייתי נותן לעמותה הזאת תגבור כי היא חוסכת למדינה את מה שהמדינה היתה צריכה לעשות.

דב חנין: במקום לעשות את זה, המדינה מנסה, למרבית הכאב והצער, לחסוך בכסף מאוד קטן.

דב חנין: בתקציבי המדינה אנחנו קוראים היום שלמשל, מורידים את מס חברות ב-1.5%, והמשמעות היא מיליארדי שקלים, מיליארדי שקלים שהולכים לטובת בעלי ההון העשירים ביותר במדינת ישראל.

דב חנין: אז אף אחד מאתנו לא מדבר על מיליארדי שקלים.

דב חנין: אנחנו מדברים על כמה מיליונים שעושים הבדל מאוד משמעותי בחיים של בני-אדם.

דב חנין: זה פשוט כואב, זה מצער, זה מקומם, ואנחנו חייבים, כוועדה, להשמיע קול מאוד ברור כנגד הדבר הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כיו"ר ועדה אני חייב להיות קצת מאוזן.

יעקב מרגי: לפעמיים ההתנסחות שלנו כחברי כנסת: המדינה לא עושה, לא עושה – הרי כל הארגונים, כבודם במקומו מונח, וטוב שהם קיימים, הם משלימים ומסייעים איפה שהמדינה – והמדינה כן עושה, ואנחנו נשמע גם מה המדינה עושה.

יעקב מרגי: ואם המדינה לא עושה מספיק, גם ניתן להם על הראש, בלשון עדינה נעשה להם: נוּ-נוּ-נוּ, למה הם לא עושים כמו צריך ולא עושים טוב על-פי המתחייב.

יעקב מרגי: אבל "לא עושה כלום", זה לא נכון.

יעקב מרגי: אני לא פטריוט, כשמדינה צריכה לחטוף את שבט ביקורתי, אני אומר.

דב חנין: להיפך.

דב חנין: פטריוטים דורשים מהמדינה לעשות הכול.

דב חנין: זה בסדר.

דב חנין: אנחנו פטריוטים.

דב חנין: לכן אנחנו דורשים מהמדינה.

יעקב מרגי: אני פטריוט לתיקון עוולות.

אילן גילאון: להיפך, אנחנו בעד הלאמה של דברים, אנחנו לאומיים.

יעקב מרגי: אז המדינה עושה.

יעקב מרגי: יכול להיות שהיא לא עושה בדרך הנכונה, לא עושה מספיק.

יעקב מרגי: אבל הייתי חייב לומר את זה.

יעקב מרגי: לפני שאני אתן לנציגי משרדי הממשלה, ואני רואה את אי הנוחות לאור הדברים שנאמרו, אני רוצה לשמוע את "שמע", ויש אתנו גם את "שמעיה" – אני לא יודע אם היא מקבילה במגזר החרדי.

יעקב מרגי: ולאחר מכן אתן לחבר הכנסת אילן גילאון.

יעקב מרגי: או שאתה רוצה עכשיו, אילן?

אילן גילאון: בדרך-כלל אני בא למקומות האלה כדי לשמוע מפי בעלי המקצוע.

אילן גילאון: בגדול התפיסה שלנו היא אוניברסלית.

אילן גילאון: היא אומרת שאין דבר כזה אנשים מוגבלים או בלתי מוגבלים.

אילן גילאון: כל האנשים בחברה שלנו הם או מוגבלים או נשאי מוגבלות או מוגבלים לפרקים, או יש סביבם מוגבלים או הם יזדקנו ויהיו מוגבלים.

אילן גילאון: ולכן כל רעיון החסד והגמ"ח פשוט נעקר מן השורש, במקרה הזה.

אילן גילאון: פה מדובר בביטוח וזכויות מתוך תפיסת עולם שהיא שונה, היא סנדלרית, היא כלכלית-סנדרלית.

אילן גילאון: אמר חבר הכנסת חנין, והוא צודק:

אילן גילאון: הנושא שאנחנו דנים בו היום יוצא בחסר מן הסיבה הפשוטה שככל שלקות יותר סמויה מן העין, כך מתייחסים אליה פחות.

אילן גילאון: זה טבע האנשים.

אילן גילאון: ולכן אנחנו צריכים לדבר בשפה אוניברסלית, שאומרת שאנחנו מנקדים את הלקות באופן אובייקטיבי ואוניברסלי, ואת הדבר הזה אנחנו נותנים כחברה אנושית – ותיכף אתייחס להשוואה שלנו מול אחרים – לאורך כל הדרך ובכל מקום.

אילן גילאון: זאת אומרת, שאפשר להעביר גם את השירות ממקום למקום, וצריך להגיע אליו לאיזושהי השוואה.

אילן גילאון: הייתי קורא לזה: הפלטפורמה האורתופדית, תפיסת העולם האורתופדית.

אילן גילאון: כי תראו, נגישות זה תכלית הכול.

אילן גילאון: ובעניין הזה, כל הזמן משתנות טכנולוגיות, אנחנו עוסקים בזה כל הזמן.

אילן גילאון: מי כמו אדוני יודע שאתה מנהל את ישיבות הוועדה להשכלה גבוהה, כמה הדבר הזה כל הזמן משתנה.

אילן גילאון: נוצרו כאן טכנולוגיות, ריבנו של עולם, שיכולות לצמצם את הפערים בין בני-אדם, ולהביא 80% מן האנשים לעשות 80% מן המטלות.

אילן גילאון: ובעיקר, הדבר המרכזי הוא, שיגיעו למחוז חפצם בצורה מכובדת ועצמאית.

אילן גילאון: זה כל התפקיד של החברה.

אילן גילאון: ולכן יותר מאשר החקיקה שהיא חשובה, אבל היא ברירת מחדל, היא מתקנת רק דברים שלא היו צריכים להיות מקולקלים, אנחנו מנסים להנחיל היום תודעה שאומרת שהנגישות היא תכלית הכול.

אילן גילאון: היא ההגדרה המדויקת ביותר של מה התפקיד של החברה – זה להנגיש, מה תפקידו של הפרט – זה לגשת, ואנחנו משנים את הסביבה.

אילן גילאון: אנחנו לא משנים את האנשים, אנחנו משנים את הסביבה כדי שהם יוכלו להגיע הכי רחוק, הכי מכובד והכי עצמאי שאפשר בתוך החיים האלה, וזה טוב לכולנו.

אילן גילאון: אני תמיד אומר לילדים שלי, שהם תמיד צריכים לסדר את הכיסא באוטו ככה שכשהאבא השמן והצולע שלהם יבוא לשבת, שיהיה לו נוח.

אילן גילאון: לא שזה עוזר לי הרבה.

אילן גילאון: באל חבר'ה, זה העניין המרכזי.

אילן גילאון: ומספיק להתכתש פנימה.

אילן גילאון: כל הזמן במלחמות האלה כולנו נמצאים במצב של "משפט שלמה", שכל קבוצה צריכה לטפל באופן סקטוריאלי.

אילן גילאון: היה לפני שבוע הסיפור עם האוטיסטים – חוק לא טוב,

אילן גילאון: אבל אנחנו החלטנו שכל מה שמחלק ליותר, אנחנו הולכים על זה.

אילן גילאון: גם מה שהוא סקטוריאלי, אנחנו מכניסים את זה.

אילן גילאון: לא נוח לי עמותות, אני בכלל חושב שהעמותות זה - - - של חוסר האחריות של המדינה.

אילן גילאון: של העזובה שלה.

אילן גילאון: אבל מאידך, מה הייתי עושה בלי הדבר הזה?

אילן גילאון: משול הדבר לזה שאתם נמצאים בביתכם, ומישהו דופק בדלת,ואתם רואים שזה ילד, והוא אומר שהוא רעב.

אילן גילאון: מה אתה עושה?

אילן גילאון: אתה הולך לתת לו סנדוויץ'.

אילן גילאון: אתה בטוח, אני יודע, עם חריף.

אילן גילאון: ואני מכין לו את זה, ולא מסביר לו מה, עכשיו נטפל רק בזה - - -

יעקב מרגי: אתה דורך לי על היבלות.

יעקב מרגי: זו הטענה של אשתי, שאני לא יודע להכין סנדוויץ', כי אף פעם לא הייתי בבית בזמן שמכינים סנדוויץ'.

אילן גילאון: אז למה אמרתי את כל זה?

אילן גילאון: אבל אנחנו יכולים גם לעזור לך, אתה רואה.

אילן גילאון: אני מתחיל מהמוגבלות הכי גדולה, שיש לכל האנשים במדינה הזאת, זה אי-נגישות למידע.

אילן גילאון: היום 80% מהציבור בישראל לא מבינים מה מתרחש איתם, 20% אחרים זה עורכי-דין, מתווכים ולבנת פורן.

אילן גילאון: וזה הסיפור, חבר'ה.

אילן גילאון: זאת מערכת שחייבים להפוך אותה באופן אזרחי, אנחנו נבין.

אילן גילאון: לא מדובר בבקשת טובה מאף אחד.

יעקב מרגי: אילן, גילוי נאות - - -

אילן גילאון: אנחנו עוסקים בלולאות השראה ובאקוסטיקה, עד הפרטים הדקים ביותר.

אילן גילאון: בזה אנחנו עוסקים בוועדת הנגישות.

אילן גילאון: מפי מומחים, אנחנו רוצים שכל אחד יוכל להגיע למחוז חפצו כמה שהוא יכול ולחוות את עיקר חוויית החיים בצורה נכונה ומכובדת, מבלי לבקש ממנו תעודות.

אילן גילאון: לי זה טוב נגישות לעיוורים במעלית, הוא אומר לי, קומה שלישית, כי אני בדרך-כלל שוכח.

אילן גילאון: אני נעזר בזה.

אילן גילאון: בתור דיסלקט אני קורא של הספרייה לעיוורים.

אילן גילאון: יש פה מערכת של כלים שלובים.

אילן גילאון: אותה צריך תמיד לראות ואותה צריך להנחיל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני יכול להקשיב לאילן עד בלי די.

יעקב מרגי: כל המגבלה שלי להקשיב נעלמת כשהוא מדבר.

יעקב מרגי: אילן, אתה יודע, כשמפריעים לי בדיונים, אני נוזף בהם ואני אומר להם: אין לכם סובלנות כלפי אנשים עם מוגבלות, אני לא מסוגל לשמוע קריאות.

אילן גילאון: אני גם.

יעקב מרגי: כולנו עם מגבלה כזו או אחרת.

יעקב מרגי: אפרופו שמיעה, אני אוחז מזה שיש אנשים שיודעים לשמוע, ולא יכולים לשמוע.

יעקב מרגי: ויש אנשים שיכולים לשמוע אבל לא יודעים לשמוע.

יעקב מרגי: נציג "שמע", תשמיע.

<אריק מאיר: כבוד חבר הכנסת, יושב-ראש הוועדה יעקב מרגי, חברת הכנסת קארין אלהרר, ידידת "שמע", תודה שבאת.

יעקב מרגי: תשתחרר, אל תקריא לי.

יעקב מרגי: דבר מהלב.

<אריק מאיר: לא, לא.

<אריק מאיר: אני רוצה להקריא את זה, שאני לא אפספס שום דבר.

<אריק מאיר: חבר הכנסת דב חנין, חבר הכנסת אילן גילאון, חברי ועדה, הורים וחניכים יקרים, ראשית, אני רוצה להודות לכל מי שפעל למען קיומה של הישיבה הזו היום.

<אריק מאיר: מבחינת עמותת "שמע", מדובר ביום חשוב מאוד, ואני סמוך ובטוח שכולנו נצא מכאן היום עם ההבנה שהגיעה העת לפעול למענם של אלפי ילדים ובני-נוער שאותם משרתת העמותה.

<אריק מאיר: בתחילת דרכי בעמותה אמרו לי כולם, חניכים ועובדים כאחד, ש"שמע" זה בית, "שמע" זה משפחה שמקבלת ומכילה אותך כמו שאתה, ילד, ילדה, נער או נערה, חירשים וכבדי שמיעה.

<אריק מאיר: היום, על אף שעבר זמן לא רב מאז שהצטרפתי למשפחה הזו, אני מבין שעמותת "שמע" היא הרבה יותר מבית עבור החניכים שלנו.

<אריק מאיר: היא בעצם הגוף היחיד שמספק שירותים חברתיים, חינוכיים ושיקומיים בקרב האוכלוסיה הכללית, פרט לחרדים.

<אריק מאיר: בכל שנות פעילות העמותה, ראו בה משרד הרווחה ומשרד החינוך שותף מלא לטיפול באוכלוסיות היעד.

<אריק מאיר: אבל משהו לא טוב קורה בשנים האחרונות.

