ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 49, 2015-12-07 10:45

אברהם נגוסה: שלום לכולם.

אברהם נגוסה: אנחנו תיכף נפתח את הדיון.

אברהם נגוסה: אנחנו מחכים ליושב ראש הכנסת שייכנס ואז נתחיל.

אברהם נגוסה: יושב ראש הכנסת הגיע לברך את הכנס ולפתוח, אז אנחנו נקבל את יושב ראש הכנסת.

אברהם נגוסה: כבוד יושב ראש הכנסת, מר יולי יואל אדלשטיין, כבוד השופט, חברי הכנסת, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית, מר נתן שרנסקי, חברים, אורחים נכבדים.

אברהם נגוסה: היום אנחנו מציינים 30 שנה לעלייה מאתיופיה, אנחנו מציינים היום, שנת 2015, שהעלייה מאתיופיה דוברה בצורה ברורה ופומבית לפני 30 שנה ואנחנו מאוד שמחים היום לציין את זה.

אברהם נגוסה: תודה, אדוני יושב ראש הכנסת, שאתה מכבד אותנו לבוא ולברך את יהודי אתיופיה שהחליטו ולקחו את הסיכון לעלות למדינת ישראל בדרך לא דרך וסבלו והקריבו הרבה בדרך.

אברהם נגוסה: העולים הם הגיבורים של העלייה.

אברהם נגוסה: אני גם רוצה להודות מאוד לכל המערכות של מדינת ישראל שעשו על מנת להגשים את החלום של יהודי אתיופיה.

אברהם נגוסה: אני גם רוצה להודות לפעילי העלייה בקרב הקהילה, שפעלו גם להכרתה וגם לעלייתה של הקהילה יד ביד עם המוסד.

אברהם נגוסה: נמצא איתנו אורח מיוחד שאני מאוד מתרגש להגיד את שמו, אדם יקר, ג'ורג' גוטלמן, שתרם את מטוסיו הפרטיים לצורך הצלחת מבצע משה.

אברהם נגוסה: אנו מבקשים מעומק לבנו להודות לו על כך בשם מדינת ישראל, אתה עשית דבר גדול.

אברהם נגוסה: גם למשפחתך, לאשתך, לשני הבנים שלך, שנמצאים פה, תודה שהיום אתם איתנו.

אברהם נגוסה: אני ארחיב יותר מאוחר, קודם כל אני אתן ליושב ראש הכנסת שיברך ואז אני אמשיך.

אברהם נגוסה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב, כמעט צהריים טובים, ברוכים הבאים לכנסת, חברי הכנסת וחברי הוועדה, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, והיושב ראש, חבר הכנסת אברהם נגוסה, כל הכבוד על היוזמה שהיא ציון היום המיוחד הזה.

יולי יואל אדלשטיין: כבוד נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר, מותר לגלות שאתה לא נמצא כאן בתוקף היותך שופט בכיר ונשיא בית המשפט העליון בדימוס, עם כל הקריירה המשפטית, אלא כמי שעסק בנושא הזה, הלא תמיד פשוט, לפעמים מורכב, של עליית עולי אתיופיה, ותודה רבה לך דווקא בתחום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לך בשם מדינת ישראל ובשם עם ישראל על כל מה שהשקעת ועשית בנושא הזה, כבוד השופט שמגר.

יולי יואל אדלשטיין: מר ג'ורג' גוטלמן, רעייתו אלין, כבר שמענו, שהתגייסתם ברגע הנכון ואני, מניסיוני כבר רב השנים, אומר שלפעמים לחתוך בצורה כזאת ולא להסתבך עם כל מיני בירוקרטיות זה דבר שמאוד עוזר לקדם תהליכים.

יולי יואל אדלשטיין: הלוואי שנזדקק לזה פחות כמדינה, אבל זה שהיית שם בזמן הנכון, ברגע הנכון, מאפשר לנו עכשיו כעבור 30 שנה לחגוג ולציין ביחד את התאריך המיוחד הזה של מבצע משה.

יולי יואל אדלשטיין: פרופ' מיכאל קורינאלדי, חבר הנהלת בהלצ'ין ופעיל עלייה וקליטה של יוצאי אתיופיה, כבוד הקייסים של העדה, כל החברים, כל האורחים, ברוכים הבאים.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שלמען הדיוק ההיסטורי צריך לומר שכמו כל תאריך, מבחינת העלייה ממדינה זו או אחרת, הוא תאריך סמלי, חשוב, לא מדויק.

יולי יואל אדלשטיין: באולם הזה אני מזהה, גם ללא משקפיים, יוצאי אתיופיה שעלו לארץ לפני 1985, כבר לא לדבר על רבים אחרים שעלו אחרי, אבל אני חושב שעדיין התהליך סמלי.

יולי יואל אדלשטיין: אני חייב לומר לכם באופן אישי שאני זוכר דירה במוסקבה, ב-1980, בהתכנסות של כמה מסורבי עלייה, מורים לעברית, הגיע האורח, בחור צעיר מישראל, אמריקאי במוצאו שעלה לארץ, אבל היה לו דרכון אמריקאי, כמו לכל המבקרים שיכלו להגיע, הוא היה מנגן בגיטרה, ופתאום הוא התחיל לשיר שיר עצוב, אני לא זוכר את השיר, אבל אני זוכר שהייתה בשיר שורה 'שוב אביב בא, מכבי שוב זכתה', ואז היו המכתבים, המכתבים מיהודי אתיופיה, ביתא ישראל, שבעצם ביקשו והתריעו ורצו שידאגו לעלייתם לארץ.

יולי יואל אדלשטיין: הנושא הזה לא היה מוכר לנו ואני זוכר איך מאותו יום הכרנו את הנושא והבנו שכמונו יש עוד קהילות בעולם של אנשים שנמנע מהם לעלות והם מבקשים אותו סיוע שאנחנו ביקשנו.

יולי יואל אדלשטיין: נתן יעיד, באותן שנים הוא כבר היה מאחורי סורג ובריח, אבל הוא יעיד שמסתבר שהשאיפות היו שאיפות משותפות.

יולי יואל אדלשטיין: חוץ מן התאריך שאנחנו מציינים, לא בכדי אמרתי ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כי ברור שכל עלייה מלווה לאחר מכן בתהליך קליטה.

יולי יואל אדלשטיין: אני אגיד לכם גם כאן שאני, כמי שכמו שרבים מכם זוכרים בילה כמה שנים בשתי קדנציות שונות במשרד הקליטה, אני כל פעם קצת מתלבט, כי באירוע כזה אני יכול, בלי לשקר, בלי להמציא שום דבר, לדבר על ההצלחות הרבות, על ההישגים הבלתי רגילים של יהודי אתיופיה, יוצאי אתיופיה, כאן במדינת ישראל ולציין, עוד פעם, גם בקרב היושבים באולם הזה, קצינים בצה"ל, בעלי תארים מתקדמים, בעלי מקצועות ייחודיים, אנשים שמתנדבים ותורמים, גם לקהילה וגם למדינת ישראל בכלל.

יולי יואל אדלשטיין: חשוב לעשות את זה, כי אנשים הצליחו והתקדמו ובשנים האחרונות, כמו שאתם יודעים, גם בקרב חברי כנסת תמיד יש יוצאי אתיופיה, גם בקרב עובדי הכנסת יש לא מעט עובדים מקרב יהודי אתיופיה, הדברים האלה הם חשובים וצריך תמיד לציין אותם, אבל אסור לעשות גם שקר בנפשנו.

יולי יואל אדלשטיין: צריך גם להזכיר שהדרך עודנה ארוכה ולצד סיפורי ההצלחה יש גם לא מעט סיפורים של אנשים שהיום ברוך ה' לא מתחננים שמדינת ישראל תעזור להם לעלות לארץ, אבל עדיין זקוקים למה שנקרא בעברית לא תקנית פּוש, מה שנקרא דחיפה על מנת להמשיך ולהתקדם ולתפוס את מקומם הראוי כאן במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: לכן, וכאן אני סומך על החברים שיושבים ליד השולחן הזה, שעושים את העבודה ביום יום בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, שאנחנו נדע גם לציין ימים כל כך חשובים בתולדות המדינה שלנו, כמו תאריך 30, תאריך עגול, למבצע משה, גם לציין ותמיד להדגיש ולהזמין לכאן על מנת שיהוו דוגמה את האנשים שמאוד הצליחו וכמו שאמרתי כבר תורמים כאן במדינת ישראל, אבל גם לא לטמון את הראש בחול, ולפעמים תוך כדי פעילות תקיפה מול המוסדות השונים לטפל במחדלים, לטפל באלה שעדיין זקוקים לסיוע.

יולי יואל אדלשטיין: אני חושב שזה משקף טוב מאוד את החיים שלנו בכנסת בכלל, ללכת בין שני הדברים האלה.

יולי יואל אדלשטיין: על מה אתה שם יותר דגש, על ההצלחות ומה שהצלחת, או על מה שעדיין צריך לעשות?

יולי יואל אדלשטיין: אין פה מרשם שאני יכול לרשום, אבל כמו שאמרתי, אני סומך גם על החברים שלי ליד השולחן הזה, סומך על הפעילים הרבים שלא רק באים לחגוג אלא ביום יום פועלים לקדם את בני הקהילה, את אלה שזקוקים לעזרה שלהם ובעצם סומך על שיקול הדעת של כולנו ושל המדינה הזאת, שידעה לקלוט גלי עלייה שונים, שגם בתחום הזה נמשיך ונטפל עד שבאמת פחות ופחות נצטרך לדבר על בעיות ויותר ויותר נדבר על הצלחות.

יולי יואל אדלשטיין: ואולי נפסיק גם באיזה שהוא שלב לציין ולומר 'הצלחות של יהודי אתיופיה', או 'יוצאי אתיופיה', הצלחות של עוד ישראלים ועוד ישראלים, כאן במדינה שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: ברוכים תהיו.

אברהם נגוסה: אני מבקש גם להודות למנכ"ל הכנסת על הסיוע והארגון החגיגי, הוא ארגן לנו גם תרגום סימולטני מאמהרית לעברית ומעברית לאמהרית.

אברהם נגוסה: אני רוצה גם להודות לבית התפוצות שהם ארגנו לנו תערוכה שראיתם בחוץ, המנכ"ל ידבר יותר מאוחר.

אברהם נגוסה: בראש ובראשונה אני מבקש, שוב, להודות בשם מדינת ישראל כולה, בשם הכנסת ובשם כל קהילת יוצאי אתיופיה בישראל לאדם יקר ומיוחד שפעל אך ורק מתוך סולידריות יהודית, מר ג'ורג' גוטלמן, יהודי יקר שבאותה תקופה של מבצע משה חי בבלגיה, שהתנדב לתרום את מטוסי החברה הפרטית שלו ואת צוות עובדיו כדי לאפשר את הבאת אלפי היהודים לישראל במסגרת מבצע משה.

אברהם נגוסה: כל זאת רק בהיותו יהודי ומתוך סולידריות יהודית.

אברהם נגוסה: אנחנו היום אומרים לך תודה על כל מה שעשית.

אברהם נגוסה: אני רוצה לתת לך תעודת הוקרה.

אברהם נגוסה: האנשים שהיו בקשר איתו מטעם מדינת ישראל, אנשי המוסד שעבדו והיו בקשר איתו, הם מתארים את עבודתו.