<אריק מאיר: המדינה העבירה את האחריות המלאה על הילדים הללו לעמותת "שמע".

<אריק מאיר: אם בעבר תמכו משרד חינוך ומשרד הרווחה באופן משמעותי בגוף המקצועי והייחודי שטיפל באותם ילדים, נדמה שבשנים האחרונות היא הולכת ומתנערת מאחריות עליהם, עד לכדי תמיכה שעומדת כיום על 7.5% מתקציב העמותה.

<אריק מאיר: בשנת 2015 תקצב משרד הרווחה את עמותת "שמע" בתמיכה בסך 401,000 שקלים אשר מועברים ממשרד החינוך.

<אריק מאיר: כאן חשוב לומר נתון שהתוודענו אליו רק לפני כשנה:

<אריק מאיר: משרד הרווחה אינו תומך כיום כלל וכלל בילדים שלנו, אלא שכספי התמיכות מקורם במשרד החינוך בלבד.

<אריק מאיר: בכל אופן, עם אותם 401,000 שקלים אנו אמורים לתת שירות לכ-600 ילדים ובני-נוער, ולממן פעילויות בכל רחבי הארץ.

<אריק מאיר: על-פי חישוב גס המתייחס לכמות החניכים במועדוניות שלנו, מדובר בתמיכה של קצת יותר משקל אחד לכל ילד.

<אריק מאיר: עם השקל הזה הם אמורים במשך כל השנה להסיע אותו מביתו למועדון, להחזירו חזרה הביתה, לבסס תשתית מקצועית של צוות הדרכה ועובדים סוציאליים, לתת הזנה חמה ועוד.

<אריק מאיר: שלא לדבר על שירותים נוספים שניתנו בעבר, וכיום איננו מסוגלים להמשיך ולספק אותם.

<אריק מאיר: וזו הסיבה שכולנו כאן היום.

יעקב מרגי: כגון איזה שירותים?

יעקב מרגי: אני מכבד את רצונך לנאום, אבל - - -

<אריק מאיר: לא, לא.

<אריק מאיר: חשוב לי לומר את הדברים האלה, כי אני חושב שזה המקום לומר את הדברים האלה.

יעקב מרגי: אמרת שיש שירותים שפעם נתת והפסקת לתת אותם.

יעקב מרגי: כגון?

<אריק מאיר: למשל, פעילות של הילדים שאני היום לא יכול לתת להם אותן כי אין לי אפשרות.

<אריק מאיר: שירותים של טיפול למשפחה, שבזמנו היו ב"שמע" ארבע עובדות סוציאליות שנתנו טיפול לא רק לילדי "שמע", אלא לכל ילדי משרד החינוך שרשומים כילדים כבדי שמיעה וחירשים, והיום אני לא מסוגל לגייס כי אין לי מאיפה.

<אריק מאיר: זה דבר שחייב להיעשות, למשל.

קארין אלהרר: ממתי הופסק התקצוב של משרד הרווחה?

יעקב מרגי: זה לא תקצוב, קודם כל.

יעקב מרגי: זו תמיכה.

קארין אלהרר: הועדות.

<רויטל אילתי-וייסמן: לא הופסק שום תקציב.

יעקב מרגי: סליחה, אני כאן.

יעקב מרגי: ברגע שתרגישו שאני לא ממלא את תפקידי, תצביעו, אני אתן לכם להחליף אותי.

יעקב מרגי: זה לא תקצוב, זה תמיכה, ותמיכה היא החצר האחורית של השר, ברצונו מעלה וברצונו מוריד.

קארין אלהרר: עם כל הכבוד, הנושא של תמיכות אנחנו מבינים בדיון היום כמה הוא יכול להעלות עמותה או להוריד אותה.

יעקב מרגי: נכון.

קארין אלהרר: כשמדובר בעמותה שנותנת שירות שהוא כל-כך חיוני, כפי שאנחנו שומעים כאן – והאמת היא שעוד לפני ששמעתי, כשביקרתי בעמותה וראיתי את מה שהם נותנים – אני לא מצליחה להבין איך זה משהו שאמור להתנדנד לפי מצב רוח של מישהו.

יעקב מרגי: חברתי, מיד.

יעקב מרגי: תסיים את דבריך, ואנחנו תיכף נשמע את הנוגעים בדבר ונראה.

יעקב מרגי: הדברים הם חשובים.

יעקב מרגי: אני הייתי מצפה שבדיון כזה, כדי להביא לנו את המכֶּה בפטיש, תאמר לי – אתה יודע, אני לא מכיר, לא הייתי אצלך, אצל "שמעיה" הייתי, אני יכול פחות או יותר לדעת, ואני מאמין שזה כמעט חופף – מי אתם?

יעקב מרגי: מה אתם עושים?

<אריק מאיר: עמותת "שמע" הוקמה לפני 48 שנה על-ידי חמש משפחות שהילדים שלהן היו חירשים וכבדי שמיעה.

<אריק מאיר: העמותה היא עמותה ארצית עם חמישה מרכזים גיאוגרפיים בארץ: טבריה, חיפה, ירושלים, באר-שבע ותל-אביב.

<אריק מאיר: העמותה הזו מטפלת בכ-600 ילדים בשנה, שנותנת את כל השירותים של המועדונים החברתיים לאותם ילדים שמגיעים אחר-הצהריים בהסעות ל"שמע".

יעקב מרגי: מה אתם עושים במועדונים האלה?

<אריק מאיר: יושבת פה שירלי, מנהלת המועדון, ויש פה שני ילדים שהם ילדי המועדון שלה - - -

יעקב מרגי: נשמע אותם, אם הם ירצו.

<אריק מאיר: נשמע אותם תיכף, ברשותך.

<אריק מאיר: המועדונים החברתיים נותנים לילדים האלה כלים, גם העשרתיים, גם חווייתיים, ולמעשה ביטחון.

<אריק מאיר: הם נמצאים ב"שמע" כקבוצת השווים, הם לא צריכים להתנצל, הם לא צריכים להסביר למה אני לא שומע את המורה, או למה הילד לא מסתכל עליי, אלא הם כולם באותו מצב בדיוק.

יעקב מרגי: אריק, תן לי לנווט את הדיון ואני רוצה לעבור לתכל'ס, אחרת נכלה את הזמן שלנו ולא נגיע לנקודות.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע על מקורות המימון שלכם.

<אריק מאיר: מקורות המימון שלנו הם ככה: 7.5% כרגע, ב-2015, זה מדינת ישראל.

<אריק מאיר: משרד החינוך מעביר כל שנה למשרד הרווחה 1.35 מיליון.

יעקב מרגי: ממי אתה מקבל?

<אריק מאיר: ממשרד רווחה אני מקבל, על-פי מבחני תמיכה, 401,000 שקלים שאינני יודע גם על סמך מה הם החליטו - - -

יעקב מרגי: מהי המגמה בחמש השנים האחרונות?

<אריק מאיר: 585, 535, 455 - - -

יעקב מרגי: הולך ופוחת.

יעקב מרגי: כדעת בית שמאי בנרות חנוכה, ולא כבית הלל.

<אריק מאיר: הולך ופוחת.

<אריק מאיר: זאת אומרת, בעוד שנתיים אני אשלם כסף למדינה כדי לתחזק את "שמע".

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אתה לא תשלם.

קארין אלהרר: אבל מהי הסיבה שזה הלך ופחת?

יעקב מרגי: הוא לא יודע.

קארין אלהרר: רגע, אולי הם נימקו את זה.

<אריק מאיר: התמיכה שאנחנו מקבלים עבור המועדונים החברתיים היא על סמך כוח-אדם, על עובדים סוציאליים ועל מדריכים.

<אריק מאיר: אני היום לא יכול לגייס עוד עובדים סוציאליים - - -

<גלית גבע: לא במועדונים.

יעקב מרגי: מי שיפריע לי יוותר על זכות דיבור.

<אריק מאיר: גלית, סליחה.

<אריק מאיר: אני אומר את הדברים מדויקים, גלית.

<אריק מאיר: מדויקים.

יעקב מרגי: ואתה עונה לי, לפרוטוקול, לחברי הכנסת.

יעקב מרגי: לא לקריאות ביניים.

יעקב מרגי: אני אפילו לא יודע מי זו גלית.

יעקב מרגי: גם הפרוטוקול לא מכיר עדיין את גלית.

<אריק מאיר: לגבי התמיכה, רק תחזיר אותי לשאלה כי היה לי איזשהו ניתוק.

יעקב מרגי: נימקו לכם את הירידה?

קארין אלהרר: מה הנימוק שקיבלתם לירידה?

<אריק מאיר: לא.

<אריק מאיר: לא נימקו את הירידה.

<אריק מאיר: לא הסבירו למה ירידה.

<אריק מאיר: יותר מזה, בספטמבר השנה קיבלנו חצי מ-401,000 שקלים.

יעקב מרגי: מקדמה, בגלל שלא היה תקציב.

<אריק מאיר: אבל היה אפשר 75% מ-2014.

<אריק מאיר: לפני שבוע קיבלנו עוד 100,000 וקצת שקלים, ואת השאר נקבל בעזרת השם בעוד חודשיים.

יעקב מרגי: אריק, תודה.

קארין אלהרר: אני לא מצליחה להבין.

יעקב מרגי: רבותי, אני מניח את התשתית לדיון.

יעקב מרגי: תנו לי להניח את התשתית.

יעקב מרגי: נציג "שמעיה", תציג את עצמך.

יעקב מרגי: מי אתם, מה אתם עושים, וכנ"ל מקורות מימון.

<שמעון לוי: אנחנו "שמעיה".

<שמעון לוי: "שמעיה" נותנים טיפול לילדים מגיל אפס כשמתגלה שילד לא שומע, כשבית-החולים מגלה שהוא לא עבר את הסינון, אחר-כך עושים לו את בדיקת BERA.

<שמעון לוי: מהמגזר הדתי והחרדי מגיעים אלינו.

<שמעון לוי: יש לנו מעונות יום שיקומיים, יש לנו גנים, יש מרכז למידה שממומן על-ידי משרד החינוך.

<שמעון לוי: הילדים שבמוכר שאינו רשמי נמצאים אלינו, אם זה - - - אם זה חינוך עצמאי, או ילדי פטור.

יעקב מרגי: מהו אופי הפעילות?

<שמעון לוי: אופי הפעילות – אנחנו נותנים שם גם למידה, קלינאית תקשורת, יש לנו מורים ומורות, ויש לנו הווי פעילותי, חברתי, מאוד חזק, שפועל כל ימות השבוע, וכל ילד שהוא לקוי שמיעה יכול לבוא.

קארין אלהרר: כמה ילדים יש אצלכם?

<שמעון לוי: אנחנו יושבים בארבעה מקומות: בבני-ברק יש לנו 75 ילדים, באילת 25 ילדים, בטבריה 12 ילדים, ובצפת בערך 18 ילדים.

יעקב מרגי: ומקורות המימון?

<שמעון לוי: אנחנו ממומנים על-ידי משרד החינוך, כל ילד 2.7, כשבמקומות אחרים אולי יש עדיין קצת יותר ממני.

<שמעון לוי: ממשרד הרווחה יש לי הועדות, וגם תקציב שאני מקבל תמיכה קיבלתי 380,000 שקל השנה במבחן תמיכה.

<שמעון לוי: בחלק אני ממומן על-ידי משרד בריאות, הוא נותן לי תמיכה לטיפולים שלי.

יעקב מרגי: אתם נותנים גם טיפולים ממש?

<שמעון ל וי: כן.

<שמעון ל וי: וחלק זה הקהילה – אנחנו יושבים בארצות-הברית, בחוץ-לארץ.

<שמעון ל וי: אנחנו עושים שנורר בקהילה.

<שמעון ל וי: בערך יותר מחצי אנחנו מביאים ממקורות מחוץ, מעבר למה שאנחנו מקבלים ממשרדי ממשלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך או משרד הרווחה, מי רוצה להתחיל?

יעקב מרגי: משרד החינוך, תני לנו את הסקירה של הטיפול בכלל במערכת החינוך.

<רחלי אברמזון: אני רחלי אברמזון, מנהלת האגף לחינוך מיוחד, נעים מאוד.

<רחלי אברמזון: אני, קודם כל, מצטרפת לברכות על קיום הדיון המשמעותי הזה.

<רחלי אברמזון: אני חושבת שאתה, אדוני היושב-ראש, סימנת לקדם את נושא הצרכים המיוחדים ואת נושא החינוך המיוחד, אז זה עוד דיון בשרשרת הנושאים שאנחנו נפגשים בהם והוא משמעותי וחשוב.

<רחלי אברמזון: אני גם רוצה להביע הערכה על הפעילות שעמותת "שמע" עושה עבור הילדים כבדי השמיעה, התלמידים שלנו.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה, אני רוצה להדגיש ולומר שאנחנו מדברים על פעילות העשרה שנתמכת על-ידי משרד חינוך מתום יום הלימודים, ואת רוב הטיפולים ואת רוב ההנחיה וההדרכה אנחנו עושים במוסדות החינוך במערכת.

<רחלי אברמזון: ולכן תרשו לי, בבקשה, לפני שאנחנו נדבר על כמה אנחנו תומכים ב"שמע", ומה אנחנו מעבירים לעמותות גם באמצעות משרד הרווחה וגם לא באמצעותו, להציג ולאפשר לשולמית כהן שהיא המפקחת הממונה על לקויות חושים באגף, לספר מה מערכת חינוך עושה עבור הילדים, כי אני חושבת שזה מאוד חשוב.

יעקב מרגי: בבקשה.

<שולמית כהן: במערכת החינוך לומדים כ-3,600 תלמידים בכיתות השילוב, וכ-2,300 תלמידים במסגרות חינוך מיוחד ייעודיות.

<שולמית כהן: כשאני מדברת על ייעודיות אני מתכוונת לכיתות חינוך מיוחד לילדים עם לקות בשמיעה, שכל ילדי הכיתה הם ילדים שהם לקויי שמיעה ולומדים יחד.

דב חנין: שני המספרים מתייחסים רק ללקויי השמיעה?

<שולמית כהן: כן, אנחנו מדברים רק על לקויי שמיעה.

<שולמית כהן: כמובן שהמשאבים שניתנים לילדים שהם משולבים הם קצת שונים בהשוואה למשאבים שניתנים לילדים שלומדים בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: במסגרות ייעודיות.

<שולמית כהן: כן, במסגרות הייעודיות.

קארין אלהרר: מה מקבל ילד משולב עם לקות שמיעה?

<שולמית כהן: ילד משולב מקבל שש פעמים במהלך הקריירה החינוכית שלו הנגשת כיתה.

<שולמית כהן: רק לסבר את האוזן, זה 30,000 שקל להנגשת כיתה.

קארין אלהרר: שולמית, אני אגיד לך למה אני עוצרת אותך.

קארין אלהרר: הנגשת כיתה – יש עם זה הררי בעיות, בנושא של הטיימינג של הנגשת הכיתה.

קארין אלהרר: אבל אני אשמח לדעת לפני כן מה הוא מקבל בפועל.

קארין אלהרר: הגיע תלמיד, הכיתה הונגשה, ומה הוא זכאי?

<שולמית כהן: אז קודם כל הוא זכאי לאנשי מקצוע שמגיעים אליו לבית-הספר ונותנים לו טיפולים.

קארין אלהרר: איזה סוג של טיפולים?

<שולמית כהן: טיפולים שמתאימים ללקות שלו – זה אימוני שמיעה, זה לעקוף את הלקות, להתמודד עם תוכנית הלימודים - - -

קארין אלהרר: איזה מקצוע פרא-רפואי זה, אימוני שמיעה?

<שולמית כהן: אימוני שמיעה זה יכול להיות או קלינאית תקשורת או מורת שפה.

<שולמית כהן: אלה שתי הפונקציות.

קארין אלהרר: כל ילד בשילוב מקבל גם קלינאית תקשורת או מורת שפה?

<שולמית כהן: לא.

<שולמית כהן: כל הילדים בגני הילדים מקבלים קלינאית תקשורת, כל הילדים בבתי-הספר מקבלים מורת שפה.

<שולמית כהן: הרי המחסור בקלינאיות תקשורת ידוע לכולם, זה לא חדש.

<שולמית כהן: וכדי לתת למקסימום ילדים לקבל קלינאית תקשורת, הם מוזמנים אחר-הצהריים ובשעות הצהריים למרכזי "שמע", שם אפשר לתת למספר גדול יותר של ילדים טיפולים באופן פרטני, כדי לא לתת לקלינאית תקשורת לבזבז זמן במעבר מבית-ספר לבית-ספר.

<שולמית כהן: כל ילדי החינוך המיוחד, כולם מקבלים קלינאיות תקשורת.

<שולמית כהן: זה ברור.

<שולמית כהן: כשאנחנו מדברים על מי שלא מקבל קלינאית תקשורת – זה אותם ילדים שלומדים בכיתות השילוב, שאפשר לתת איזושהי חלופה לקלינאית התקשורת.

<שולמית כהן: זה משהו חשוב.

קארין אלהרר: איזו חלופה נותנים?

<שולמית כהן: מורת שפה.

<שולמית כהן: כמובן שבית-הספר שבו הילד לומד מקבל הדרכה מהמורים שמגיעים אליו, מהמורים של המרכז הטיפולי שלנו, מדריכים את בית-הספר גם לגבי אופן ההתייחסות לילד, איך לשלב את הילד, איך להתמודד עם הקושי שלו.

יעקב מרגי: אין ספק שאנחנו זקוקים עדיין לאותם תגבורים במרכזי "שמע".

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את זה.

<שולמית כהן: רחלי, מנהלת האגף, פתחה ואמרה שהיא מעריכה ומוקירה את "שמע".

קארין אלהרר: אבל חשוב להבין – גם לגישתכם, יש הכרח בקיומו של מרכז אחר-הצהריים?

<שולמית כהן: אנחנו חושבים שזה נכון מאוד שילדים לקויי השמיעה ייפגשו אחר-הצהריים.

יעקב מרגי: תודה.

<שולמית כהן: עוד דבר אחד, רק משפט אחד - - -

יעקב מרגי: אל תתחייבי על משפט אחד.

<שולמית כהן: לא, התכוונתי נושא אחד.

<שולמית כהן: אתה צודק.

<שולמית כהן: מאחר שאנחנו חושבים שהפעילות של הצהריים, המפגש עם קבוצת השווים, חשובה מאוד לילדים, אנחנו תומכים בעמותה.

<שולמית כהן: קודם כל, כל המורות החיילות ובנות השירות לאומי – המורות שלנו, של משרד החינוך – עובדות בפעילויות של המרכזים הטיפוליים.

<שולמית כהן: חלק אנחנו גם מסייעים בשעות הוראה.

<אריק מאיר: אני שמח לשמוע את מה שאמרה המפקחת עכשיו, כי עד לפני חודשיים אותה מפקחת הודיעה – לא הודיעה לי, אלא דרך אחת המורות קיבלתי הוראה שכל המורות עוזבות לאלתר את עמותת "שמע", כי המפקחת נתנה הנחיה שזה לא חוקי.

יעקב מרגי: תעצור פה, נשמע את התשובה.

<רחלי אברמזון: אריק, סליחה, בוא נדייק.

יעקב מרגי: אריק, אצלי בוועדה לא מדברים עם אצבע.

יעקב מרגי: תן לה להגיב.

יעקב מרגי: אמרת טענה, ואפשרת לך בגלל שהיא חשובה.

<רחלי אברמזון: אני רוצה, בבקשה, לדייק.

<רחלי אברמזון: מרכזי "שמע" יושבים בכפוף או יחד, במקרה זה בתל-אביב, באותו מקום שממוקם המרכז הטיפולי של משרד החינוך.

<רחלי אברמזון: במרכז הזה עובדות מורות שהן מורות עובדות מדינה.

<רחלי אברמזון: עובדות מדינה אינן יכולות לעבוד במקביל גם בעמותה.

<רחלי אברמזון: מה שקרה במהלך השנים, ואתם יודעים, לפעמים מגלים דברים בדיעבד, הסתבר שהמורות אלה – אני מדברת על מורות, אני לא מדברת על המורות החיילות – מורות חיילות ובנות שירות לאומי עובדות ונמצאות שם בכל מסגרת.

<רחלי אברמזון: ולכן כשנודע לנו הדבר, ביקשנו הפסקה מיידית, לאלתר, כיוון שזה נוהל לא תקין.

<רחלי אברמזון: יחד עם זאת, לאחר בדיקה, לפנים משורת הדין, אפשרנו להמשיך את הפעילות כדי לא לקטוע את הרצף, ואנחנו נבחן מחדש את ההעסקה, אם היא יכולה להימשך או לא.

יעקב מרגי: אני מודה לך על ההודעה האחרונה.

יעקב מרגי: משרד הרווחה, תתמקדי לי, לא על אופי הטיפול ואופי השירות.

יעקב מרגי: לא אכפת לי שתתני משפט אחד-שניים.

יעקב מרגי: בסוף אני רוצה לדעת מה קרה למבחני תמיכה, מה קרה לתקנה התקציבית של התמיכה, הגודל שלה בשנים האחרונות.

יעקב מרגי: ואני כן ארצה לשמוע כמה גופים פועלים בזה.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את "שמע" ו"שמעיה", ויכול להיות שישנם עוד.

יעקב מרגי: אם הבנתי טוב, המימון של אותה תמיכה היא מכספי משרד החינוך – אם משרד החינוך מוצא לנכון שיש בזה חשיבות וצריך לתמוך בפעולה כזו, למה משרד החינוך לא מפרסם את מבחני תמיכה?

קארין אלהרר: רגע, אדוני.

קארין אלהרר: יכול להיות שפספסתי.

קארין אלהרר: אתם אמרתם בכמה אתם תומכים?

קארין אלהרר: או אתם תומכים רק במורות?

יעקב מרגי: מיליון ומשהו.

<רחלי אברמזון: לא.

<רחלי אברמזון: אנחנו מעבירים 1.3 מיליון ש"ח למשרד רווחה, לתמיכה בעמותות לקויי שמיעה.

<רחלי אברמזון: ואז משרד הרווחה יוכל - - -

יעקב מרגי: רחלי, אני לא יודע אם את מכירה את המגבלות – למה הפרוצדורה הזו עובדת?

יעקב מרגי: יש לכם מניעה?

יעקב מרגי: - - -

<שולמית כהן: אני אסביר.

<שולמית כהן: משרד משפטים הוציא איזושהי הנחיה, אני לא יודעת איזה משרד.

<שולמית כהן: אבל בעבר עמותות קיבלו מהמשרד הזה, מהמשרד הזה ומהמשרד הזה, ואז הוחלט - - -

יעקב מרגי: כדי למנוע כפל תמיכות?

<שולמית כהן: בדיוק.

<שולמית כהן: ואז הוחלט שכל עמותה תקבל ממשרד אחד.

<שולמית כהן: ואז היה צריך להעביר אליהם כסף כדי שהם ייתנו את הכספים של משרד החינוך ואת הכספים שלהם, שזה ייצא ממקור אחד, כדי שתהיה שליטה על העברת הכספים.

קארין אלהרר: וה-1.3 מיליון זה לכל העמותות?

<שולמית כהן: כן.

<שולמית כהן: לכל עמותות לקויי השמיעה.

קארין אלהרר: ואתן יודעות להגיד כמה מזה אמור לעבור ל"שמע"?

<שולמית כהן: כן, לפי המבחן.

יעקב מרגי: בבקשה, משרד הרווחה, תני לנו סקירה על כל סוגיית התמיכה.

<גלית גבע: אנחנו נחלק את זה בינינו.

יעקב מרגי: אני אתן לכם את חופש הפעולה ביניכם.

<גלית גבע: אני גלית גבע, מנהלת השירות לשיקום בקהילה במשרד הרווחה.

קארין אלהרר: ברכות.

<גלית גבע: שלוש שנים.

<גלית גבע: אני רוצה לפתוח ולומר שמשרד הרווחה מפעיל מערך שירותים, השירות לשיקום בקהילה, מגיל לידה עד גיל זקנה, כשחלק אינטגרלי מאוכלוסיית היעד שמקבלת את השירותים, זו אוכלוסיית החירשים וכבדי השמיעה.

<גלית גבע: אני מדברת על שירותים, כמו שהרב לוי דיבר כאן, ממעונות יום שיקומיים שנותנים מענה – ואם אתמקד אך ורק באוכלוסיית החירשים וכבדי השמיעה, נכון להיום יש לנו כשמונה מעונות יום שיקומיים ייעודיים רק לאוכלוסיית פעוטות חירשים וכבדי שמיעה.

<גלית גבע: אנחנו מדברים גם על שילוב, שילוב ברמה פרטנית, שילוב ברמה קבוצתית, במעונות יום רגילים.

יעקב מרגי: שלא במגזר החרדי, מי מפעיל את המעונות?

<גלית גבע: גם יש לנו מעונות.

<גלית גבע: יש לנו את מיח"א, יש לנו עוד ארגונים אחרים,לא רק ארגונים חרדיים.