אברהם נגוסה: מטעמי בריאות הוא לא יכול לעלות, אז אני מבקש את אשתו, אלין גוטלמן, שתגיד כמה דברים.

<אלין גוטלמן: חברי הכנסת היקרים, חברים נכבדים, זה כבוד גדול לבעלי ולבני משפחתי להיות פה במקום החשוב והמשמעותי הזה.

<אלין גוטלמן: אני שמחה להוקיר את פועלו של בעלי, ג'ורג' גוטלמן, במהלך מבצע משה.

<אלין גוטלמן: ג'ורג' נמצא פה איתנו, אך לאור המצב הרפואי שלו, הוא לא יכול להודות לכם אישית.

<אלין גוטלמן: אני רוצה לספר לכם את הסיפור של מבצע משה מהזווית שלנו, זווית שאתם לא מכירים, סיפור ששינה את חיינו כמו את חייהם של 8,500 אתיופים.

<אלין גוטלמן: ג'ורג' היה ילד יהודי שהתייתם מאמו, היא הייתה קורבן של הנאצים במלחמת העולם השנייה.

<אלין גוטלמן: הוא היה עני מאוד, אך הצליח להפוך למהנדס.

<אלין גוטלמן: הוא אהב מאוד לטייל בעולם וחיפש דרך לעשות את זה, להגשים את החלום שלו.

<אלין גוטלמן: ב-1970 הוא קנה את המטוס הראשון באשראי, דבר שלא היה מקובל כל כך בזמן הזה, להפתעתו זה עבד ובזכות זה הגיעו מטוסים נוספים שהיו חלק מחברת תעופה גדולה ומוכרת כמו טרנס אירופיאן איירווייס, TEA.

<אלין גוטלמן: המשפחה שלנו תמיד הייתה ציונית ואוהבת את ישראל ולקחה חלק פעיל בקהילה היהודית והבלגית.

<אלין גוטלמן: בנוסף שירתנו את הממשלה הישראלית בכמה הזדמנויות שלא נוכל לפרט אותן פה.

<אלין גוטלמן: בין הלקוחות הגדולים שלנו היו מדינות ערב, שהשתמשו בחברה כדי לעלות לרגל למכה, כך השתמשו במטוס שלנו והמטוסים שלנו היו מוכרים מאוד בשדה התעופה שלהם, כמו בסודן.

<אלין גוטלמן: יום אחד קיבל ג'ורג' שיחת טלפון מישראל, הוא נשאל האם היה מוכן להציל ולהעלות לישראל אלפי יהודים מאתיופיה, ממחנות פליטים בחרטום, הם היו במצב רע מאוד והמתינו שם כבר הרבה זמן אחרי המסע הקשה הכואב מאתיופיה.

<אלין גוטלמן: ג'ורג' הסכים בלי לחשוב פעמיים, הוא הבין את המצווה הענקית שעמדה מולו.

<אלין גוטלמן: זמן קצר אחר כך, בעזרתם של גופים וארגונים נוספים, מבצע משה יצא לדרך.

<אלין גוטלמן: הטיסות יצאו מחרטום אינקוגניטו לבריסל בשעת לילה.

<אלין גוטלמן: הם לא יכלו להגיע ישר לישראל משום שסודן היא מדינה מוסלמית.

<אלין גוטלמן: המטוסים הסתתרו במקום סודי בשדה התעופה בבריסל ורק אחרי שתדלקו הם המריאו לארץ.

<אלין גוטלמן: הסוד הגדול והבלתי אפשרי הזה נשמר היטב בחרטום ובבריסל, למרות מספר עצום של אנשים שלקחו בו חלק.

<אלין גוטלמן: למעשה ההדלפה הגיעה מישראל וזה הביא לסוף של המבצע.

<אלין גוטלמן: היינו חייבים להפסיק ולהשאיר הרבה אנשים מאחור, לא רק שלא יכלו להמשיך את המבצע, גם כל המדינות המוסלמיות עשו עלינו חרם, דבר שפגע בהישג שלנו.

<אלין גוטלמן: ב-2010, כשג'ורג' קיבל פרס כבוד ממכללת רופין, היה לנו כבוד לקיים שיחה עם צעירים, חלקם אתיופים.

<אלין גוטלמן: סטודנט אחד שאל את ג'ורג' 'למה הסכמת לסכן את העסק ואת המשפחה שלך כדי לעזור לנו?

<אלין גוטלמן: ' ג'ורג' ענה לו 'כי אתם הייתם יהודים בצרה'.

אברהם נגוסה: אני מבקש ממנהלת הוועדה לקרוא את המכתב של אפרים הלוי, שהיה ראש המוסד באותו הזמן.

<דנה גורדון שושני: (מקריאה את מכתבו של אפרים הלוי): 'הזמנת

<דנה גורדון שושני: כם הגיעה אליי בהיותי באמצע השבוע במשימה הסברתית בקרב אחת הקהילות היהודיות באירופה ואני יוצא שוב למשימה דומה בקהילה אחרת בשבוע הבא ולא אוכל להשתתף באירוע שתוכנן בוועדה.

<דנה גורדון שושני: אני מאחל לכם כי תצליחו לקיים אירוע שיכבד את העולים שהגיעו ארצה תוך גילוי אומץ לב נדיר והקרבה.

<דנה גורדון שושני: לצדם התנדבו רבים לשרת בסתר בתנאי סיכון חריגים, ברצף המבצעים שבוצעו בשנות ה-80 של המאה שעברה.

<דנה גורדון שושני: בין היתר זכינו לסיוע נדיר של יהודים בתפוצות במקומות שונים ובתפקידים שונים וביניהם אחד שנוכח במעמד שאתם מקיימים, ג'ורג' גוטלמן, ידידי כאח לי.

<דנה גורדון שושני: אין תיאור ואין שיעור למעשיו המופלאים.

<דנה גורדון שושני: שמור לו מקום ייחודי בכותל המזרח היהודי של מצילי נפשות בכל הדורות.

אברהם נגוסה: ברוכים הבאים גם הקייסים, הקייס ראובן מנשה, קייס מולה.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם שהגעתם.

אברהם נגוסה: אני עכשיו אזמין את יושב ראש הנהלת הסוכנות, מר נתן שרנסקי.

נתן שרנסקי: כבוד היושב ראש, כבוד השופט, נבחרי הכנסת, גיבורים של מבצע משה וגם שלמה ועולים חדשים.

נתן שרנסקי: אתם עכשיו שמעתם סיפור על מבצע משה, איך זה היה נראה בעולם החופשי, באירופה וכאן בישראל, וכמובן באתיופיה.

נתן שרנסקי: אני רוצה לקחת אתכם לשנייה לתוך בית סוהר בברית המועצות, ששם אני מקבל עיתון פרבדה, לא היה אפשר לקרוא שם שום דבר חוץ מעיתון פרבדה, ו'פרבדה' זה אמת, אבל כולם ידעו שכל מילה שם שקר, אבל גם התייחסו בהתאם.

נתן שרנסקי: ואז אני קורא שם מאמר מלא זעם על ישראל, איך הצבא של הישראלים, מטוסים של ישראלים נכנסו למדינה עצמאית, סודן, כבשו שם נמל תעופה, כבשו אנשים ולקחו אותם כבני ערובה, נתנו להם שם, שם היה כתוב פלאשים, הכריזו שאלה יהודים והביאו אותם בשביל להשתמש כבשר תותחים במלחמות שלהם.

נתן שרנסקי: ככה היה כתוב.

נתן שרנסקי: התרגשתי מאוד, כי מיד הבנתי שקרה משהו גדול.

נתן שרנסקי: אם כל מילה של שקר שם תהפוך לאמת אז אנחנו מבינים שישראל כנראה הגיעה ומצאה יהודים באפריקה.

נתן שרנסקי: כשאני נכנסתי לבית סוהר ב-1977 אף אחד מאיתנו לא שמע שיש גם יהודים באפריקה.

נתן שרנסקי: לפחות אנחנו במוסקבה לא שמענו.

נתן שרנסקי: וכאן, כנראה הגענו ועשינו עלייה מאפריקה, אז בטח שיגיעו מטוסים גם אלינו, זו הייתה ההרגשה.

נתן שרנסקי: כמה שנים אחרי זה מבצע שלמה ואני כבר בישראל ואני בא ליושב ראש הסוכנות, אני אומר, יש שמועות, אני לא יודע מה בדיוק, יש שמועות שיש מבצע באתיופיה, אני חייב להיות שם.

נתן שרנסקי: ואני מספר לו על מבצע משה בבית הסוהר והוא נותן לי לנסוע בתור עיתונאי באחד מהמטוסים.

נתן שרנסקי: ואז אני ראיתי בפעם הראשונה את הוועדה המשותפת של המוסד ושל הסוכנות היהודית שם בשדה, באותו לילה, וההתרגשות של האנשים שנפגשו עם ירושלים.

נתן שרנסקי: היה שקט, במטוס שלנו לפחות היה שקט כל הדרך, עד שאמרו שמתחתינו ירושלים ופתאום התחילו זריקות וצעקות 'ירושלים', 'ירושלים', 'ירושלים', אתה מרגיש בדיוק כמו שלנו בברית המועצות המילה ירושלים זה היה סמל, זו הייתה שבועה שאנחנו נגיע לארץ ישראל, ככה היה גם פה.

נתן שרנסקי: אחר כך הייתי שר, הייתי אחראי על להביא ב-97'-98' קמפניון ראשון מאדיס ואחר כך בתור שר הפנים פעם ראשונה ביקרתי ואחר כך ביקרתי הרבה פעמים גם בגונדר וגם באדיס ואני חייב להגיד, עם כל המאמצים הרבים שנעשו ועם כל הגיבורים של יהודי אתיופיה בעצמם שעשו, היו גם הרבה השמצות.

נתן שרנסקי: ההשמצות לא נגמרו בפרבדה.

נתן שרנסקי: אני זוכר איך עיתונאי BBC אמר לי בגונדר בשנת 2000, 'בזמן שאנחנו עושים כל מאמץ וממשיכים להביא עולים מאתיופיה, אבל אנחנו שמענו שישראל מעדיפה להביא לא יהודים, גויים, לבנים במקום יהודים שחורים'.

נתן שרנסקי: ככה הוא אמר לי.

נתן שרנסקי: כמעט התפוצצתי מזעם, אמרתי, 'מה אתם באנגליה, מה אתם בעולם החופשי, במשך מאות שנים של ההיסטוריה שלכם, עשיתם לעמים באפריקה משהו דומה?

נתן שרנסקי: אתם הבאתם 100 איש והפכת אותם לאזרחים חופשיים לכל דבר כאחים שלכם?

נתן שרנסקי: איך אתם מעזים?' אבל אני חייב להגיד שההשמצות נמשכות.

נתן שרנסקי: מה שאני גיליתי, ועכשיו בתור יושב ראש הסוכנות, כשיש לנו הרבה מאבקים נגד העולים שלנו, אין שליחים יותר טובים, יש לנו 1,500 שליחים, אין שליחים יותר טובים להילחם נגד השמצות מאשר שליחים יוצאי אתיופיה, מאותם בחורים ובחורות.

נתן שרנסקי: אחת הבחורות שיצאה במבצע משה כילדה קטנה, היום היא שליחה הכי מוצלחת שלנו בוושינגטון.