<גלית גבע: אנחנו עובדים היום קרוב ל-10 עמותות, שמונה צבועות רק לטיפול בחירשים וכבדי שמיעה, אבל ישנן עמותות נוספות, ויש מי שנבחר על-פי מכרז בהתאם לקריטריונים ולניסיון שהוא מציג, באופן חופשי ושוויוני.

<גלית גבע: בנוסף לזה יש את מערך השירותים כמו שצוין כאן, של מועדוניות.

<גלית גבע: אנחנו מדברים גם על מועדוניות שיקומיות וגם על מרכזי נוער.

<גלית גבע: אנחנו עושים פילוח של חטיבות גיל, מגיל שלוש עד שש שנים.

<גלית גבע: לאחר מכן אנחנו מתייחסים לקבוצת אוכלוסייה 6 עד 14, 14 עד 21, או 18 ומעלה.

<גלית גבע: וגם התוכניות נמצאות בהתאם.

<גלית גבע: עמותת "שמע" – אחד התהליכים שעשינו מבחינת מועדוניות שיקומיות, רק לסבר את האוזן, כיום ישנן כ-105 מועדוניות שיקומיות ברחבי הארץ בפריסה ארצית, שנותנות מענה ללמעלה מ-1,500 ילדים, קרוב ל-2,000 ילדים ובני-נוער, והיד כאן נטויה, והולכות להיפתח גם השנה, ולאחרונה פתחנו מועדונית חדשה נוספת עם "שמעיה".

יעקב מרגי: תוכלי לומר לי אם המגמה של המוגבלות הזאת ביילודים היא בירידה או עלייה.

<גלית גבע: זה משרד הבריאות יכול לתת.

<גלית גבע: מבחינת השירות שלנו, אנחנו במגמה של הרחבת המענים - - -

יעקב מרגי: זה בגלל המודעות, לא בגלל גודל - - -

<גלית גבע: גם בגלל המודעות והאיתור של האוכלוסייה והמודעות של הציבור, וגם שלנו כמשרדי ממשלה והקצאת תקציבים שגייסנו, תקציבים ייעודיים לאוכלוסיית החירשים וכבדי השמיעה.

יעקב מרגי: יש לכם פעילות במגזר הערבי ובמגזר הבדואי?

<גלית גבע: כמובן.

<גלית גבע: זו פעילות רב-מגזרית.

<גלית גבע: לפני שנה גם גייסנו מפקחת ייעודית לנושא של החירשים וכבדי השמיעה, על-מנת למנף את השירותים.

<גלית גבע: ואנחנו יכולים לראות, אם אנחנו מסתכלים על פריסת השירותים הארצית, מינוף מאוד משמעותי של השירותים בקהילה לאוכלוסייה.

<גלית גבע: לגבי עמותת "שמע" – אנחנו מאוד מעריכים ומוקירים, שנים המשרד עבד איתה, עוד כשהיה יושב-ראש בשם זבולון.

<גלית גבע: היתה עבודה מאוד יפה, והם עמותה שיכולנו לראות בה כחלוץ של הרבה תוכניות, בעיקר לנוער, כל הנושא של הכנה לשירות צבאי משמעותי וכולי.

<גלית גבע: בשנים אחרונות העמותה נקלעה להרבה קשיים ברמת התנהלות, ברמת מנכ"לים שהתחלפו חדשות לבקרים, והיום אנחנו נמצאים במקום, גם בעבודה שלנו מול העמותה, של ניסיון, קודם כל, להבהיר איפה המשרד עומד.

<גלית גבע: מבחינת המשרד היום, כל המכרזים לשירותים בקהילה עברו לרשויות המקומיות.

<גלית גבע: הרשות המקומית היא הגורם שמוציא את המכרז, והמדינה על סמך ייפוי כוח או התקשרות ישירה שלנו עם הרשות, אנחנו מעבירים את התקציבים שלנו באמצעות הרשות, ועושים את הבקרה וכולי.

יעקב מרגי: גלית, אנחנו יודעים שמשרד החינוך מעביר לכם 1.3 מיליון לטובת אותו מבחן תמיכה.

יעקב מרגי: כמה משרד הרווחה שם?

יעקב מרגי: כמה הסך-הכול בתקנה הזאת?

<גלית גבע: בנוסף לתמיכות - - -

קארין אלהרר: לא, בנוסף ל-1.3 מיליון.

<גלית גבע: ה-1.3 מיליון לא מהתמיכה.

יעקב מרגי: גלית, לנו אין ספק שהמשרד עושה מעבר.

אילן גילאון: מהו התקציב שיושב אצלכם, כולל ה-1.3 מיליון, לייעוד הזה?

<גלית גבע: זה בדיוק המשפט הבא שרציתי לומר.

יעקב מרגי: אל"ף, אנחנו ערים ומודעים לכל הפעילות.

יעקב מרגי: כרגע נושא הדיון הוא התמיכה באותן עמותת, באותם גופים, שבאים לעזרת השם בגיבורים, לאלה שצריכים ורוצים להתמודד עם המגבלה וזכאים כשהם רוצים.

<אורנה יוגב: שמי אורנה יוגב, אני סגנית מנהל אגף השיקום, ואני מוכרחה להתחיל בנימה אישית.

<אורנה יוגב: התלבטתי אם להגיד או לא, אבל אני אגיד.

יעקב מרגי: חופשי.

<אורנה יוגב: "שמע" מאוד יקר לי בהיבט אישי.

אילן גילאון: טוב שלא בהיבט כספי.

<אורנה יוגב: אולי אנשי "שמע" לא יודעים.

<אורנה יוגב: אני כילדה ביליתי שעות רבות וימים ארוכים ב"שמע", בגלל שמי שהיתה בזמנו מנכ"לית "שמע" ממש היתה דודה שלי.

<קריאה: אהובה מגן, זיכרונה לברכה.

<אורנה יוגב: נכון.

<אורנה יוגב: ואני אומרת את זה בהיבט אישי, כי תבינו שאנחנו גרנו אחד ליד השני, ואני גדלתי ב"שמע".

יעקב מרגי: זה טוב הנימה האישית, אבל אני לא אוהב דיונים שבאים בעמדת התגוננות.

יעקב מרגי: אנחנו באנו ללמוד.

יעקב מרגי: יכול להיות שבסוף, במסקנה, נסיק מסקנות אחרות ממה שאתם חשים, אבל בואי נראה.

יעקב מרגי: תנו לנו את הנתונים.

<אורנה יוגב: לא התגוננות בכלל - - -

אילן גילאון: "הארגון הזה מאוד יקר לי" עולה לי המון כסף.

<אורנה יוגב: לא, לא.

<אורנה יוגב: ממש לא.

<אורנה יוגב: תראו, יכולתי לא להגיד, יכולתי לא להגיד - - -

יעקב מרגי: אורנה, אני מעריך את הכּנות.

יעקב מרגי: קדימה.

<אורנה יוגב: מבחינת התמיכות, משרד החינוך, התקציב שעומד הוא כמו שנאמר 1.3 מיליון וקצת.

<אורנה יוגב: השנה קיבלנו רק מיליון ו-180 בגלל שלא היה תקציב, לא הועבר כל הסכום ולא יכולנו להתחייב עליו.

<אורנה יוגב: בנוסף לזה, התקציב שלנו כמשרד נוסף למה שמשרד החינוך מעביר, עומד על עוד 600,000 אלף.

<אורנה יוגב: זאת אומרת, השנה היה מיליון ו-950 אלף שקל.

יעקב מרגי: כשני מיליון ש"ח מיועדים לתקנת תמיכה הזו.

<אורנה יוגב: נכון.

<אורנה יוגב: אותו סכום היה גם בשנה שעברה.

יעקב מרגי: כמה גופים נתמכים מאותה תקנה?

<אורנה יוגב: 12 גופים הגישו בקשות לתמיכה מאותו תקציב.

יעקב מרגי: התחלת בנימה אישית, תנו לי להמשיך בנימה אישית.

יעקב מרגי: אני הגעתי לכהן כשר, מצאתי במשרד שלי מבחן תמיכה שמתאים לגוף אחד במדינה.

יעקב מרגי: קבעו לו את הגובה, את רוחב המותניים.

יעקב מרגי: נאבקתי עם הגורמים.

יעקב מרגי: אמרתי: לא יקום.

יעקב מרגי: אם לא יהיו גופים אחרים שיוכלו להצטרף למבחן תמיכה הזה, אני אחסל את התקנה.

יעקב מרגי: והצלחתי.

יעקב מרגי: אומנם עדיין בקושי נכנסו עוד שני גופים.

יעקב מרגי: אבל אין ספק ש-12 גופים, זה מראה על שקיפות.

יעקב מרגי: קדימה, תמשיכי את הסקירה שלך.

<אורנה יוגב: אז יש 12 גופים שהגישו בקשת תמיכה, הסכום נשאר פחות או יותר אותו דבר, פחות או יותר בסכום של שני מיליון שקל.

<אורנה יוגב: לא השתנה הסכום משנה שעברה.

יעקב מרגי: כמה שנים זה לא השתנה?

<אורנה יוגב: לא הלכתי אחורה, אבל אפשר לתת את הנתונים האלה.

<אורנה יוגב: זה לא בעיה.

יעקב מרגי: זה כמעט סטטי בחמש השנים האחרונות.

<אורנה יוגב: הסכומים הם פחות או יותר אותם סכומים.

<אורנה יוגב: אין לנו תוספות על הסכומים אלה.

קארין אלהרר: אדוני, אני מתנצלת מראש.

קארין אלהרר: אני צריכה לצאת לדיון שאני מנהלת, אז אני לא יכולה להיעדר.

קארין אלהרר: כדי שאני אצא בנחת, תאמרו לי כמה כסף מועבר כתמיכה ל"שמע".

<אורנה יוגב: מבחינת מבחן התמיכה, לפי 3א, מבחן התמיכה בכלל, הסכום שהשנה אושר ל"שמע" היה 401,016 ש"ח לשנת התקציב 2015.

יעקב מרגי: אתם כבר עשיתם ועדת תמיכות?

<אורנה יוגב: בוודאי שעשינו, בתחילת השנה.

<אורנה יוגב: תמיד בתחילת שנה יש ועדה.

<אורנה יוגב: עשינו וחיכינו לתקציב.

<אורנה יוגב: נכון שהיה אפשר, עד שקיבלנו את האישור, לשלם את ה-75%.

<אורנה יוגב: עד שקיבלנו את האישור הזה חשבנו שזה לא נכון לתת את ה-75% ממה שאושר אז, וניתן את מה שאושר השנה.

<אורנה יוגב: ואכן בספטמבר הועבר ל"שמע" סכום של חצי מגובה תמיכה, על-פי דוח הביצוע שהם הגישו.

<אורנה יוגב: לאחרונה קיבלנו דוח ביצוע חדש, העברנו את מלוא הסכום לתשלום, זה היה פחות או יותר 200 אלף.

<אריק מאיר: 135 אלף שקל.

<אורנה יוגב: אני אומרת לפי מה שאתם הגשתם את דוחות הביצוע, זה מה שהוגש.

<אורנה יוגב: אני רוצה עוד משפט אחד לומר: הסכום הזה, של ה-401,000 הוא הסכום הגבוה ביותר שניתן לתמיכה.

יעקב מרגי: תיארתי לעצמי, אם 12 גופים נתמכים ושני מיליון ש"ח.

<אורנה יוגב: בדיוק.

<גלית גבע: בנוסף לזה, חשוב לציין שמעבר לתמיכות יש תקציבים שמועברים מהמשרד לעמותה על פעילות, בהועדות.

יעקב מרגי: הוא לא צריך להתנצל על זה, כי על זה הוא מבצע עבודה.

<גלית גבע: בסדר, אבל אנחנו מדברים על קרוב למיליון שקל.

קארין אלהרר: גלית ואורנה, ברור שאם יש סכום כסף בערכים מוחלטים צריך לחלק אותו.

קארין אלהרר: דרך אגב, יכול להיות שהסכום שנמצא בהועדות הוא בכלל לא קרוב למתן מענים.

יעקב מרגי: ההועדות זה משהו אחר.

<גלית גבע: ההועדות זה על תקציב שוטף.

קארין אלהרר: אבל אם הייתם אומרים, גם נציגי הרווחה וגם נציגי החינוך, שמדובר בעמותה זניחה, עושה דבר או שניים, אנחנו לא לגמרי בטוחים מה בדיוק, אז הייתי אומרת - - -

<קריאה: אבל היא לא העמותה היחידה.

<רחלי אברמזון: יש גם את "שמעיה", ויש את גם "מיח"א".

<גלית גבע: יש לנו עוד עמותות שאנחנו מחויבים, שעושות פעילויות מאוד יפות.

קארין אלהרר: עולם העמותות זה תמיד פעילויות יפות.