נתן שרנסקי: הקהילה היהודית בוושינגטון מבקשת מאיתנו עוד שנה ועוד שנה 'תשאירו אותה'.

נתן שרנסקי: זה מאוד מעניין איך דור שלם של יהודים מאתיופיה הופך למגנים של מדינת ישראל.

נתן שרנסקי: כמובן שיש הרבה אתגרים ובעיות של הקליטה ואנחנו לא ניכנס עכשיו לכל זה, אבל דבר אחד אני חייב להגיד, כשאנחנו עלינו מרוסיה ואתם מאתיופיה היה כלי אחד מאוד חשוב שפיתחנו, זה רדיו רק"ע באמהרית וברוסית.

נתן שרנסקי: אמא שלי ז"ל לא הייתה יכולה להבין שום דבר ממה שהיה בישראל אם לא היה לה רדיו רק"ע.

נתן שרנסקי: אני בטוח שגם אצלכם, אצל ההורים שלכם, זה שיחק תפקיד מאוד חשוב.

נתן שרנסקי: היום יש מאמצים לסגור את רדיו רק"ע, אז אסור לנו לדבר על קליטה מוצלחת של יהודי אתיופיה ויהודי רוסיה ויהודים אחרים ויחד עם זה לוותר על כלי בין הכי חשובים שיש לאינטגרציה, לקליטה.

נתן שרנסקי: אז אני משתמש בהזדמנות זו לקרוא עוד פעם, גם לידידינו בכנסת וגם בממשלה למנוע את זה, לדאוג שאנחנו, מדינת ישראל תמשיך לקלוט במלוא הכוח עם כל הכלים שיש לנו את העלייה המפוארת הזו של עלייה מאתיופיה.

נתן שרנסקי: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה ליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית מר נתן שרנסקי.

אברהם נגוסה: אני גם מברך את הרב מנחם ולדמן שנמצא פה, שמלווה את הקהילה הרבה שנים.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך שהגעת.

אברהם נגוסה: אנחנו התברכנו בשופט מאיר שמגר, נשיא בית המשפט העליון בדימוס, המכהן היום כבר מ-2007 כנשיא כבוד בוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה.

אברהם נגוסה: אנחנו התברכנו בפעילותו ואנחנו מאוד מודים לך, אדוני השופט.

אברהם נגוסה: אני אשמח אם תברך אותנו פה.

<מאיר שמגר: גבירותיי ורבותיי, אני שמח להיות כאן מכיוון שאני היום כאן יחד איתכם ואתם יחד איתי.

<מאיר שמגר: שנים רבות חלמנו בחלום שיש להביא ארצה את כל יהודי אתיופיה.

<מאיר שמגר: זה לא היה דבר יוצא דופן כי הקמתה של מדינת ישראל התלוותה כל הזמן באמונה שיש להביא את היהודים מכל תפוצות הגולה כדי שיגורו כאן בארץ.

<מאיר שמגר: והנה התקווה שלנו התגשמה ואני מקווה שהיא תתגשם עד סופה.

<מאיר שמגר: יש כעת החלטת ממשלה, שוודאי תקוים, שהממשלה תמשיך להביא את כל השארית שנשארה באדיס אבבה והשארית שנשארה בגונדר וכולם יעלו ארצה ויתאחדו כאן עם כל תושבי הארץ הזאת, ודאי עם תושבי הארץ הזאת שהם עולי אתיופיה, אבל לא רק איתם.

<מאיר שמגר: אנחנו טיפלנו בעולי אתיופיה לא רק מתוך אמונה שכל יהודי מכל מקום בעולם יכול להגיע הנה ולחיות כאן, אלא גם מתוך אהבה והם צריכים לדעת זאת.

<מאיר שמגר: אנחנו אוהבים אותם כל השנים שבהם טיפלנו ביהודי אתיופיה.

<מאיר שמגר: היו שנים קשות, שנים של הליכה ברגל, שנים של טיסות, שנים שצריך היה להגיע בדרכים קשות ועקלקלות כדי לעלות ארצה.

<מאיר שמגר: אם אני יושב כאן היום ומסתכל עליכם לבי שמח, כי אני רואה שאתם השתלבתם במדינה הזאת והלכתם להיות חלק אינטגרלי ממנה.

<מאיר שמגר: אני מקווה שהוועדה להצלת יהודי אתיופיה, שבראשה אני עומד כבר מספר שנים, תמשיך לפעול ותביא לסיום הפרשה הזאת כדי שכל יהודי שנמצא באתיופיה יוכל לעלות ארצה ולחיות איתנו.

<מאיר שמגר: זה דורש מאמץ, זה דורש פעולה קבועה, אבל אנחנו למודים בניסיון ואנחנו נעמוד בניסיון הזה.

<מאיר שמגר: לכן אני יכול היום לברך אתכם ולומר לכם שאני שמח לראות אתכם כאן ולברך את כל אלה שיגיעו בעתיד כדי להצטרף אליכם ולהצטרף אליי ולהצטרף לחבריי.

<מאיר שמגר: כל טוב לכם.

<מאיר שמגר: כפי שאמרתי, אני שמחתי להיות כאן ואני אשמח להיות בכל חגיגה שתעשו בעתיד כדי להשלים בעלייה ולהוסיף עוד ועוד.

<מאיר שמגר: להתראות וכל טוב.

אברהם נגוסה: תודה, כבוד השופט.

אברהם נגוסה: אנחנו פה בכנס, חברי כנסת ושרים באים והולכים כי יש ועדות ולכן הם מדברים והולכים.

אברהם נגוסה: יש רשימת דוברים, אבל אני מתנצל שנהוג פה לתת לחברי הכנסת, ואני גם מאוד מברך את טיטי איינאו, מלכת היופי לשעבר של מדינת ישראל, שנמצאת פה איתנו והיא גם תספר לנו על ההישגים שלה במדינת ישראל.

אברהם נגוסה: אני עכשיו נותן לחבר הכנסת יואל רזבוזוב, הוא חבר בוועדת העלייה והקליטה, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה הקודם ואני מודה לך שבאת.

יואל רזבוזוב: צהריים טובים.

יואל רזבוזוב: כן, היה לי חשוב להגיע לכאן ולברך.

יואל רזבוזוב: כבוד יושב ראש הוועדה, כל הכבוד על הדיון, חבריי וחברות הכנסת, כבוד השופט, אורחים נכבדים.

יואל רזבוזוב: כיו"ר הוועדה הקודם, בקדנציה הקודמת, כשנכנסתי לתפקיד, כמו שאתם שומעים, גם אני עולה, עליתי בגיל 10, והייתי שקוע בעלייה שלי, העלייה מברית המועצות לשעבר, ואז למדתי בתור יו"ר הוועדה להכיר עלייה אחרת.

יואל רזבוזוב: קיימנו מעל 70 דיונים בקדנציה הקצרה, קדנציה של שנה ושמונה, בנושא של הקהילה האתיופית, עם בעיות, עם אינטגרציה, עם הישגים.

יואל רזבוזוב: היו כל מיני ועדות.

יואל רזבוזוב: היו גם שני חברי כנסת במפלגת 'יש עתיד', חבר הכנסת לשעבר שמעון סולומון וחברת הכנסת לשעבר פנינה תמנו שטה, כך שגם מהחברים שלי במפלגה למדתי להכיר ואני חושב שבאמת כמו שלכל עלייה יש בעיות, גם בעלייה מברית המועצות לשעבר, גם בעלייה של יוצאי אתיופיה, לכל עלייה יש את הבעיות שלה.

יואל רזבוזוב: כשהתחלנו לעשות דיונים והתעמקנו בנושאים פתאום ראיתי, ואני גם עשיתי חישוב לעצמי, לכל עלייה בערך לוקח דור, 25 שנים, ואז היא מתחילה להשתלב ומתחילים להיות הישגים, אז באמת ראיתי המון הישגים, ואני חושב שבמדינת ישראל עדיין לא מבינים ולא מדברים על ההישגים האלה.

יואל רזבוזוב: מעבר למה שיושב ראש הוועדה ציין, יש לנו כאן מלכת יופי, יש אנשי תרבות, יש אנשי ספורט.

יואל רזבוזוב: אני גם הסתובבתי הרבה בחברות, חברות ממשלתיות, טיפלנו בנושא של החוק של העדפה מתקנת, פתאום ראיתי את כמות המהנדסים, כמות הקצינים, אנשים שבאמת השתלבו.

יואל רזבוזוב: אינטגרציה כל כך טובה, אבל איכשהו תמיד אוהבים לדבר על הבעיות.

יואל רזבוזוב: חשוב לדבר על הבעיות כדי לטפל בהן, אבל יש לכם גם בתור קהילה אחרי 30 שנים הרבה אנשים שאתם יכולים להתגאות בהם.

יואל רזבוזוב: אני חושב שזה הדבר החשוב.

יואל רזבוזוב: היום, דווקא ביום השמח הזה, ביום הציון הזה בכנסת, אני חושב שאתם צריכים להתגאות, כי אחרי 30 שנים אתם נותנים באמת תרומה מאוד גדולה למדינת ישראל, כמו שאמרתי, בצבא, בתרבות, כמעט בכל תחום שקיים במשק הישראלי ואתם צריכים להתגאות.

יואל רזבוזוב: אנחנו כאן בכנסת צריכים להמשיך הלאה, לטפל בכל הבעיות של כל העולים, של כל העליות, לכולם יש את הניואנסים ודברים קטנים שצריך לטפל בהם, אבל בסופו של דבר, כמו שאני אמרתי, זה יום שמח ואנחנו גאים ומברכים אתכם.

יואל רזבוזוב: תודה.

אברהם נגוסה: תודה לחבר הכנסת יואל רזבוזוב.

אברהם נגוסה: יש לנו עוד חברי כנסת שממהרים לוועדות, חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו, היא גם רוצה לברך אותנו.

אברהם נגוסה: אנחנו מאוד מודים לך שהגעת.

ענת ברקו: תודה רבה, ד"ר נגוסה.

ענת ברקו: כבוד הנשיא שמגר, חבריי חברי הכנסת, עולים חדשים, גבירותיי ורבותיי, יש פן מסוים שאולי פחות דובר בו כשמדברים על העלייה של יהודי אתיופיה, על מבצע משה, שבעצם רבע מאותם עולים נספו בדרך.

ענת ברקו: רבע.

ענת ברקו: זה דבר עצום וזה אובדן אדיר ולא במקרה נקבע יום הזיכרון ביום ירושלים, שאין יותר סימבולי מהשאיפה והחלום לממש את מה שעבר במשך הדורות, להגיע לירושלים, ואותו היום נקבע כיום זיכרון לנספי עליית יהודי אתיופיה.

ענת ברקו: צריך עוד יותר לצרוב את האסון הזה בתודעה של כולנו, כי המבצע הוא מבצע משמח ומשמח מאוד לראות את כולם פה, אבל צריך גם לזכור את אלה שלא זכו לממש באמת את חלומם, את ההגשמה האולטימטיבית שלהם כיהודים.

ענת ברקו: מה שאני רוצה לומר, טיטי, כולם דיברו על זה שאת מלכת יופי, אבל אני רוצה להגיד שאת קצינה בצבא, קצינה בצה"ל, לי זה מאוד חשוב שאנחנו נזכיר את זה.

ענת ברקו: אני מתחברת מהמקום של השירות שלי בצבא, שירות ארוך שנים, בהיותי קצינת הח"ן של פיקוד הדרום מיינתי את החיילות הראשונות שעלו בעלייה הזו לקורס הקצינות ובאמת איתרנו את הבנות הראשונות לקורס קצינות של יחידות השדה, הקצינה ממוצא אתיופי הראשונה שהייתה בצה"ל ביחידות השדה.

ענת ברקו: זה היה לפני 20 שנה בערך והייתה הצלחה עצומה.

ענת ברקו: המגדלור הזה שכל אחת כמו טיטי וכמו האחרות וכמו הלוחמים שמשרתים ביחידות השדה, באחוזים ניכרים, הרבה יותר מאשר במגוונים אחרים של אוכלוסיות, צריך להדגיש את זה, זה מה שמביא את הגאווה, את גאוות היחידה, את גאוות הקהילה וגם את הנראות של הקהילה במקומות המשפיעים.

ענת ברקו: אני רוצה להודות לכם, תודה עצומה על התרומה למדינה וכמה טוב שאתם בבית.

ענת ברקו: תודה.

אברהם נגוסה: תודה רבה, חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו.

אברהם נגוסה: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, חברת ועדת העלייה והקליטה תברך אותנו.

קסניה סבטלובה: תודה רבה, חברים.

קסניה סבטלובה: חבריי חברי הכנסת, כבוד השופט.

קסניה סבטלובה: נפלא להיות פה איתכם ביום הזה ואני מאוד מתרגשת כי בשבילי זו גם הקדנציה הראשונה שלי בתור חברת כנסת.

קסניה סבטלובה: כפי שאתם שומעים מהמבטא, גם אני עולה ונפלא להיות פה עם יושב ראש הוועדה שלנו, אברהם נגוסה, מייקל אורן, גם הוא עולה, גם האחרים, אמנם לא עולים, אבל בני עולים, זו מהות המדינה שלנו.

קסניה סבטלובה: חברים, בנוסף לכל מה שנאמר פה אני רק אביע תקווה לכך שמי שנשאר עוד באתיופיה ורוצה לעלות, שיתאפשר לו להגשים את החלום הזה בקרוב, שיתאחדו המשפחות ושהעלייה הברוכה הזאת תימשך עד שאחרון היהודים האתיופים שרוצה להיות פה ומוצא את מקומו פה, הוא יבוא ויהיה איתנו כאן בבית שלו.

קסניה סבטלובה: אני אסיים בסיפור קטן מאוד, סיפור אישי שמחזיר אותו לחודש אוגוסט שנת 91', היום הראשון שלי בישראל.

קסניה סבטלובה: אנחנו עלינו עם אמא וסבתא והביאו אותנו למלון דיפלומט בירושלים.

קסניה סבטלובה: באנו לשם כי לא היה לנו עוד מען לאן ללכת בישראל, אין לנו פה קרובים, אין לנו פה חברים, אנחנו לא מכירים אף אחד, הביאו אותנו למלון דיפלומט.

קסניה סבטלובה: זה היה כבר שעות אחר הצהריים, בין הערביים ככה ואני זוכרת היטב את התמונה הזאת, מורידים אותנו מהמונית, אנחנו יוצאים, דורכים לראשונה בירושלים ואני רואה מעגל של ילדים קטנים, שחומי עור, שרוקדים ושרים שירים בעברית.

קסניה סבטלובה: אני מסתכלת עליהם, כי הם כמעט בגילי, או קצת יותר קטנים, קצת יותר מבוגרים ממני, ואני באה אליהם, ככה עומדת מהצד, לא כל כך יודעת מה לעשות עם עצמי כי מי הם ומי אני ומה הקשר בינינו בכלל, כי מה לעשות שברוסיה לא כל כך ידעו על היהדות ועל העושר והגיוון שלה.

קסניה סבטלובה: אני מסתכלת עליהם והם באים אליי ומסתכלים עליי וככה מחייכים, גם הם לא יודעים כל כך עברית, מסתכלים עליי ואומרים לי 'שלום', וזו המילה היחידה שאני ידעתי.

קסניה סבטלובה: אז שנינו עמדנו ככה, עם הילד האתיופי וחייכנו ואמרנו 'שלום'.

קסניה סבטלובה: אני חושבת שזו המהות של מדינת ישראל כולה.

קסניה סבטלובה: כל עלייה מביאה לפה יופי מדהים ועושר ותרבות ועלינו לדאוג כאן

קסניה סבטלובה: בכנסת הזאת כנבחרי ציבור לכך שהעושר הזה יתבטא על כל הגוונים שלו, שאנחנו נוכל באמת לשלב ולהשתלב ולגרום פה לאינטגרציה בלי לאבד את המאפיינים התרבותיים הכול כך ייחודיים לכל עלייה.

קסניה סבטלובה: אני שוב מברכת אתכם ותודה שבאתם לכאן, לכנסת ישראל.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אני מזמין את הקייס ראובן מנשה לברך את הקהל.

<ראובן מנשה: שלום לכולם, בעיקר לאוהדי ירושלים, לבני העדה, האוהבים של ירושלים, חג שמח.

<ראובן מנשה: היום חג חנוכה, אני חושב שיש עוד נס אחד, איך קבעו את הכנס דווקא לעשות בחג החנוכה.

<ראובן מנשה: יש לזה משמעות, זה אור נפלא.

<ראובן מנשה: ביום כזה אני רוצה להגיד תודה לחבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה, לכבוד השופט, לחברי הכנסת, לאנשי הסגל, יהודי אתיופיה, אקדמאים, משפטנים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, נציגים וארגונים שונים מתלווים.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, כשהגענו לסודן, שאני זוכר את מקום הריכוז, המים שהיינו שואבים מהבור, האדמה של סודן, נפלו ילדים, קייסים, זקנים, אמהות.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם שלא באנו לירושלים לחפש אוכל, אלא היה לנו חלום להיות בארץ הקדושה, בעיר ירושלים, בעיר אבותינו אחרי 2,500 שנה.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, תודה לקייסים, למנהיגים הרוחניים, שבאנו לארץ ישראל בזכותם, הביאו דרך סודן ספרים שונים, תורת ישראל, כתוב עליה באמהרית, תורגם מעברית, אנשים חזקים מסרו את נפשם בעיר סודן, המכות, השודדים, והנה עברו 30 שנה.

<ראובן מנשה: אבל כשהגענו לארץ ישראל לא הכירו בזהות שלנו, הקייסים המנהיגים היהודים והנציגים, שכבנו מול משרד הרבנות 60 יום ביום הכיפור כדי שיכירו שאנחנו יהודים לכל דבר.

<ראובן מנשה: לא היה לנו מנוס, לאבותינו לא היה להם שום אתגר להיות אחורה אלא קדימה, הם מסרו את נפשותיהם ושמרו והפשיטו את המכנסיים, 'אמרו, נמות על דתנו', כבר אנחנו לא בסודן אלא בעיר ירושלים.

<ראובן מנשה: כך הוכחנו.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לפרופ' מיכאל קורינאלדי - - - אני לא יודע אם כבוד השופט שמגר היה, פרופ' קורינאלדי היה, שעושה את המשפטים, את ההלכה של יהודי אתיופיה, על ההיסטוריה של ד"ר פייטלוביץ, הראשונים, היהודים מסרו שהגיעו בהתחלה.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם כמה הנציגים מאוד מאוד מוכשרים במשך 30 שנה שעשו את המלחמה האמיתית ואחד מהם זה ד"ר אברהם נגוסה, לא התעייפו, גם לבוא לכנסת לקדם לובי, לשכנע מהמפלגות השונות, וכך אני רואה שיש אנשים בעלי השכלה בעדה, אפשר להיות גאים בהם, דוקטורנטים, ברשות השידור, במקומות שונים, עובדים בגאווה, משפטנים, חיילים לוחמים ביחידות מובחרות.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, הגענו לארץ ישראל האמיתית בזכות שלנו, לא ביקשנו שום אוכל ושום עזרה, אלא הייתה לנו אהבה להגיע לארץ ישראל.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר תודה למוסד של מדינת ישראל, לאדוני, לד"ר גוטלמן, תודה רבה לך, בשם הקהילה שעשית את המבצע.

<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לך, כל הקהילה בכל בית כנסת נתפלל למען הבריאות שלך, תודה שהבאת אותנו, סייעת לנו.

<ראובן מנשה: וחוץ מזה אני רוצה לומר לכם, כמו הראשונים, רחמים אלעזר ו - - - ועוד ועוד חברים, תראו, אני חושב שיש כמה בעלי השכלה אקדמאית ויש גם אנשי סגל בצבא, במלחמות של מדינת ישראל, הם נתנו את נפשם ונלחמים עדיין וגם יש עולים פה, זה לא קל להיות בירושלים עולה, אני עברתי את זה, ודרך אגב, הילדים שלי לא הזדקקו והם צברים, משפטנים, בכל מיני דברים שהם יצליחו.

<ראובן מנשה: אני רוצה להגיד לכולם, בעצם לעם ישראל, תודה רבה שהביאו אותנו לפה לישראל בתנאי אחד, אנחנו הגיבורים של מדינת ישראל, אף יהודי לא בא ברגל לארץ ישראל, רק אנחנו.

<ראובן מנשה: תודה רבה לכם ואני מברך את הקייס שבא איתנו.

<ראובן מנשה: היה לנו את העבודה של הקייסים, זה מאוד קשה, יום ולילה, אבל עזבנו את כל העבודה ובאנו לכאן.

<ראובן מנשה: תודה רבה לכם.

<הקייס ראובן אילי: תודה רבה, חג שמח.

<הקייס ראובן אילי: הקדוש ברוך הוא ישמור עליכם ועלינו, תודה רבה ליושב ראש ד"ר אברהם נגוסה, למר שמגר, כבוד השופט, לכל חברי הכנסת, לחברים היקרים שמשתתפים.

<הקייס ראובן אילי: הקדוש ברוך הוא ישמור עליכם ועלינו.

<הקייס ראובן אילי: כל מקום שיש יוזמה של עם ישראל הקדוש ברוך הוא עוזר, שם הוא נמצא, נסים ונפלאות.

<הקייס ראובן אילי: אנחנו בחג החנוכה, עם ישראל לא התייאשו, מעטים מול רבים עמדו, למה?

<הקייס ראובן אילי: יזמו, לא היו מוכנים להיות תחת שלטון זר, כך שהקדוש ברוך הוא עוזר.

<הקייס ראובן אילי: יהודי אתיופיה, לא שכנעו אותם לבוא לארץ ישראל, אלא היה בתוך תוכם אהבת ארץ ישראל, ירושלים, תורת ישראל, כך האתיופים שמעו הרבה שנים.

<הקייס ראובן אילי: יזמנו לבוא לכאן לארץ ישראל והקדוש ברוך הוא עזר לנו למרות התלאות בדרך והמוות, כפי שכולם יודעים.

<הקייס ראובן אילי: יהי רצון שכל נדחי ישראל בכל מקום יבואו לארץ ישראל, אמן כן יהי רצון.

<הקייס ראובן אילי: חג שמח.

אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו נזמין את טיטי איינאו.

אברהם נגוסה: אנחנו מודים לך שהגעת.

<טיטי איינאו: שלום לכולם.