קארין אלהרר: במיוחד בתחום של מוגבלויות כולם עושים פעילות.

קארין אלהרר: אבל יש גם נפח עבודה לכל עמותה, וצריך לקחת גם את זה בחשבון.

<קריאה: זה נלקח בחשבון.

<גלית גבע: הכול נלקח בחשבון וחשוב לדייק - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אבל אני עדיין מתמקד במבחן התמיכה.

יעקב מרגי: הועדות זה דיון אחר.

<גלית גבע: אבל זה תקציב שמועבר, ואם אנחנו מדברים על שוטף, באופן שוטף, אנחנו מדברים על תקציב מכובד.

יעקב מרגי: גלית, אני נוטה להאמין שכשמשרד ממשלתי נותן הועדות, זה פעילות שהוא צריך לבצע והוא מבצע את זה באמצעות גופים.

יעקב מרגי: לכן זה לא לדיון כרגע.

יעקב מרגי: לגבי תמחור של זה, כן זה אחד על אחד, לא אחד על אחד.

יעקב מרגי: זה דיון אחר.

יעקב מרגי: לא כאן.

יעקב מרגי: כאן יש מבחן תמיכה על המְעבר, על הבלתי-פורמלי.

יעקב מרגי: כולנו מכירים בצורך הזה, בתמיכה הזו, בתוספת הזו, לאותה אוכלוסיית יעד.

יעקב מרגי: וכאן צריך לבחון אם מבחן התמיכה הוא ריאלי והוגן כלפי כל הגופים.

יעקב מרגי: צריך לבדוק את מבחני תמיכה, תעשו את זה מדי פעם.

יעקב מרגי: תאמינו לי, כשר, כמי שהיה גם שם, זה טוב לרענן מדי פעם, לערבב את הקופסה, התאים לא נרדמים, זה מחיה.

יעקב מרגי: צריך לבדוק כי דברים משתנים.

יעקב מרגי: ולצערי הרב, בשירות המדינה יש לפעמים תקנות שאף אחד לא רוצה לגעת, כי אחר-כך היועץ המשפטי הופך להיות שותף ותוקע את זה הרבה זמן.

יעקב מרגי: אבל אפשר לבדוק.

יעקב מרגי: אולי בדרך הזאת שאנחנו לא בודקים, גורמים נזק.

יעקב מרגי: אולי יש גופים לא רלוונטיים, יכול להיות ש"שמע" עושה פעילות מְעבר, והוא מקבל שלא ביחס השווה לגופים אחרים שכבר לא עושים את אותה תרומה לחברה.

יעקב מרגי: צריך לבחון את מבחני התמיכה.

יעקב מרגי: כמו: מי ישפוט את השופטים, מי יבקר את המבקרים, לבחון את מבחני תמיכה.

יעקב מרגי: אז אני מבקש שתבחנו אותם.

<גלית גבע: עודכנו לפני שנתיים.

<אורנה יוגב: המבחנים עודכנו לפני שנתיים, והשנה אנחנו עושים עדכון למבחן - - -

יעקב מרגי: אני שמח.

יעקב מרגי: אז כיוונתי לדעת גדולות.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מרב מיכאלי, עוד תנזוף בי.

יעקב מרגי: אז אני אומר, כיוונתי לדעת גדולות, אדרבה.

יעקב מרגי: וצריך לבחון, אולי שני מיליון ש"ח לא מספיקים, ושני משרדים - - -

<אורנה יוגב: אנחנו נשמח לעוד תקציב.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: אני לא אוהב שמפריעים לי, כי זה מנתק אותי.

יעקב מרגי: אני עם מוגבלות.

יעקב מרגי: כולנו עם מוגבלות.

יעקב מרגי: איך אתה אומר, אילן?

אילן גילאון: או מוגבל או נשא מוגבלות, או יהיה מוגבל – כולנו על הספקטרום.

יעקב מרגי: לכן אני לא אוהב שמפריעים לי.

יעקב מרגי: זה לא בגלל האגו.

יעקב מרגי: זה שני משרדים שבחמש השנים אחרונות – מתוך ידיעה, הייתי חבר ממשלה בחלק מהתקופה בסוף כהונתי כשר – שני משרדים שתוקצבו וגדל תקציבם בשנים האלה.

יעקב מרגי: לכן, אם לא ביחס ישר או ביחס שווה, צריך לעדכן את הסכום, כי תמיכה שנשארת חמש שנים במקום דרוך, זה נסיגה.

יעקב מרגי: אין במקום דרוך.

יעקב מרגי: אם לא מתקדמים, זו נסיגה, כי גם השירותים מתקדמים, העלויות, יש עדכונים.

יעקב מרגי: לכן צריך לעדכן את הסכום, ואני אקרא בסיכום לשרים הנוגעים בדבר לשקול את הגדלת הסכום.

יעקב מרגי: כל עוד הנר דולק, עוד ניתן לתקן.

יעקב מרגי: עד 31 בדצמבר, מה שהשר ייקח מתקנה לא מנוצלת וישפוך לתוך המשפך הזה של אותו - - - זה פרקטיקה מקצועית.

יעקב מרגי: מה שתשפכו, ילך באותו יחס לכל העמותות, ועדיין ניתן לתקן.

יעקב מרגי: כל עוד הנר דולק, עד ה-31 בדצמבר, עוד ניתן לתקן.

<קריאה: אמן.

אילן גילאון: מרגי, שלא יצא שהילדים לא ידברו.

יעקב מרגי: מיד אחרי משרד הבריאות.

יעקב מרגי: אני רוצה לראות אם אתם חיוניים בכלל, כל הגופים האלה.

יעקב מרגי: הם העדות הכי נאמנה שלנו.

יעקב מרגי: תני לנו קצת רקע, מה קורה בחברה ישראלית בתחום הזה.

<אורלי הרצברג: שמי ד"ר אורלי הרצברג, ואני קלינאית תקשורת ארצית במשרד הבריאות: משרד הבריאות לא צריך להתבייש לגמרי במה שהוא עושה למען לקויי שמיעה, ואני אתחיל בנושא מאוד-מאוד חשוב של האיתור בגיל המוקדם.

<אורלי הרצברג: יש לנו במדינת ישראל מערכת - - -

יעקב מרגי: עלית לקומה ב' לפני קומה א'.

יעקב מרגי: מה עם המניעה?

<אורלי הרצברג: עצם האיתור המוקדם הוא גם מניעה.

<אורלי הרצברג: כי אם אתה מאתר מוקדם - -

יעקב מרגי: אני בכוונה בוחר את המילים – יש מגזרים ואוכלוסיות ששם הכמות גדולה יחסית, מייחסים את זה לנישואים קרובים.

יעקב מרגי: האם גם שם אתם פועלים?

<אורלי הרצברג: מה שנקרא: גנטיקה קהילתית, זה לא כל-כך בסמכותי.

<אורלי הרצברג: אני לא רוצה להתייחס לזה.

<אורלי הרצברג: אני רוצה להתייחס לעניין שברגע שנולד תינוק בישראל, כל תינוק עובר בדיקת סיקור שמיעה, וזה גרם לכך שתינוקות היום מאותרים בגיל מוקדם מאוד.

<אורלי הרצברג: עשינו לאחרונה סקר, שמאז שהופעל הסיקור הארצי הזה, הגיל הממוצע שבו תינוק מאותר ירד באופן מאוד משמעותי.

<אורלי הרצברג: אנחנו עדיין לא לגמרי מרוצים, אנחנו פועלים לשפר את התוכנית הזאת, אבל אנחנו בדרך.

<אורלי הרצברג: אנחנו בדרך ליעד של תינוק שיאותר או יאובחן באופן מלא עד גיל שלושה חודשים, ויגיע לשיקום כבר בגיל שישה חודשים.

<אורלי הרצברג: אנחנו מתקרבים מאוד-מאוד ליעד הזה.

<אורלי הרצברג: אנחנו גם בודקים את התוכנית הזאת עכשיו, עושים סקר לבדוק מה הם החסמים שיש לתוכנית הזאת.

<אורלי הרצברג: יש לנו תוכנית סיקור נוספת במדינת ישראל, שאין בהרבה מדינות בעולם – שתי תוכניות סיקור, גם בדיקות סינון שמיעה לילדים בגילאי בית-ספר.

<אורלי הרצברג: זאת אומרת, כל תלמיד בכיתה א' עובר בדיקת סיקור שמיעה.

<אורלי הרצברג: הילדים שמאותרים מופנים לשיקום, כמובן.

<אורלי הרצברג: מדינת ישראל נותנת שיקום ברמה מאוד גבוהה לילדים.

<אורלי הרצברג: יש לנו אפשרות לשקם ילדים באמצעות שתלים שהם בסל הבריאות.

<אורלי הרצברג: משרד הבריאות בסמכותו, במסגרת התוספת השלישית, הוא זה שמממן מכשירי שמיעה ומערכות FM אישיות לילדים.

<אורלי הרצברג: יש לנו עלייה מאוד גבוהה בדרישה למכשירי FM, וגם למכשירי שמיעה.

<אורלי הרצברג: אנחנו בעלייה מאוד משמעותית.

יעקב מרגי: זה בגלל המודעוּת או בגלל הצורך שהולך וגדל?

<אורלי הרצברג: אנחנו חושבים שזה שילוב.

<אורלי הרצברג: זאת אומרת, מאותרים יותר טוב, מגיעים לשיקום יותר מהר, מקבלים את המכשירים, ישנה מודעות יותר גבוהה, וגם הטכנולוגיה שמתפתחת וההתאמה שלנו לידע המקצועי שאכן שיקום, גם באמצעות מכשירים כולל מכשירי FM, מאוד חשוב לשיקום הילדים.

<אורלי הרצברג: המשרד מודע לזה, מאפשר את זה.

<אורלי הרצברג: הדרישה או המימון של משרד הבריאות עלה כמעט בפי 1.5, אפילו יותר, והשנה עוד יותר.

<אורלי הרצברג: אנחנו כמעט פי שניים בטיפולים לילדים במסגרות הגיל הרך.

<אורלי הרצברג: אלה הדברים.

יעקב מרגי: אני מודה על הסקירה.

יעקב מרגי: ניתן לתלמידים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<עדן ישורון: אני עדן, מ"שמע" תל-אביב, ואני גרה במזכרת בתיה.

<עדן ישורון: אני נמצאת ב"שמע" בערך מכיתה ב', אם אני לא טועה.

<עדן ישורון: יש לי שם חברים וחברות, שאני מדברת איתם עד היום.

<עדן ישורון: זה פעם בשבוע שהייתי מגיעה כמעט ישר מבית-ספר ל"שמע".

<עדן ישורון: ב"שמע" יש כל מיני פעילויות, ופגשתי את המדריכים ואת החניכים, ובעצם שם הרגשתי שאני שייכת ושאני שווה, ואני הכי מבינה את כולם, והכי כיף לי איתם כי הם בעצם כמוני.

<עדן ישורון: והם יודעים מה אני מרגישה והם עוברים בדיוק אותו דבר, והם מתמודדים כמוני.

<עדן ישורון: ולפעמים אני יכולה להתייעץ איתם ולשאול אותם שאלות, ולראות איך הם מתמודדים.

יעקב מרגי: עדן, את לומדת בבית-ספר משולב?

<עדן ישורון: כן, אני עם תלמידים רגילים.

יעקב מרגי: יש לך אמצעי עזר בכיתה?ה כיתה מונגשת?

<עדן ישורון: כן, הכיתה מונגשת.

יעקב מרגי: והגישה של הצוות החינוכי והחברים?

<עדן ישורון: בגלל שזה בית-ספר חדש, לפעמים כן הייתי צריכה להעיר בפעמים הראשונות למורות.

<עדן ישורון: אבל הן מקבלות את זה ומבינות את זה.

<עדן ישורון: אני גם לא לקוית השמיעה היחידה בבית-הספר, שזה מאוד עוזר.

יעקב מרגי: והחברים בכיתה מרגישים שהם מקריבים משהו?

יעקב מרגי: אני לא סתם שואל, כי אנחנו התמודדנו –

אילן גילאון: אתה שומע את הדיבור שלה?

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: זה עוד לא "נדפק" לי.

אילן גילאון: לא, תשמע, יש לנו פה אנשים שעובדים איתנו שלא מדברים ככה רהוט.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: טוב, זה מורגש שעדן מטופלת טוב.

יעקב מרגי: אני טיפלתי באופן אישי בתלמידה שעברה כמעט חרם קבוצתי עד שהיא תבעה נגישות מסוימת.

יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו, לכן שאלתי את עדן את השאלות האלה.

<יערה ישורון: אני רוצה לומר משפט אחד, כאימא של עדן.