<טיטי איינאו: האמת שאני מאוד מתרגשת להיות פה, זה יום חשוב לנו כעדה, בכלל למדינת ישראל.

<טיטי איינאו: קוראים לי טיטי ואני נולדתי לפני 24 שנים בחבל גונדר שבאתיופיה.

<טיטי איינאו: אמי העניקה לי את השם איטייש, שפירושו הביטי אל העתיד.

<טיטי איינאו: אבי נפטר כשהייתי תינוקת ואמי נפטרה כשהייתי בת 11, היא כנראה ידעה שהיא לא תוכל להעניק לי עתיד ודאגה להעביר לי שעתידי תלוי רק בי.

<טיטי איינאו: לאחר פטירתה עליתי לארץ עם אחי הגדול, שגדול ממני בשנתיים, גרנו עם סבא וסבתא בנתניה, שניהם כבר אינם בחיים.

<טיטי איינאו: הגעתי לפנימייה ולא ידעתי מילה בעברית.

<טיטי איינאו: בזכות חברה ישראלית שישבה לידי בכיתה למדתי את השפה ושם עוצבה הישראליות שלי.

<טיטי איינאו: התאהבתי בישראל עוד לפני שהגעתי אליה.

<טיטי איינאו: מבחינתי מדובר באהבת אמת.

<טיטי איינאו: בתוך ים הקושי ישראל הייתה ועודנה חוף המבטחים שלי.

<טיטי איינאו: מבחינתי היא אהבת אמת, היא גם הזכות להעניק בחזרה וזה מה שאני מנסה לעשות ב-11 השנים שלי בישראל.

<טיטי איינאו: הקפדתי להיות תלמידה טובה ולהצטיין בלימודיי כדי שחלילה לא אהיה נטל על החברה הישראלית.

<טיטי איינאו: בצבא שירתתי כמ"כית טירונים עד לסמ"פ ומפקדת תחנה לקורס מ"כים כדי להוות דוגמה, להנהיג ולתרום.

<טיטי איינאו: ניגשתי לתחרות מלכת היופי של ישראל כדי שאוכל לייצג את העדה שלי ולהעניק לה הכרה חיובית בקרב הציבור ובקרב התקשורת.

<טיטי איינאו: כיום אני סטודנטית לקיימות וממשל במרכז הבין תחומי.

<טיטי איינאו: ניצלתי את בחירתי למלכת היופי של ישראל כדי להעניק בחזרה לילדי שכונת נאות שקד בה גדלתי.

<טיטי איינאו: יחד עם שבועון לאישה וקרן נתניה גייסתי כספים בחו"ל כדי להעניק לילדי השכונה שלי חוגי העשרה ללא תשלום, חוגים שאני לא יכולתי להשתתף בהם כשהייתי ילדה.

<טיטי איינאו: אני אמשיך לעשות ולתרום ככל שביכולתי, אבל החינוך הוא באחריות המדינה, החינוך הוא המפתח להצלחה ולהשתלבות בחברה הישראלית, החינוך הוא המפתח לביטחון האישי ולביטחון הכלכלי.

<טיטי איינאו: אני מצפה מהמדינה שלי שתעשה הכול כדי שכל ילדי ישראל יזכו לחינוך טוב יותר.

<טיטי איינאו: אני מצפה מהמדינה שלי למגר את נושא ההפרדה בבתי הספר ולפעול לשוויון הזדמנויות.

<טיטי איינאו: בני העדה שלי פועלים שנים ארוכות בצניעות, בענווה, בשקט ובלחישה.

<טיטי איינאו: לשמחתי אני ובני דורי, שגדלנו בישראל, שפתנו עברית ושירתנו בצבא, אנחנו יודעים לדבר בקול ונעשה הכול על מנת שקולנו יישמע וקולנו ישנה את המציאות.

<טיטי איינאו: אני מלאת הכרת תודה למדינה שלי, אבל אני גם יודעת לעמוד על שלי, לשאוף, לרצות ולקוות.

<טיטי איינאו: אני רוצה להיות שווה בין שווים ולא שחורה בין שווים.

<טיטי איינאו: אני רוצה להביט אל העתיד שלי ואל העתיד שלנו עם תקווה, חיוך ולא בפחד.

<טיטי איינאו: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: היא מודל לחיקוי, ילדה שעלתה כיתומה וגדלה פה והתחנכה והתקדמה והגיעה בזכות לאן שהגיעה ואני מאוד מודה לך.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: חבר הכנסת מיכאל אורן, חבר ועדת העלייה והקליטה.

אברהם נגוסה: בבקשה.

מיכאל אורן: צהריים טובים, שלום.

מיכאל אורן: תודה רבה, כבוד היושב ראש, כבוד השופט, כבוד הקייסים, חברתי לסיעה, צגה מלקו, אם את שם, מכובדיי כולם.

מיכאל אורן: לטיטי אין מבטא, אבל אומרים לי שיש לי מבטא, מישהו שומע?

מיכאל אורן: אני לא שומע, אבל אתם שמעתם כמה מבטאים היום, בעיקר רוסים, שתי חברותיי וחבריי בכנסת.

מיכאל אורן: לכל עולה חדש למדינת ישראל יש את הסיפור שלו, את הסיפור שלה וכולנו יודעים שלעלות לארץ, להיקלט במדינת ישראל, לא תמיד כל כך פשוט.

מיכאל אורן: אבל אני לא חושב שמי שיושב על הבמה היום, יש לו סיפור או לה סיפור כמו שיש לכם.

מיכאל אורן: אנחנו לא הלכנו מאות ולא אלפי קילומטרים, לא היינו מטרה לחיות טרף, לא היינו מטרות לשודדי דרך, לא סבלנו ולא הגענו למקום שמבחינה תרבותית כל כך זר לנו, כל כך קשה להסתגל, מבחינת חינוך ותרבות וחברה.

מיכאל אורן: אתם עברתם כברת דרך שבעצם אין זולתה בהיסטוריה הישראלית.

מיכאל אורן: חשוב מאוד לציין את כל ההישגים שעליית העדה האתיופית למדינת ישראל.

מיכאל אורן: חשוב לציין את ההישגים ואנשים כמו טיטי שבעצם הפכה להיות חלק כל כך חשוב מהמארג הישראלי, אבל אסור לנו, אסור לנו להתעלם מהבעיות שנותרו.

מיכאל אורן: במשך שנים רבות ועד היום הזה אני עוסק הרבה מאוד בהסברה, בהושטת יד לקהילות שונות ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית ובארצות הברית במיוחד לקהילה האפריקאית אמריקאית.

מיכאל אורן: מגיעות מדי שבוע משלחות מארצות הברית ובשנים קודמות אני חייב להגיד לכם, זה רגע של וידוי, כשהייתי עומד לפני קהילות כאלה ולפני משלחות הייתי אומר להם בגלוי, 'יש לנו הרבה בעיות במדינת ישראל, יש לנו פילוגים בין דתיים וחילוניים, בין יהודים וערבים, אבל תודה לאל אין לנו בעיה על בסיס גזעני בישראל, הנה, תראו את העלייה מאתיופיה, ונקלטו היטב'.

מיכאל אורן: אני חייב להגיד לכם, רגע של וידוי, עד ההפגנות אני לא הייתי מודע לעומק הבעיות פה.

מיכאל אורן: היום אני פוגש אותן משלחות של אפריקאים אמריקאים בארצות הברית ואני אומר להם את האמת, 'לנו יש בעיה', ואנחנו חייבים להכיר בבעיה הזאת משום שזה ראשיתה של הדרך לפתור את הבעיה, אי אפשר להתעלם.

מיכאל אורן: אז חשוב מאוד להתגאות, חשוב מאוד לציין, אבל אנחנו חייבים להכיר בעובדה שיש לנו עוד כברת דרך.

מיכאל אורן: אני בתור חבר כנסת ואני מדבר בשמם של כל חבריי לבית הזה וגם בתור אזרח ישראל מן השורה, אני מסור, אני לא אוכל לנוח עד שאנחנו נפתור את כל הבעיות האלה, שבאמת כמו שטיטי אמרה, אנחנו אזרחים שווי זכויות, שווי מעמד ואנחנו כולנו ישראלים שווים בכל דבר.

מיכאל אורן: תודה רבה לכם.

אברהם נגוסה: פרופ' מיכאל קורינאלדי שנלחם, נאבק 50 שנה לעליית יהודי אתיופיה והיום גם מלווה את הקהילה גם בעלייה וגם בקליטה.

אברהם נגוסה: הוא יושב ראש חבר הנהלת בהלצ'ין ויושב ראש ועדת איתור הנספים בעלייה דרך סודן.

אברהם נגוסה: אני שמח להזמין אותך אל הבמה לתת לנו את הידע של הרבה שנים שעשית.

אברהם נגוסה: תודה שהגעת.

<מיכאל קורינאלדי: תודה ליושב ראש הישיבה, אברהם נגוסה, ולנשיא בית המשפט העליון לשעבר.

<מיכאל קורינאלדי: לי זה יום חג אישי, צריך גם להסביר מה קרה ב-20 שנה כי אברהם מדבר על 30 שנה לעלייה והוא מזכיר שאני פעיל 50 שנה ואכן זה נכון.

<מיכאל קורינאלדי: היה בדרך, כפי שכבר הזכירו כאן, מאבקים לטובת העלייה של יהודי אתיופיה.

<מיכאל קורינאלדי: כמובן הזמן קצר כאן מלספר את ההיסטוריה ואני אגע בנקודות אחדות.

<מיכאל קורינאלדי: אי אפשר שלא להזכיר שמות, הזכירו כאן את יעקב פייטלוביץ, אחריו, אם נדלג תקופה מסוימת, צריך להזכיר את חזי עובדיה שהוא זה שמסר לרב עובדיה יוסף בשעתו מכתב על העלייה של יהודי אתיופיה, כי באותה עת מדינת ישראל עדיין לא פתחה את שעריה ליהודי אתיופיה.

<מיכאל קורינאלדי: אחרי שהרב עובדיה יוסף הוציא פסק שיהודי אתיופיה הם יהודים לכל דבר ובמוסדות העלייה חייבים להעלות אותם התחילה התנועה למען העלייה של יהודי אתיופיה.

<מיכאל קורינאלדי: אני זוכר שלבים שונים מאוד מעניינים.

<מיכאל קורינאלדי: פעם באתי לשר שלמה הלל, היה שר הפנים, שנים אחדות אחרי שהרב עובדיה יוסף זצ"ל פסק מה שפסק ואני שואל אותו 'מדוע לא התחלתם בעלייה?' ואני אומר לו 'מוכרח להיות לך הפסק של הרב עובדיה יוסף', אתם יודעים מה?

<מיכאל קורינאלדי: הוא פתח את המגירה והוא אומר 'אכן, קורינאלדי, מצאתי ואני מתחייב לעשות כל מה שאוכל למען העלייה של יהודי אתיופיה', אבל לקח זמן מסוים, הגיע ראש הממשלה מנחם בגין והוא נתן את ההוראה 'הביאו לי את יהודי אתיופיה'.

<מיכאל קורינאלדי: דא עקא שבאותו שלב סגר מנגיסטו של אתיופיה את השערים של אתיופיה ואז הייתה החלטה מאוד אמיצה, זו הייתה ההחלטה של הקהילה, להתחיל ביציאת מצרים של יהודי אתיופיה.

<מיכאל קורינאלדי: זו ממש יציאת מצרים.

<מיכאל קורינאלדי: כמובן בלי העזרה של המוסד, שלא הזכירו כאן, ואני מבקש מהמוסד, אחרי 30 שנה, אל תשאירו את הדברים בסתרים ובמחבואים, יש לפחות, הייתי אומר, אני מכיר כ-15 פעילים מהמוסד, צריך להעלות אותם על נס ולהשאיר את שמותיהם.

<מיכאל קורינאלדי: אפרים הלוי אכן היה המנחה, בשלבים מסוימים, אבל יש עוד מספר פעילים וצריך לנהל את הדבר הזה כי אחרי 30 שנה השקיפות יכולה להיות רק לתועלת וצריך להזכיר אותם.

<מיכאל קורינאלדי: אגב, הציבור גם לא יודע שמבצע משה זה רק הסיום של מבצע אחים.

<מיכאל קורינאלדי: מבצע אחים זה מבצע שהתנהל עם פעילי העדה והמוסד החל מ-1979.

<מיכאל קורינאלדי: היו מסלולים שונים למבצעים הללו, היה מסלול של ספינות, ספינת בת גלים, לאיזה כפר שעשו אותו כאילו כפר של דייגים בסודן, דרכו פעלו פעילי המוסד ומשם דרך הים הביאו אנשים רבים.

<מיכאל קורינאלדי: הרקולסים במדברות של אתיופיה.

<מיכאל קורינאלדי: כל זה קרוי מבצע אחים, וכשאני שואל את הציבור הישראלי 'אתה יודע מה זה מבצע אחים?

<מיכאל קורינאלדי: ' כולם יודעים מבצע משה.

<מיכאל קורינאלדי: אכן, מבצע משה היה שלב אחרון, אבל במבצע אחים פלוס המבצעים האחרים הגיעו 16,000.

<מיכאל קורינאלדי: במבצע משה 8,000, אבל בכל המבצעים 16,000, המבצע נמשך חמש שנים לפני מבצע משה וחמש שנים לאחריו, עד כמעט 1990 המשיכו לצאת היהודים דרך סודן בדרכים שונות, גם על ידי תכסיסים עם השלטונות הסודנים.

<מיכאל קורינאלדי: אינני יודע מדוע הדבר הזה צריך להיות במחבואים.

<מיכאל קורינאלדי: צריך להזכיר גם את בוש, שסייע למבצע משה בכל הכרוך בזה.

<מיכאל קורינאלדי: היה כרוך בזה גם כסף רב, עד היום לא יודעים מה הסכום שהוצא.

<מיכאל קורינאלדי: אנחנו יודעים שבמבצע שלמה היה בסדר גודל של 35 מיליון דולר שהיו צריכים לשלם לשלטונות האתיופיים, גם במבצע משה הפעילות של ג'ורג' גוטלמן הייתה בהתנדבות וכל הכבוד, אבל מעבר לזה זה דרש משאבים אדירים ואכן יהדות ארצות הברית התגייסה.

<מיכאל קורינאלדי: אנחנו פעלנו במקביל כאן בארץ ואנשים קצת כעסו עלינו, אמרו 'מה אתם עושים הפגנות?

<מיכאל קורינאלדי: ' גם הזמין אותי בזמנו אחד מאנשי המוסד ואמר לי 'תשמע, עכשיו מתנהלת העלייה, אתם עושים הפגנות?

<מיכאל קורינאלדי: ' כמובן שאנחנו הפסקנו את ההפגנות ברגע מסוים.

<מיכאל קורינאלדי: אני לא חושב שזה פגע במבצעים של העלייה, להיפך, משום שהסודנים לא הבינו מה קורה, במחתרת, במחבואים, פעילות מבצע שלם צבאי לוגיסטי, מטוסים, ספינות, חיילים, שלדג, גם בני גנץ היה באתיופיה ועוד רבים אחרים ואת כל זה הם עשו במחבואים, ייתכן מאוד שדווקא העובדה שבחוץ, או בארץ, או בארצות הברית, היו כל הזמן הפגנות זה נתן להם להבין כאילו שלא מתנהל דבר.

<מיכאל קורינאלדי: לכן אני לא חושב שהייתה הפרעה והיום כבר אפרים הלוי מודה שאיש לא הפריע לו.

<מיכאל קורינאלדי: בהתנהלות צריך להיות שילוב של הפעולה הציבורית, של הפעולה הלוגיסטית צבאית ושל הפעולה המשפטית.

<מיכאל קורינאלדי: אני רוצה לומר לכם, הזכירו את זה כאן, אני הגשתי עבור יהודי אתיופיה 50 בג"צים וכולם עברו בהצלחה, במידה רבה בזכות נשיא בית המשפט העליון לשעבר, השופט מאיר שמגר, שישב בראש ההרכבים.

<מיכאל קורינאלדי: זה לא היה עניין של חברות או ידידות, זה היה עניין של אמונה פנימית, שהוא האמין שחלקים בממסד שוגים ביחס ליהודי אתיופיה בכך שהם לא מקדישים את המשאבים, בכך שהם מדקדקים בנושא של הגיורים לחומרה ועוד ועוד.

<מיכאל קורינאלדי: לצדו גם היה המשנה לנשיא בית המשפט העליון, שופט חשוב, השופט מנחם אילון, גם הוא כתב מאמרים ועשה מה שעשה, והרב מרדכי אליהו בשעתו והרב דוד חיים שלוש, שקיבל על עצמו את התפקיד.

<מיכאל קורינאלדי: יחד עם זאת אני רוצה לומר לכם, ראובן מנשה הזכיר כאן את ההפגנה הגדולה, אבל צריך להזכיר את האבא שלך, הקייס איילין מנשה אבייצ'וב.

<מיכאל קורינאלדי: קייס ששומר על המסורת והוא היה הראשון בבג"צ שהוגש אחרי ההפגנה, כי מה קרה אחרי ההפגנה?

<מיכאל קורינאלדי: נחתם הסכם והמדינה לא קיבלה את ההסכם, אז היה צורך בבג"צ והקייס, אני קראתי לו הרב, ואני מציע לציבור שמהיום אנחנו נקרא לקייסים, הקייס רב, או הרב קייס - - - ובכן, אני רק רוצה עוד נקודות אחדות ואתה כמובן תעצור אותי כשצריך.

<מיכאל קורינאלדי: יש גם מחלוקת על מספר הקורבנות של מבצע אחים, מבצע משה וכו'.

<מיכאל קורינאלדי: בעדה יש מסורת שמדובר ב-4,000 קורבנות.

<מיכאל קורינאלדי: זה קורבן שאף קהילה לא הקריבה כדומה לו במבצעי עלייה.

<מיכאל קורינאלדי: יש כאלה שאומרים שזה לא 4,000 זה 1,500 או דומה.

<מיכאל קורינאלדי: אני יושב בראש הוועדה שמאמתת את הנספים.

<מיכאל קורינאלדי: נכון שהמספרים בינתיים עוד לא הגיעו אלינו כולם, אבל אנחנו מקדשים את המסורת של 4,000 ואכן באנדרטה בהר הרצל כתוב 4,000 קורבנות ואיש לא יכפור במספרים האלה אפילו אם יש בהם מקצת אגדה, הרי כל מדינת ישראל היא אגדה.

<מיכאל קורינאלדי: לא היה בהיסטוריה המודרנית נס גדול יותר מהעלייה של יהודי אתיופיה, מראשיתה ועד תומה.

<מיכאל קורינאלדי: לפני שאסיים אני רוצה להזכיר לכם עוד נס אחד.

<מיכאל קורינאלדי: אני מסתכל על השלבים השונים, אני מקווה שמישהו יבוא פעם ויתעד את הדברים.

<מיכאל קורינאלדי: אני רואה שורה של נסים לאורך כל המערכת של העלייה הזאת.

<מיכאל קורינאלדי: אחרי מבצע משה התחילו ההפגנות בארץ, אתם יודעים, והגענו לבית המדרש לרבנים בבית וגן.

<מיכאל קורינאלדי: הרבנות הראשית עשתה אסיפה גדולה של כל רבני ישראל, היו שם כ-500 רבנים, זה היה בית מדרש לדיינים ושם, תתפלאו לשמוע את מי הם הזמינו כמרצים.

<מיכאל קורינאלדי: הם הזמינו כמרצים את הרב עובדיה יוסף זצ"ל, הזמינו את הרב אליהו אביחיל ז"ל, שהוא פעיל גדול למען הקבוצות היהודיות השונות, הזמינו את הרב יוסף הדנה, לתת לו את הכבוד בתור עדה, והזמינו אותי.

<מיכאל קורינאלדי: כל רבני ישראל עומדים ושומעים אחד אחד את ארבעת האנשים האלה אומרים שיהודי אתיופיה הם יהודים לכל דבר, מה הדרישה הזאת של הגיור לחומרה?

<מיכאל קורינאלדי: אחד אחד, כל הארבעה, עומדים רבני ישראל.

<מיכאל קורינאלדי: אומרים, 'לא הבאתם מישהו מתנגד או דבר כזה?

<מיכאל קורינאלדי: ' הנה, נס גדול, של הרבנות הראשית, פה אחד כולם אמרו מה שאמרו.

<מיכאל קורינאלדי: אני אסיים בזה שאני אומר עדיין המלאכה רבה.

<מיכאל קורינאלדי: אברהם נגוסה, מנחם ולדמן, השופט שמגר, אנחנו לא נרפה עד שלא יבוא אחרון יהודי אתיופיה ובלתי נידח ממנו נודח.

אברהם נגוסה: תודה רבה, פרופ' מיכאל קורינאלדי.

אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו נשמע סיפור.

אברהם נגוסה: יכול להיות, אני מאמין, שהיו באחד המטוסים של מר ג'ורג' גוטלמן, תמר יוסף, שהיא עלתה בגיל 14 לבד, בלי הורים, התקדמה פה בארץ והיום היא עוסקת בחינוך ואמא של חייל גולני.

<תמר יוסף: קודם כל אני מאוד מתרגשת.

<תמר יוסף: אני מברכת את ד"ר אברהם נגוסה ואני מברכת את כל הקהילה, את כל האורחים, שבאתם היום לציין את המבצע שלנו.

<תמר יוסף: אני מאוד מתרגשת, במיוחד ביום הזה, כי אני חגגתי את חג החנוכה בשבוע שהייתי בארץ, זה החג הראשון שחגגתי אותו בארץ ישראל.

<תמר יוסף: אז ככה, העלייה שלנו, איך עליתי לארץ?

<תמר יוסף: זה התחיל באתיופיה, בבית ספר בשעות הבוקר, בשעה 10:00 כמובן אחרי שהתארגנו היה אוטובוס לכיוון מסוים.

<תמר יוסף: יצאנו בהפסקה, קפצנו מעל הגדר, ברחנו, מהר מאוד הורדנו את התלבושת ועלינו לאוטובוס.

<תמר יוסף: עלינו לאוטובוס, נסענו כמה שעות טובות עד איפה שאפשר באוטובוס ואחרי זה הלכנו ברגל כל הערב, בלי אוכל, בלי כלום.

<תמר יוסף: היה לנו מה שאמרו לנו, זוג נעלי ספורט, נעלי בית ומסטיקים, אקמול.