<יערה ישורון: היכולת של עדן לשבת בדיון בוועדת החינוך ולדבר באופן ברור ועם ביטחון, ובלי להתבייש ממה שהיא, וממי שהיא ואיך שהיא, זה בזכות התמיכה שהיא קיבלה לאורך כל השנים - - -

יעקב מרגי: זה בזכות עדן.

<יערה ישורון: זה בזכות עדן, ללא ספק.

<יערה ישורון: אבל קבוצת ההזדהות ש"שמע" נותנת לה, ושאני לא יכולה לקבל, אני לא יכולה לשלוח אותה לשום מקום אחר.

<יערה ישורון: זו ההזדמנות היחידה, זה המקום היחיד, זה היכולת הזאת.

<יערה ישורון: ואם רוצים את הילדים האלה משולבים ככה בחברה, אז אנחנו חייבים לתת לשם את סדר עדיפות גם בכסף.

<יערה ישורון: תודה.

יעקב מרגי: עדן, תודה רבה לך.

דב חנין: יישר כוח גם לה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך, ותאמר מה שאתה רוצה לומר, מה שעל לבך.

<עמית לביא: קוראים לי עמית ואני בן 14.

<עמית לביא: אני גר בקריית-אונו.

<עמית לביא: קודם כל, לפני הכול, "שמע" זה הבית השני שלי.

<עמית לביא: כל פעם שאני מגיע לשם אני מרגיש – אם נגיד עכשיו ממש כואב לי הראש, אני בא לשם, אני נח, ישן, מדבר עם עצמי, משחק עם עצמי.

<עמית לביא: וב"שמע" יש נושא שנתי, חוגים וקבוצות קטנות.

<עמית לביא: בקבוצות הקטנות עושים מפגש של השכבות.

<עמית לביא: אני עכשיו בכיתה ח', וב-ח' הם כל יום מדברים על נושא אחר.

<עמית לביא: פעם אחת משחקים, פעם אחת מדברים, פעם אחת מספרים מה עבר עליך היום.

<עמית לביא: אתה מוציא את כל מה שיש לך בתוך הגוף, אתה מספר על זה.

יעקב מרגי: ואיך בבית-הספר?

<עמית לביא: זה בית-ספר רגיל.

יעקב מרגי: מונגש?

<עמית לביא: לא.

יעקב מרגי: הכיתה לא מונגשת?

יעקב מרגי: אז איך אתה מסתדר?

יעקב מרגי: אני רואה שיש הרבה חברי כנסת שיש להם אלטרנטיבה, לפי איך שאתה מדבר, אבל איך אתה מסתדר בכיתה שהיא לא מונגשת?

<עמית לביא: בסדר גמור.

<עמית לביא: ולפעמים יש לי גם - - -

יעקב מרגי: מסייעת?

<עמית לביא: לא, אין לי.

אילן גילאון: איך עכשיו אתה שומע?

אילן גילאון: אתה מסתכל עליו כל הזמן?

<עמית לביא: לא.

<עמית לביא: אני שומע אותך מעולה.

יעקב מרגי: טוב מאוד.

יעקב מרגי: אתה יודע כמה אומרים: לא שומעים אותך?

<אריק מאיר: יש לו מכשירים, פשוט לא רואים את זה כי זה שקוף.

יעקב מרגי: טוב מאוד.

אילן גילאון: כשתהיה חבר כנסת ותבוא למליאה, אתה יכול להוריד.

יעקב מרגי: שם יצעקו עליך.

יעקב מרגי: כדאי שתוריד, תגיד לו.

<עמית לביא: בזכות "שמע" אני בתנועת נוער "כנפיים של קרמבו".

<עמית לביא: לפעמים הם לומדים שירים, ואני ככה יודע בשפת סימנים, הכול בזכות "שמע".

יעקב מרגי: כל הכבוד.

<חן נומברג: אני מתרגמת את שירלי.

<שירלי פינטו: אני אעמוד.

<שירלי פינטו: מרגיש לי יותר נוח לסמן כשאני עומדת, מאשר בישיבה.

<שירלי פינטו: אז קודם כל, לא כל-כך התכוננתי לדבר מול כולם.

<שירלי פינטו: קוראים לי שירלי, אני בת 26, בוגרת "שמע" בעצמי.

<שירלי פינטו: כל החיים שלי גדלתי ב"שמע", מגיל שש, מכיתה א', עד סיום התיכון הייתי בוגרת "שמע".

<שירלי פינטו: ובזכות זה הגעתי למה שאני היום.

<שירלי פינטו: ארבע שנים הייתי בצבא, בשירות קבע, ואחר-כך סיימתי לימוד משפטים, וכל הכלים האלה קיבלתי בזכות "שמע".

<שירלי פינטו: בשום מקום אחר לא הייתי מקבלת דבר כזה.

<שירלי פינטו: דוגמה קטנה – כשהייתי ב"שמע" הייתי גם ב"צופים", וחשבתי שאולי אני אוכל להשתלב בצופים, אבל לא כל-כך הצלחתי.

<שירלי פינטו: לא היה נגיש, לא היה שום דבר, לא היה שום כלי תקשורת, כולם דיברו ולא הבנתי כלום.

<שירלי פינטו: אבל כשהגעתי ל"שמע", פתאום ראיתי שיש לי חֶברה, חברים שלי, אנשים שיכולים באמת להבין אותי, ואני הבנתי אותם.

<שירלי פינטו: בשום מקום אחר לא הייתי מקבלת דבר כזה.

<שירלי פינטו: בשום מקום בעולם אין עמותה שתומכת כמו העמותה הזאת בארץ.

<שירלי פינטו: גם יונתן בוגר "שמע" בעצמו, והיום הוא מנהל מרכז שפת סימנים, ואני מנהלת את המועדון, וזה ממש סגירת מעגל בשבילי.

<שירלי פינטו: אני נותנת לילדים מה שאני קיבלתי.

<שירלי פינטו: ואני מבקשת מכם להתאמץ להעלות את אחוז התקציב, לא משנה אם זה חירשים, כבדי שמיעה, מושתלים, זה ממש לא משנה אם הם דוברי שפת סימנים או לא דוברי שפת סימנים, הם צריכים לקבל את זה כי זה מגיע להם, כי אין שום מקום אחר שנותן להם את הדבר הזה.

יעקב מרגי: תגידי לה שהתנועה היחידה שאני יודע לעשות זה: "לייק".

<עמית לביא: יש לך פה שפת סימנים.

<עמית לביא: תלמד.

יעקב מרגי: עד שאני אלמד את זה, הקדנציה תיגמר.

יעקב מרגי: ניסיתי, עם הקואורדינציה באצבעות שלי.

יעקב מרגי: לפני כן, תשאלי את שירלי מה היא עושה עם המשפטים.

<שירלי פינטו: סיימתי לימודי משפטים, והיום אני פעילה בתוך קהילת החירשים, על זכויות וקידום הקהילה, דרכי נגישות ומודעוּת.

<שירלי פינטו: אני מעלה את המודעוּת גם בתוך "שמע" וגם מחוץ ל"שמע".

יעקב מרגי: כל הכבוד.

<שירלי פינטו: אני מנצלת את לימודי המשפטים שלי להבאת הקהילה למקום הרבה יותר טוב.

אילן גילאון: את מופיעה בבית-משפט?

<שירלי פינטו: לא.

<שירלי פינטו: אתם יודעים למה?

<שירלי פינטו: בגלל שזה מקום לא מונגש.

אילן גילאון: זאת אומרת, בתי-המשפט לא צריכים לקיים את החוק.

אילן גילאון: מה זה קשור אליהם?

<יהב אורון: שמי יהב אורון, אני רופא אף אוזן גרון, אני נציג איגוד רופאי אף אוזן גרון.

<יהב אורון: יש לי שני דברים להגיד.

<יהב אורון: האחד, אני אחזק את מה שאמרו כרגע הילדים והבוגרים של "שמע".

<יהב אורון: אנחנו כרופאי אף אוזן גרון, ואני אדבר בשם עמיתי ועמיתותי, ובשמי גם כן – אנחנו רואים ביומיום את הילדים, התינוקות, שהם מגיעים אלינו כשהם כבדי שמיעה, את המשפחות, את האפקט שיש לכל העמותות האלה, למשרדים, לתמיכה שהם נותנים למשפחות ולילדים האלה.

<יהב אורון: זה לא יסולא בפז.

<יהב אורון: זו תמיכה שבלעדיה היה לכולם מאוד קשה, לנו כרופאי אף אוזן גרון, בצד הזה של השיקום, ולמשפחות בוודאי.

<יהב אורון: אלה דברים שעובדים אחד עם השני, ומאוד חשוב שימשיכו להתקיים.

<יהב אורון: בין אם זה "שמע", "מיח"א", "שמעיה", וכולי,

<רויטל אילתי-וייסמן: יש הרבה ארגונים.

<יהב אורון: כולם-כולם, יש המון, והפעילות שלהם מאוד-מאוד חשובה.

<יהב אורון: מצד שני , אני אחזור רגע לעניינים הכלכליים, כמה שזה לא נעים לדבר על זה ככה, אבל כל שקל ששמים בגיל צעיר המשמעות היא חיסכון – והרי אנחנו מדברים בסוף על כסף – בשיקום של אותו אדם בוגר וביצרנות שלו.

<יהב אורון: אנחנו רואים את זה כאן מול העיניים, וזה בסוף חיסכון למדינה.

<יהב אורון: כלומר, כשאנחנו נשים יותר כסף בגיל הצעיר ונאתר ונשקם בגיל הצעיר יותר ויותר מוקדם, והיכולות שלנו כרופאים משתפרות - -

יעקב מרגי: אנחנו באמצע תהליך היפוך הפירמידה.

יעקב מרגי: עוד לא הצלחנו.

<יהב אורון: - - אז אנחנו גם נביא לתוצאות טובות יותר ונחסוך גם בסוף למדינה.

<יהב אורון: לכן אני מחזק את כל מה שאמרו פה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בקשה, גברתי.

<עפרית שפירא-ברמן: קוראים לי ד"ר עפרית שפירא-ברמן.

<עפרית שפירא-ברמן: אני חברת סגל באוניברסיטה העברית, בבית-הספר לעבודה סוציאלית.

<עפרית שפירא-ברמן: אבל אני יושבת פה בעיקר בכובע השני.

<עפרית שפירא-ברמן: אני אימא ליהל, בת 21, שהיא חירשת, מושתלת מלפני חצי שנה, ואני חושבת שיש לי לא מעט ניסיון בגידול ילדה חירשת.

<עפרית שפירא-ברמן: הבת שלי, מבחינתי, היא הצלחה אדירה.

<עפרית שפירא-ברמן: אני מאחלת לכולכם ילדים מדהימים כמוה.

<עפרית שפירא-ברמן: והיא הצלחה גדולה בזכות הרבה מאוד דברים: קודם כל, בזכות עצמה וההתעקשות שלה, בזכות "מיח"א", בזכות מורות "שמ"ע" שליוו אותה לאורך כל השנים, אבל הרבה מאוד בזכות "שמע".

<עפרית שפירא-ברמן: פה כולם מדברים וכולם רבים פה על הכסף, וכל אחד יש לו נתח מוגדר - - -

יעקב מרגי: עוד לא התחלנו לריב.

<עפרית שפירא-ברמן: אתם עוד תריבו.

<עפרית שפירא-ברמן: אבל מה ש"שמע" נותנים מבחינת הפעילויות של אחר-הצהריים, אין שום גוף שנתקלתי בו שנותן את הדבר הזה.

<עפרית שפירא-ברמן: למשפחה שיש מספיק משאבים, אפשר לקנות חלק מהשירותים באופן פרטי.

<עפרית שפירא-ברמן: את מה ש"שמע" נותנים אין אפשרות לקנות באופן פרטי.

<עפרית שפירא-ברמן: הבת שלי לא יכולה להשתלב בשום תנועת נוער, על אף שהיא למדה בבית-ספר רגיל.

יעקב מרגי: לא יכלה.

יעקב מרגי: היא בת 21.

<עפרית שפירא-ברמן: כן, היא גם לא תוכל כנראה.

<עפרית שפירא-ברמן: יש לי גם כמה עניינים אחר-כך לגבי השכלה גבוהה כי זה השלב הבא שצריך לדאוג שיהיה יותר מסודר.

<עפרית שפירא-ברמן: וזאת מישהי שבזכות מה שכל אנשי המקצוע וכל המשרדים – כל מה שאתם נתתם, והיא ואנחנו – תוכל להשתלב בחברה רגילה, הולכת ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטה, להיות כמו אימא.

<עפרית שפירא-ברמן: אבל היא לא היתה יכולה לעשות זאת בלי "שמע".

<עפרית שפירא-ברמן: עם כל הכבוד למריבות של כולם פה על שקל פה שקל שם, זה חיים של ילדים, וזה אנשים שגדלים להיות אזרחים במדינת ישראל, תורמים, היא עשתה שירות צבאי מלא, אין שום סיבה שהמדינה לא תיתן לה בחזרה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<מיכאל רוט: שמי מיקי רוט, אני חבר הנהלת "שמע", ואבא לאלעד בן 25 עוד מעט, בוגר "שמע".

<מיכאל רוט: אלעד נולד חירש לחלוטין.

<מיכאל רוט: ואני חייב לומר בתחילת דבריי הקצרים, כי נוצרה פה הרגשה כאילו כל האגף של משרדי הממשלה בתור עובדי ממשלה הם בהתגוננות.

<רויטל אילתי-וייסמן: אנחנו לא מתגוננים.

<רויטל אילתי-וייסמן: גאים במה שעשינו עד עכשיו.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: הנה, התגובה שלכם היא של התגוננות.

<מיכאל רוט: תקשיבו למה שאני אומר.

<קריאה: - - -

<מיכאל רוט: אני רוצה להגיד שאתם אנשים נפלאים כולכם.

<מיכאל רוט: זה מה שאני רוצה להגיד.

<מיכאל רוט: למה אתם מתגוננים?

<מיכאל רוט: כנראה שיש בעיה.

<מיכאל רוט: משרד הבריאות ומשרד החינוך נותן תשתית נהדרת ופנטסטית, ואני מודה לכם על כל מה שעשיתם למען הילד שלי.

<מיכאל רוט: פשוט מאוד.

יעקב מרגי: ועוד יעשו.

<מיכאל רוט: אבל אני רוצה לחדד את זה – אתם נותנים ידע, אתם נותנים המון.

<מיכאל רוט: אבל הילד שלי גדל והגיע לגיל 16 עם המון ידע, עם המון עזרה, אני לא יכול לתאר.

<מיכאל רוט: אבל עדיין זה ילד שהיה בבית.

<מיכאל רוט: אני גם יושב-ראש מתנ"ס, והילד שלי לא יכול ללכת למתנ"ס, הוא בא לשם, הוא היה בצד, וכולם שיחקו.

<מיכאל רוט: תבינו את המוחשיות של זה.

<מיכאל רוט: עד שהצלחתי להביא אותו ל"שמע", מאותו רגע, כמו פרח שנפתח, ילד אבוד, אבוד לחלוטין, הגיע ל"שמע", פתאום גילה את עצמו, גילה את חברים, והפך להיות כמו עמית וכמו עדן.

<מיכאל רוט: הוא שירת בצבא כסמל בטייסת, והוא סטודנט למשפטים עכשיו.

<מיכאל רוט: והכול, אני אומר לכם חד וחלק – לא מפחית לרגע מעבודתכם, להיפך, תודה-תודה – אבל הביטחון, האישיות.

<מיכאל רוט: כמו שילד בא אלי למתנ"ס ומקבל את החיים, לא הלימודיים, לא של המורה, אלא החיים האמיתיים של חברה, כך ילד מקבל ב"שמע".

<מיכאל רוט: ילד לא סתם מוותר על עולם ומלואו בכל מיני דברים, והוא לא יוותר על ללכת ל"שמע".

<מיכאל רוט: הם נוסעים שעתיים הלוך, שעתיים חזור, הם לא יוותרו על השעות האלה ב"שמע", כי זה העתיד שלהם, זה החברים שלהם, שם הם שווים בין שווים, שם הם לא נכים, שם הם רגילים.

<מיכאל רוט: זה לא עניין של מישהו עושה את עבודתו או לא.

<מיכאל רוט: המדינה, המדינה, היא צריכה לתת פה.

<מיכאל רוט: שני מיליון שהוזכרו פה זה בדיחה עצובה ועלובה.

<מיכאל רוט: זה לא ייתכן ל-12 ארגונים, שצריך גם לבדוק את היחסיות של כל אחד מהם.

<מיכאל רוט: אבל זה לא יתכן, הסכומים אלה הם בדיחה, הם לעג לרש, הם פשוט אצבע משולשת בפניהם של המוגבלים.

<מיכאל רוט: לא יתכן, לא יתכן.

<מיכאל רוט: תודה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

יעקב מרגי: לא כולם מכירים אותך.

מרדכי יוגב: אני חבר של יושב-ראש הוועדה, יעקב מרגי.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מוטי יוגב.

מרדכי יוגב: שאלה אינפורמטיבית למשרד החינוך ולמשרד הרווחה בעיקר – כמה מקבלים בתקציב סיוע לעמותות לכל בעלי המוגבלויות?

מרדכי יוגב: כי זה צריך להיות בתוך יחסיות.

יעקב מרגי: הדיון כרגע הוא על כבדי שמיעה בלבד.

יעקב מרגי: אם נפתח את זה, הזמן יִכלה והמה לא יִכלו.

יעקב מרגי: יש מוגבלויות ויש תתי-מוגבלויות.

מרדכי יוגב: אז אני אומר גם אם לא תהיה תשובה - - -

יעקב מרגי: תוכל לקבל את הנתון הזה, עומדת לך הרשות והזכות.

מרדכי יוגב: גילוי נאות, היתה לי סבתא כזאת וקישרנו איתה.

מרדכי יוגב: אבל היא ודאי לא עברה כל מה שעברו הילדים ב"שמע", ולא נרחיב כרגע בזה.

מרדכי יוגב: אבל כל הילדים שיש להם מסיבה זו או אחרת איזושהי מוגבלות, וכפי שמתארים את ארגון "שמע", שאני אישית לא הכרתי ורק התרשמתי והתרגשתי גם מעדן וגם מעמית וגם מהאבא שתיאר, אז בוודאי שכשיש דברים כאלה – וכן עסקתי קצת בהנגשת מוסדות חינוך כסגן ראש מועצה – צריך לסתכל בראייה כוללת, גם להגדלת התקנה לבעלי מוגבלות שמיעה, וגם לראות אם המוגבלויות האחרות במערכת החינוך כולה אכן מקבלים את המדרגה שתאפשר להם.

מרדכי יוגב: וכפי שאמר פה הרופא, ככל שזה בגיל צעיר יותר, אחרי זה גם האדם עצמו, הילד שהופך לנער ולבוגר, וגם החברה תקבל מזה.

מרדכי יוגב: וגם מבחינה כלכלית, אין ספק שזה ישלם את עצמו.

מרדכי יוגב: ולכן אני שואל גם את השאלה הכוללת.

מרדכי יוגב: לא רק את השאלה הפרטנית, שבה אם תכתוב את הסיכום, אז תכתוב שצריך להוסיף.

יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, ולאחר מכן חברת הכנסת שולי מועלם, בבקשה.

ענת ברקו: קודם כל, אני מוכרחה לומר: עדן ועמית, אתם פשוט מדהימים.

ענת ברקו: ואין בכלל מה להגיד.

ענת ברקו: אני לא כל-כך חשופה לעולם הזה, חוץ מזה שיש לי בעל שהוא די חירש בגלל שהוא נכה צה"ל, אז אני רואה כמה קשה להתמודד עם זה, ובמיוחד עם אנשים מבוגרים שלא מקבלים את הנכות שלהם.

ענת ברקו: אני לא רואה כאן ילדים שהנכות הזו מגבילה אותם באיזושהי צורה.

ענת ברקו: ולכן זה דבר ענק, המקום שאתם נמצאים בו היום, ואני בטוחה שהדרך היתה קשה מאוד, אבל היא שווה מאוד.

ענת ברקו: זו חובתה של המדינה.

ענת ברקו: אף אחד לא עושה טובה לאף אחד.

ענת ברקו: זו חובתה של המדינה, ואם המדינה לא תעשה את זה בגילאים הצעירים ביותר, זה ישפיע על כל מהלך החיים של האזרחים הללו, כל תהליכי הגדילה, הלמידה, התרומה לעצמם ולחברה, ההזדקקות לסיוע בתוך החברה.

ענת ברקו: ולכן התחושה שלי היא שזה בטל בשישים, ההשקעה הזו, לעומת מה שאנחנו מקבלים פה.

ענת ברקו: חייבים לעזור ולעשות את מה שאפשר.

ענת ברקו: תודה.

יעקב מרגי: בדיון הקודם גם אמרתי, היה דיון על פרויקט כל-כך חשוב – כמה עולה למדינה?

יעקב מרגי: לקרן להכוונת חיילים משוחררים?

יעקב מרגי: אמרתי שאם הייתי מסמן את תקציב משרד הביטחון בנקודות, לא היינו רואים את נקודה של הפרויקט הזה, של בגרות ללוחמים.

יעקב מרגי: סכומים מזעריים.

ענת ברקו: אז אתה רואה, אדוני היושב-ראש?

ענת ברקו: אנחנו מדברים פה על דברים שמשנים חיים של כל-כך הרבה אנשים.

יעקב מרגי: אני רואה את החיוך של רחלי וגלית, אני יודע שהן חוזרות למשרד וכל אחת מביאה תוספת לתקנה הזו.

יעקב מרגי: תזכרו, כל עוד הנר דולק, עד ה-31 בדצמבר, עוד ניתן לתקן.

יעקב מרגי: אנחנו בחנוכה.

מרדכי יוגב: תעשה ישיבה ב-31.

יעקב מרגי: חברת הכנסת שולי מועלם, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: שלום לכולם.

שולי מועלם-רפאלי: זכיתי בכנסת הקודמת להתחבר לארגוני החירשים וכבדי השמיעה.

שולי מועלם-רפאלי: קודם כל, אחד הדברים שהדהימו אותי – וכל חברי הכנסת שיושבים פה הם אנשים שמעורבים חברתית עמוק ובארגונים עצמם – ארגוני החירשים וכבדי שמיעה הם היחידים שכל הארגונים משתפים פעולה.

שולי מועלם-רפאלי: זה היה מדהים.

שולי מועלם-רפאלי: עשיתי פה יום בכנסת – תדעו, בכל התחומים.

שולי מועלם-רפאלי: וחברי חבר הכנסת מרגי שישב אתי ואני בעיקר ישבתי איתו בוועדת העבודה והרווחה בלי הפסקה בכנסת הקודמת, היינו – אין משהו אחר להגיד.

שולי מועלם-רפאלי: והדבר הזה הוא אמירה מהותית על איך שאנחנו צריכים לתפוס את הדבר הדי-פשוט שצריך לעשות פה.

שולי מועלם-רפאלי: תקשיבו, מדובר פה על כסף קטן שיעשה שינוי גדול.

שולי מועלם-רפאלי: וככה צריך לחזור לשרים.

שולי מועלם-רפאלי: אתם תחזרו לשרים, אנחנו נחזור לשרים, לשרים של הבית שלנו, לשרים שלא בבית שלנו.

שולי מועלם-רפאלי: אבל חברים, מדובר על כסף קטן, שהשינוי שהוא מביא הוא כל-כך משמעותי.

שולי מועלם-רפאלי: אני פספסתי את הילדים.

שולי מועלם-רפאלי: אני מכירה לפחות את עדן מהחיים הרגילים, של לא להופיע בוועדת החינוך של הכנסת.

שולי מועלם-רפאלי: ואני רוצה להגיד דבר נוסף.

שולי מועלם-רפאלי: דיברה חברת הכנסת ברקו, ואני באה מדיון – וזאת הסיבה, סליחה בפני מי שאנחנו נכנסים ויוצאים לו כל הזמן מול העיניים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו בעוד שלושה דיונים במקביל.

שולי מועלם-רפאלי: אני יורדת עכשיו מדיון על חוק השירות הלאומי-אזרחי.

שולי מועלם-רפאלי: חברים, אם רוצים אנשים מעורבים בחברה, צריך לתת להם כלים להיות מעורבים.

שולי מועלם-רפאלי: מישהו שיישאר סגור בבית מחובר לקבוצה קטנה, לא יוכל להוציא, לא את האור הפרטי שלו ולא להשפיע על האור היותר-גדול.

שולי מועלם-רפאלי: ואני חושבת שזה המעשה החשוב שאותו צריך לעשות עם התקציב הקטן הנדרש פה היום.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש אתנו אנשי אקדמיה שהטריחו את עצמם והגיעו לכאן, ולא נוותר עליהם.

יעקב מרגי: נתחיל עם פרופסור חווה מוז'ניק.

<חוה מוז'ניק: שלום לכולם.

<חוה מוז'ניק: אני רוצה, אחרי כל הדיון הזה, לומר שהמשאבים שיצטרכו הם יותר, לא פחות, מכיוון שהאיתור המוקדם שאורלי דיברה עליו קודם, מאפשר לנו לשקם את הילדים יותר מוקדם.