<תמר יוסף: זה מה שהיה לנו בתיקים.

<תמר יוסף: הגענו לכפר, התארגנו, שבוע שלם לקח לנו לבשל דברים יבשים, גרגרי חומוס, כל מיני גרגרים למיניהם ויצאנו לדרך.

<תמר יוסף: הלכנו ברגל שלושה שבועות.

<תמר יוסף: יוצאים בירח מלא, הולכים בלילה בשבוע הראשון, כדי שלא יתפסו אותנו.

<תמר יוסף: אם תופסים אותנו זה לבית סוהר, בית הסוהר של אתיופיה לא קל.

<תמר יוסף: היינו צריכים ללכת בלילה, ביום התחבאנו ביער, ככה הלכנו בשבוע הראשון.

<תמר יוסף: שבוע אחרי זה אפשר ללכת גם ביום וגם בלילה, אבל אי אפשר ללכת ביום כי חם.

<תמר יוסף: ככה הלכנו שלושה שבועות והגענו לגבול סודן.

<תמר יוסף: שילמנו המון כסף למדריכים של הדרך, בסוף היום מדריכי הדרך חזרו ואנחנו נשאר לבד, חצי יום לפני הסעודה.

<תמר יוסף: המלווים האלה חזרו כשודדים כי הם ידעו מה יש לכל אחד.

<תמר יוסף: הם חזרו כשודדים, כמובן לא ידענו, הם התחילו לשדוד אותנו.

<תמר יוסף: לא רק לשדוד, גם לקחת בנות.

<תמר יוסף: בחרו כמה בנות בצד, בשביל לקחת אותנו, אני לא ידעתי אז, אחת מהם זה אני והתחילו לקחת מה שיש לי, שעונים, זהב, כסף, שטפו מים, לקחו את האוכל, כל מה שהם רצו עשו.

<תמר יוסף: לא יודעת מאיפה נכנס לי הביטחון הזה, היו לי שתי מחברות, מחברת מדעים ומחברת אנגלית ותעודה של כיתה ח', עם זה יצאתי, והם לקחו לי את זה.

<תמר יוסף: וקמתי, ואחד אומר לו 'תירה בה', והשני אמר 'תן לה לדבר, מה היא יכולה לעשות?' קמתי ואמרתי, 'תשמע, המחברות האלה בשבילך זה להדליק מדורה יום אחד, בשבילי זה כרטיס כניסה לאמריקה', אסור להזכיר ישראל, 'אני אתן לך', הוא נתן לי.

<תמר יוסף: בתוך המחברת היו לי במעטפות כסף.

<תמר יוסף: 200 ביר, זה המון כסף, שהציל אותנו שבוע שלם לפחות.

<תמר יוסף: עם זה הגעתי לסודן.

<תמר יוסף: כך הגענו לסודן ושנה שלמה לקחה לנו הדרך, המטוסים נתקעו, כל הסיפור שהיה והגענו לארץ אחרי שנה שלמה.

<תמר יוסף: בדרך מתו הרבה אנשים.

<תמר יוסף: שני האחים של אבא שלי, שהם היו העוגן של המשפחה, אחות של אמא שלי עם ארבעה הילדים שלה.

<תמר יוסף: המון אנשים מתו.

<תמר יוסף: אחותי הגיעה גוססת.

<תמר יוסף: הגענו לארץ איכשהו.

<תמר יוסף: תתארו לכם בסודן כמעט שנה היינו שם, יום אחד לא התייאשתי, יום אחד לא אמרתי 'אני אלך הביתה'.

<תמר יוסף: אני מתרגשת ומתפלאת מחדש כל פעם שאני מספרת מאיפה הכוחות האלה היו, יום אחד לא נשברתי.

<תמר יוסף: הגענו לארץ, נקלטנו בפנימיות כי אנחנו בלי הורים.

<תמר יוסף: רק שש שנים אחרי זה הגיעו ההורים שלי ולמדנו בפנימייה.

<תמר יוסף: אולפן כמו שצריך שנה ראשונה.

<תמר יוסף: ההלם הראשון שהיה, שהגענו ארבע הבנות הטובות מתוך 130 נבחרנו להיכנס לכיתה רגילה עם ישראלים.

<תמר יוסף: ארבע בנות, שתיים בכל כיתה, אני נכנסת עם החברה שלי ללמוד עם הישראלים בכיתה.

<תמר יוסף: ההלם הראשון, כל הכיתה יצאה מהכיתה והם לא רצו ללמוד עם השחורים.

<תמר יוסף: זה היה שבר, שבר ענקי שהיה לי.

<תמר יוסף: בכיתי, איך שהוא נעשה, סילקו ילדים, השלימו בינינו, נכנסתי.

<תמר יוסף: ההלם השני שהיה לי, אני הייתי תלמידה מצטיינת בכיתה במיוחד במתמטיקה, כי אין צורך בעברית, נכנסתי, קיבלנו ציון הכי גבוה, היה מבחן קשה, 70, שני ילדים קיבלנו, אחת ישראלית, אחת אני.

<תמר יוסף: כשקיבלנו את הציונים המורה אמרה 'יש מצטיינת אחת והשנייה העתיקה'.

<תמר יוסף: מי זאת שהעתיקה?

<תמר יוסף: זאת האתיופית.

<תמר יוסף: הלם.

<תמר יוסף: בכיתי, יצאתי מהכיתה.

<תמר יוסף: נשברתי ולא רציתי ללמוד בבית הספר הזה.

<תמר יוסף: התעקשתי, עברתי לימין אורד, שם סיימתי בהצטיינות, יש לי 33 נקודות בגרות, עם 91 ממוצע, עכשיו אני בעלת תואר שני, אני מגשרת בבית ספר, אני מנחת קבוצות, למדתי גם הנחיית קבוצות, אני עושה סדנאות הורים, העצמת נשים, עצמאות הורים, העצמה של נערים ונערות, לא עושה אפליה, גם לנערים, כיתות י"א-י"ב, אני מכינה אותם לצבא, אני מלמדת המון דברים, גם בינו לבינה, איך לכבד אישה, שוויון, כל מה שאפשר.

<תמר יוסף: אני כל כך נהנית.

<תמר יוסף: בשעות הבוקר אני מגשרת בבית ספר.

<תמר יוסף: סיפור קצר, שתי דקות, אני שואלת את עצמי למה אני מגשרת, למה לשם?

<תמר יוסף: אני אספר לכם סיפור קצר.

<תמר יוסף: ילדה אחת בכיתה ו' מפריעה, היא משתוללת בחזרות של מסיבת הסיום.

<תמר יוסף: המורה אמרה לי 'תיקחי אותה לשיחה, היא כל כך מפריעה לי', אמרתי 'טוב', לקחתי את הילדה, אמרתי לה 'למה את מפריעה?' היא מפריעה רק במסיבת פרידה, ביום הזיכרון, דברים עצובים, היא לא מסוגלת להיות שם.

<תמר יוסף: שאלתי אותה למה, היא לא סיפרה לי, אמרתי לה 'אני יכולה לנחש?' היא אמרה לי 'כן', 'העצבות הזאת נגרמת לך ממשהו מהעבר שלך?

<תמר יוסף: ' היא אמרה לי 'כן' והתפרקה בבכי.

<תמר יוסף: היא בכתה המון זמן, שאלתי אותה למה, כי הילדה הזאת, אמא שלה נרצחה על ידי אבא שלה וכל דבר שקשור בפרידה עושה לה רע.

<תמר יוסף: אני טיפחתי את הילדה הזאת, עשיתי סדנאות בקבוצה איך להתמודד עם כאבים, אין לברוח, והילדה הזאת לא נשארת דקה לבד, היא מפחדת, ועברתי איתה תהליך איך להתמודד, גם להיות לבד, וגם להתמודד איך להיות בחברה.

<תמר יוסף: אם אנחנו לא שם אף אחד לא יודע את הסיפורים שלהם.

<תמר יוסף: את הסיפורים שלי עיבדתי רק בלימודים שלי בהנחיית קבוצות, עד אז זה נשאר.

<תמר יוסף: 30 שנה החוויות האלה היו איתי.

<תמר יוסף: לכן מאוד חשוב שהקהילה שלנו תתקדם, נעבוד עם הקהילה שלנו, נדרבן את כל הילדים, נעצים את ההורים, זה מה שיעשה לנו את השינוי.

<תמר יוסף: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אני לוחץ דוברים מכיוון שהזמן רץ והגיע אלינו כבוד השר, המשנה לראש הממשלה וגם שר הפנים, מר סילבן שלום.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך, כבוד השר.

אברהם נגוסה: אני מבקש בהזדמנות זו לברך ולהודות לך, אדוני השר, על החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה.

אברהם נגוסה: היום, ביום הזה שאנחנו מציינים 30 שנה לעליית יהודי אתיופיה למדינת ישראל אתה ממשיך להשלים את המלאכה ולכן אני מאוד מודה לך שלקחת את היוזמה, הבאת להחלטת הממשלה.

אברהם נגוסה: כמיטב ידיעתי זו החלטת ממשלה שהתקבלה בממשלה פה אחד, ללא התנגדות, וזה בזכותך, תודה רבה.

אברהם נגוסה: אני מזמין אותך לברך את הקהל.

סילבן שלום: תודה רבה לך, אברהם נגוסה, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, אני רוצה לברך גם את נשיא בית המשפט העליון לשעבר, השופט מאיר שמגר, שגם היה אצלי במשרד לפני מספר חודשים ודיבר איתי אודות הנושא הזה.

סילבן שלום: אני מחויב להעלאת יהודי אתיופיה כבר שנים רבות, עוד מהתקופה שהייתי שר האוצר, וזה כבר לפני 15 שנים, אבל היה מצב כמעט בלתי אפשרי.

סילבן שלום: שלושת המשרדים שנוגעים בהעלאת יהודי אתיופיה לא אהבו את הרעיון, כל אחד וסיבותיו עמו.

סילבן שלום: משרד האוצר, כי זה עולה כסף, משרד הפנים כי צריך לעבור על כל הרשימות ולבדוק וזה המון המון עבודה ומשרד הקליטה, כי זה מגיע למרכזי קליטה בניגוד לקליטה ישירה ששם עולה נכנס בשדה התעופה, יוצא ולא נודע כי בא אל קרבו.

סילבן שלום: זה לא נבע מחוסר רצון להביא את האתיופים או מגזענות, פשוט כל אחד והשיקולים שלו.

סילבן שלום: עוד כשהייתי שר אוצר פעלתי בעניין.

סילבן שלום: כשר חוץ יצאתי לאתיופיה, הגעתי גם לאדיס וגם לגונדר.

סילבן שלום: באדיס, דרך אגב, אברהם, כשנכנסתי שם למשרד החוץ, חקוק שם על הקיר בכניסה 'בניין זה נבנה על ידי סולל בונה', בעברית.

סילבן שלום: אף אחד שם לא יודע לקרוא מה כתוב שם, אבל זה נבנה על ידי סולל בונה וזה היה ביקור ראשון של שר חוץ באתיופיה אחרי 41 שנים.

סילבן שלום: מאז גולדה מאיר שהייתה שם ב-63' אני הייתי שם ב-2004.