<חוה מוז'ניק: וכל המדע והידע שאנחנו צוברים בנושא של הפרעות בתקשורת, אומר: ככל שאתה מתחיל מוקדם יותר, ומשקם גם כאלה שבעבר אולי היינו אומרים שהם מסתדרים, שאם יש להם ליקוי קל אז לא צריך כל-כך לעזור להם, הם יסתדרו, אם יש להם אוזן אחת אז הכול בסדר.

<חוה מוז'ניק: היום אנחנו יודעים מתוך מחקרים שאיכות החיים הבוגרים היא שונה אם יש לך שתי אוזניים עובדות, אם יש לך שיקום מוקדם, גם בלקויות קלות.

<חוה מוז'ניק: כך שהמשאבים יצטרכו לגדול ולא לקטון.

<חוה מוז'ניק: אז אם מישהו כאן מדבר על ירידה בתקציבים שצריך - - -

יעקב מרגי: אמרתי: הסטאטי זה נסיגה.

יעקב מרגי: לעמוד במקום זה נסיגה.

<חוה מוז'ניק: אז אני אומרת שוב: מתוך המדע, מתוך מה שאנחנו יודעים, המשאבים יצטרכו להיות גדולים.

<חוה מוז'ניק: ופה נכנסים גם תקנים של קלינאי תקשורת, ולא חסרים קלינאי תקשורת.

<חוה מוז'ניק: מה שחסר זה התקנים שיהיו בשירות הציבורי, מכיוון שלא כל אחד יכול להרשות לעצמו טיפול פרטני-אישי.

<חוה מוז'ניק: ואנחנו יודעים שקלינאי תקשורת מקבלים הכנה אקדמית מאוד-מאוד רצינית בכל הנושא של שיקום שמיעה, לעבוד על תפיסת דיבור, הפקת דיבור, וזה כמובן דורש תקציבים של תקנים במגזר הציבורי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ד"ר לימור לביא, בבקשה.

<לימור לביא: אני מאוניברסיטת חיפה, ואני ראש תחום אודיולוגיה בחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה.

<לימור לביא: קודם כל, אני רוצה לומר שאנחנו כחוג מתייחסים מאוד לקבוצה הזאת של ילדים לקויי שמיעה בכמה קורסים שמתייחסים ישירות, גם לאודיולוגיה של הגיל הרך וגם לתקשורת בקרב לקויי שמיעה.

<לימור לביא: יש לנו אפילו תוכנית M.A.

<לימור לביא: של בלשנות של שפות סימנים.

<לימור לביא: זאת אומרת, אלה נושאים שאנחנו מאוד מתייחסים אליהם, כולל הכשרה של הסטודנטים שלנו בתחום זכויות חוקיות של אנשים עם ליקויי שמיעה, בתחום של הנגשה.

<לימור לביא: ואנחנו מאוד-מאוד מדגישים בפניהם את הצורך לתת משהו כולל, זה משהו ברוח החוג שלנו, שזה לא רק לתת מכשירי שמיעה ולא רק לתת שיקום דיבור.

<לימור לביא: אלא גם לתת איזשהו שיקום כולל מכל ההיבטים החברתיים, הסוציאליים, השמיעתיים, קלינאי תקשורת שמלווים אותם, וכן הלאה.

<לימור לביא: בנושא האבחון המוקדם, אני רוצה להתחבר לדיון שבעבר היה כאן, ואנחנו עוסקים בשאלה שלו באגודת קלינאי התקשורת ובין חוגים שונים בבתי-ספר להפרעות בתקשורת, וזה נושא הצורך להוסיף עוד שלב אחד בסיקור השמיעה.

<לימור לביא: זה משהו שאנחנו בודקים.

<לימור לביא: אנחנו עוד לא יודעים האם הוא נחוץ או לא.

<לימור לביא: אבל ככל הנראה, הפער הזה שבין סיקור שמיעה בגיל יומיים לבין סיקור שמיעה נוסף בגיל שש או שבע, הוא פער מאוד-מאוד בעייתי, משום שהרבה ילדים מגיעים ל"שמע" כשהם לא עברו ב"מיח"א", ולא אותרו במשך שש שנים כי לא ידענו, כי לא איתרנו.

<לימור לביא: אז זה עוד נושא שאנחנו מקווים לטפל בו.

יעקב מרגי: אחרונת הדוברים, לפני שנעשה סיכום, גברת דבי קסטל, בבקשה.

<דבי קסטל: שלום, שמי דבי, אני ראש היחידה להכשרה קלינית בחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה.

<דבי קסטל: בשתי מילים, אני רק רוצה להגיד שמבחינת הכשרת הסטודנטים בחוג, הם מוכשרים לכיוון של לקויות שמיעה על כל הרבדים, גם בנושא של אימוני שמיעה, אבל גם בהתייחס לנושא שפה.

<דבי קסטל: ורציתי גם להתייחס למה שאמרו כאן – באמת אין מחסור בקלינאי תקשורת, לדעתי.

יעקב מרגי: בגלל זה אתם מרימים מדי פעם את הרף, ועוד, ועוד ועוד.

<דבי קסטל: אנחנו בעד שיהיו כמה שיותר.

יעקב מרגי: זה לא נראה, לפי תנאי הסף.

<קריאה: בפריפריה אין בדרום אין קלינאיות.

<דבי קסטל: יש ביקוש גדול מאוד.

<דבי קסטל: ובאמת, המחסור הוא בתקנים.

<דבי קסטל: ואנחנו מקווים שאם יהיו יותר תקנים - - -

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: הבנתי שנגעתי בפצע פתוח - - -

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: סליחה, אתם רוצים לנהל דיון?

יעקב מרגי: אני אקצה לכם חדר בחוץ.

יעקב מרגי: בבקשה, גברתי.

<דבי קסטל: אני אומרת שהבעיה היא לא בעיה של רצון.

<דבי קסטל: במקומות מסוימים הבעיה היא בעיה של תקנים, ומדי שנה יוצאים בוגרים רבים לשטח שמעוניינים לעבוד בתחום הזה ובתחומים האחרים שקשורים בהפרעות בתקשורת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אחרונה, בבקשה.

<אורלי הלפרן: אני ד"ר אורלי הלפרן, ואני היום פה נציגת אגודת קלינאי התקשורת.

<אורלי הלפרן: עד לפני שלושה חודשים, כשיצאתי לגמלאות, הייתי מדריכה ארצית לאודיולוגיה במשרד החינוך ואחראית על ההנגשות לתלמידים לקויי שמיעה.

<אורלי הלפרן: מתוך כל מה שנאמר כאן, מעבר להערכה גדולה לפעילותה של "שמע" ולהצלחות הנהדרות, אני חושבת שצריך לתת את הדעת שהוויכוח כאן הוא לא אם משרד החינוך נותן, ואם משרד הרווחה נותן, כי כולם נותנים.

<אורלי הלפרן: אבל לכולם יש שמיכה קצרה.

<אורלי הלפרן: וכאשר המערכת פועלת בתת תקציב, לפחות עד לשנה האחרונה העבודה היתה בתת תקציב.

<אורלי הלפרן: כך לגבי ההנגשות, כך לגבי נושאים אחרים.

<אורלי הלפרן: זה הולך ומשתנה בגלל שנחתנו התקנות, בגלל שיש הקצאות, אבל בשלב הזה זה ויכוח של את מי מכסה השמיכה ולמי מחלקים אותה.

<אורלי הלפרן: ולכן אני מבקשת להדגיש – אין פה התגוננות, אין פה אמירה אחרת, אלא צריך להבין שיש תת תקציב, וצריך לתקצב בסכום - - -

יעקב מרגי: אז אני יכול לזרוק את דברי הסיכום שלי.

<אורלי הלפרן: אני מאוד שמחה שעשיתי את זה טוב.

יעקב מרגי: אני שמח שכיוונתי לדעת גדולות.

יעקב מרגי: תודה לכולם, תודה לחברת הכנסת מרב בן ארי שהדיון הזה נקבע ביוזמתה ונבצר ממנה להגיע בגלל שליחות פרלמנטרית בחו"ל.

יעקב מרגי: הוועדה קובעת שעומדת לאדם הזכות לממש את הפוטנציאל שלו, והמדינה צריכה לאפשר לו זאת בצורה המיטבית.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך, למשרד הרווחה והשירותים החברתיים, לבדוק את מבחני התמיכה לזכאות לעמותות המטפלות בתלמידים לקויי שמיעה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לבחון את גובה התקציב לתקנה זו.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת את עמותות: "שמע", "שמעיה", "מיח"א", וכנ"ל, אנחנו לא מכירים את כל השמות, כאילו הזכרתי את כולם – אצלנו בבית-הכנסת אומרים: אף על פי שאינם כאן כבודם כאן

יעקב מרגי: – ובל ייפקד מושבם ממבחני התמיכה הקרובים, ושעושים מלאכתם, מלאכת הקודש, בטיפול בלקויי שמיעה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרדי הממשלה להמשיך ולתמוך בעבודה חשובה זו של הגופים הנ"ל כבעבר.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לקבל את תשובת השרים לנכונותם להגדיל את סך התמיכה עדיין בשנת 2015 וב-2016, לא או, וב-2016.

יעקב מרגי: כי העולה מהדיון פה שהתרומה היא רבה, ואנחנו מודים על כל מה שעושים משרדי הממשלה, ועושים הרבה ועושים המון.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, כל אחד מסתכל מבעד המשקפת האישית שלו, אבל כמי שיושב כאן, ואני יודע בחצי שנה האחרונה בתפקידי זה, מה שהמערכות עושות להנגשה וכדי לתת את הדחיפה לאנשים עם מוגבלויות – והמוגבלויות הן רבות.

יעקב מרגי: תאמיני לי, כמה שאני מעורה, ומכיר, וידעתי, ועם הניסיון העשיר שלי, לא ידעתי עד כמה.

יעקב מרגי: נכון.

יעקב מרגי: לא די, לא מספיק.

יעקב מרגי: בדברים האלה אנחנו לא אומרים די.

יעקב מרגי: והתפקיד שלנו כחברה בריאה זה לתת דחיפה מאחורה לאלה שמתקשים במעלה ההר, במעלה הגבעה.

יעקב מרגי: בזה אנחנו ניבחן כחברה.

יעקב מרגי: תאמינו לי, לא במדד המזויף של אחוז הזכאות, שאנחנו משחקים איתו איך שרוצים.

יעקב מרגי: ואנחנו משחקים איתו איך שאנחנו רוצים.

יעקב מרגי: זה המבחן של חברה בריאה, חברה ערכית, לתת את אותה דחיפה שאנחנו יכולים לתת לאלה שמתקשים, ולא באשמתם, במעלה הגבעה.

יעקב מרגי: ואני מבקש לקבל את תשובת השרים.

יעקב מרגי: רחלי, גלית, יש בכוחכן.

יעקב מרגי: תסכלו עליי שתיכן, אני מוגבל.

יעקב מרגי: אני רוצה לראות ממבט הפנים שלכם שאתם באמת תגידו לשר: ביג דיל.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, מניסיוני כפרלמנטר וכשר – תקציב 2015 אושר לפני כשבועיים – אני אומר לכם, תת ביצוע, האוצר הולך לחגוג בדרך אל הבנק, לרקוד בדרך אל הבנק בסוף השנה.

יעקב מרגי: יש הרבה סעיפים שלא מומשו.

יעקב מרגי: זו הזדמנות שלכם.

יעקב מרגי: זה לא כסף גדול, זה לא כסף גדול.

יעקב מרגי: לקחת עוד ב-2015 ולתת סיכוי לאותם גופים שמתקשים ועושים עבודת קודש.

יעקב מרגי: אני מודה לכם שהבאתם את עדן ועמית – עדן ועמית, תדעו לכם, בדרך-כלל אני לא זוכר שמות, אבל פה קלעתי בפעם הראשונה.

יעקב מרגי: אני דוגמה, אני נושא הרבה מוגבלויות.

יעקב מרגי: לכן אני אומר, זה לא כסף גדול.

יעקב מרגי: ואני מודה לכן על נכונות לפי הבעת הפנים, ואני ממתין לתשובתכן.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.

יעקב מרגי: רגע, פתחתי את הישיבה שוב, ושזה ייכנס לפרוטוקול.

<יהונתן שיוביץ: עוד מעט חנוכה, ואני רוצה להראות לכם רק איך מסמנים חנוכה.

<יהונתן שיוביץ: תסמנו כולכם: חנוכה.

<יהונתן שיוביץ: חג שמח.

<יהונתן שיוביץ: ותודה רבה לכולם.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.