סילבן שלום: הייתי שם בגונדר וראיתי את המצב הקשה שאנשים גרים שם באוהלים ולצערי הרב התחושה והמראות לא עזבו אותי, כאשר הילדים ממש מחזיקים לי כאן

סילבן שלום: בשרוול רק כדי שאני לא אלך בלי לקחת אותם והבאנו את זה לכאן וסיכמנו עם ראש הממשלה שרון.

סילבן שלום: היו אז 24,000, אמרנו 1,000 בחודש ובשנתיים נגמור את זה.

סילבן שלום: היו החלטות של 1,000, אחרי זה זה ירד ל-600, אחרי זה ירד עוד פעם ל-300 ולצערי הרב זה היה טיפין טיפין.

סילבן שלום: אנחנו כמשפחה מאוד מחויבים לרעיון, אשתי הייתה בכל ההפגנות בקרית מלאכי ובמקומות אחרים כנגד הקיפוח של יהדות אתיופיה והבת שלי חזרה לאחרונה מארבעה חודשים בגונדר, שם היא הלכה להתנדב למען הקהילה.

סילבן שלום: אני יכול לומר שאלמלא המחויבות של אברהם היה מאוד קשה לעשות את זה כי הבעיות הן לא רק מול משרדי הממשלה.

סילבן שלום: אני חייב להגיד את זה ואולי לא יאהבו את זה כאן, אבל הבעיות הן גם בתוך הקהילה עצמה.

סילבן שלום: כמה באו אליי ואמרו לי 'בשום פנים, הם לא יהודים, לא צריך להביא אותם.

סילבן שלום: אסור' ואני מדבר על אנשים בקהילה, לא על אנשים מבחוץ, ו'למה מביאים את אלה ולא מביאים את אלה?

סילבן שלום: ' לכן היה צריך כאן הרבה נחישות והנחישות הזאת שהפגין אברהם, יחד עם דודי, יחד עם התמיכה החזקה של כבוד הנשיא שמגר הצליחה להביא אותנו לקבל החלטה ברגע הנכון, שזה רגע אישור התקציב.

סילבן שלום: כמובן חברים טובים כאן עזרו וסייעו, אבל הידיעה שהתקציב הזה יעבור רק אם נביא את יהודי אתיופיה כמובן סייעה.

סילבן שלום: אנחנו התחלנו בהליך מזורז.

סילבן שלום: אמנם זה לוקח זמן, כי צריך להבין שרובם נדחו בעבר, אם לא כולם.

סילבן שלום: חוץ מקבוצה מאוד קטנה בקשתם להגיע נדחתה ולא אושרה על ידי אותה ועדה מיוחדת ועכשיו צריך לעשות את זה מחדש, אבל אני יכול לומר שיש כרגע מחויבות אמיתית, גם של ראש הממשלה בנימין נתניהו, גם של שר האוצר, גם של שר הקליטה וגם שלי וביחד אני בטוח שנעשה זאת ונעשה זאת בשמחה רבה ובאהבה גדולה.

סילבן שלום: אני בעד הבאת היהודים מכל העולם, גם אם צריך לגייר אותם וצריך אין הדבר מוריד כהוא זה.

סילבן שלום: אם יש דבר אחד שהציונות מצליחה בו לאורך כל השנים במאבק שלה מול האויב הוא בהבאת יהודים.

סילבן שלום: אין דבר שמרגיז יותר את האויב מאשר הבאת יהודים נוספים פה לישראל.

סילבן שלום: גם מחבר העמים, כשהגיעו, לא כולם היו יהודים, צריך להגיד את זה ביושר, אז הם לא סייעו למדינה?

סילבן שלום: הם לא סייעו לכלכלה?

סילבן שלום: הם לא סייעו לתרבות?

סילבן שלום: הם לא סייעו לאמנות, הם לא סייעו בצבא?

סילבן שלום: אותו דבר יהודי אתיופיה.

סילבן שלום: כשאני שומע אותך אני כולי התרגשות, מהסיבה הפשוטה, כי המצב שאת מתארת היה מצבם של רבים במדינת ישראל עד תחילת שנות ה-90, שלא ניתן היה להיכנס לאוניברסיטה בכלל.

סילבן שלום: היו 100,000 סטודנטים בלבד ולא היה מקום לסטודנט ה-100,001.

סילבן שלום: בטענות שונות ומשונות מנעו מכל אנשי הפריפריה את האפשרות להיכנס והיום יש למעלה מ-300,000 סטודנטים.

סילבן שלום: מי הם אותם 200,000 סטודנטים?

סילבן שלום: כולם אנשים שבסופו של דבר לא יכלו להגיע ובגלל שדחפנו את העניין ובגלל שלחצנו ואפילו כופפנו ידיים מדינת ישראל הרוויחה.

סילבן שלום: בסופו של דבר האנשים האלה הם הרבה יותר מועילים כאזרחים, הם הרבה יותר תורמים לחברה וזה מאפשר לכולם גם להגשים את עצמם, במקום שיירדו מהארץ ויחפשו במקומות אחרים.

סילבן שלום: בימים האלה, ותעזור לי גם בזה, כי אתה יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, אני יוצא לקולומביה.

סילבן שלום: יש שם את אנוסי ספרד, קבוצות האנוסים, אלה שהיו יהודים בספרד ובגלל האינקוויזיציה נאלצו להמיר את דתם.

סילבן שלום: גם לקולומביה וגם לאל סלוודור.

סילבן שלום: בסופו של דבר, כל מי שרוצה לחזור לחיק היהדות צריך לעשות את זה, צריך לתת לו את האפשרות.

סילבן שלום: אנחנו גם נביא בקרוב קבוצה נוספת של בני המנשה, שמגיעים מהודו, כי כולנו אחים, כולנו יהודים, כולנו צריכים לחיות כאן בארץ ישראל ללא שום הבחנה, ללא שום הבדל.

סילבן שלום: לכולם מגיע לחזור לארץ אבותיהם, לכולם מגיע לחיות כאן בהגנה וברווחה.

סילבן שלום: מה היה היהודי עד לפני 70 שנה?

סילבן שלום: כלום, אבק אדם, שאפשר היה לדרוס אותו ואפשר היה לרמוס אותו ואפשר היה להרוג אותו כי לא היה לו שום הגנה, כי לא הייתה לנו מדינה.

סילבן שלום: המדינה הזאת היא חזקה רק בזכותכם, בזכות העולים שמגיעים לישראל ויכולים להגן עליה.

סילבן שלום: אני יודע כמה עברתם בדרך, כמה אנשים נפטרו בדרכם לסודן.

סילבן שלום: כאן ההזדמנות לברך אותך פעם נוספת, אדוני, על זה שהעמדת את המטוס לרשות אותם עולים, את צי המטוסים, הודות ליצחק שמיר ז"ל, שהיה זה שהוביל את הרעיון להביא את יהודי אתיופיה לכאן.

סילבן שלום: המורשת שלו הייתה מורשת עלייה שאפשרה לו גם להביא את יהודי חבר העמים, כי בתקופה שלו הגיעו גם יהודי חבר העמים, התחילה העלייה.

סילבן שלום: אנחנו כולנו מחויבים לדרך הזאת.

סילבן שלום: אז יש היום קונצנזוס מלא בממשלת ישראל, זה התקבל פה אחד, כולם הרימו יד בעד ההצעה.

סילבן שלום: עכשיו אנחנו עוברים ליישום ולא יהיו פה הנחות ולא יהיו פה תרגילים, אנחנו נעשה את הכול כדי לפעול ליישום ההחלטה הזאת.

סילבן שלום: ברוך ה' שזיכני להיות שר הפנים בתקופה הזאת כדי שאני אוציא את השסתום, אשחרר אותו, כדי שאוכל להכניס בשער באופן חופשי, אמיתי, לגיטימי, את כל יהדות אתיופיה, בעזרת ה', שתבוא למדינת ישראל.

סילבן שלום: תודה רבה ויום טוב לכולם.

אברהם נגוסה: תודה רבה, כבוד השר.

אברהם נגוסה: הגיע בחזרה חבר הכנסת מוטי יוגב, חבר ועדת העלייה והקליטה, תודה רבה לך.

מרדכי יוגב: מכובדיי כולם, לא אאריך כרגע.

מרדכי יוגב: ברשות היושב ראש, חבר הכנסת אברהם נגוסה, אני אומר דברים קצרים, וגם ברשות ג'ורג' גוטלמן ורעייתו והבנים והרב ולדמן וכל הפעילים כולם, הקייסים.

מרדכי יוגב: לא באתי להאריך בדברים וכשיצאנו יצאנו לשתי ועדות נוספות, הוועדה לזכויות הילד בעניין איזה טיפול רגיש ולוועדת החינוך בעניין טיפול במוגבלויות שונות של חירשות, ולכן ככה בעבודה מקבילה, שהבוקר היא כולה חברתית.

מרדכי יוגב: אני גם חבר ועדת חוץ וביטחון, אבל הבוקר שום דבר לא היה בביטחון, רק סוגיות חברתיות.

מרדכי יוגב: בתמצית ובקצרה מאוד גדולה.

מרדכי יוגב: אמרתי כבר פעם שאני חושב שהעדה האתיופית לעם ישראל חיזקה בנו שלושה דברים, את אחדות ישראל, האחדות של כל שבטי ישראל ואת הערבות ההדדית, שפה גם שמענו את ההתעוררות של משפחה אחת, אבל אני זוכר את ההתעוררות הזאת של כל טייסי אל על, את כולם החזירו לארץ במבצע שלמה מכל מיני מקומות ושל כולנו, כל מי שקראו לו, בהתרגשות גדולה.

מרדכי יוגב: כשאני מספר את זה, גם אנחנו בכינו.

מרדכי יוגב: כך אנשי ביטחון וכך אנשים אחרים, כולם רצו להיות שותפים לזה.

מרדכי יוגב: את אחדות ישראל, את הערבות ההדדית ואת נצח ישראל, כי זו גלות שעוד 500 או 1,000 שנה עוד קודם שאנחנו התגעגענו לארץ אתם כבר התגעגעתם ומשכתם את הגעגוע הזה עוד יותר ואת ירושלים ואת התפילות ואת ההר סיגד וברוך ה' אתם פה, וכפי שאמר השר, המאמצים של חברי, חבר הכנסת אברהם נגוסה, להביא גם את כל שארית הפליטה לכאן להתאחד עם המשפחות ולהתאחד עִם עם ישראל.

מרדכי יוגב: הקשיים גדולים, הסיוע היה רב ועוד יהיה, אבל נדמה לי שהעדה האתיופית נמצאת כרגע בנקודה שגם התרומה שלה מתחילה להיות ניכרת וגדולה.

מרדכי יוגב: אנחנו רואים את הניצנים.

מרדכי יוגב: אם אני הרבה שנים בצבא, כסגני אלוף ובעזרת ה' אלופי משנה ואולי גם רמטכ"ל אתיופי ראשון, כפי שאמרו פעם על הרמטכ"ל התימני הראשון - - -

<קריאה: עוד לא הגיע.

מרדכי יוגב: יגיע, פרסי כבר היה.

מרדכי יוגב: בעזרת ה'.

מרדכי יוגב: כך באקדמיה וכך בחינוך וכך בעוד דברים.

מרדכי יוגב: אין לי ספק, כמו שבחנוכה כל יום מוסיפים והולכים, נר אחד, שני נרות, כך ההלכה, מוסיפים אור, כך אין לי ספק שהעדה האתיופית כרגע ניכרת יותר ויותר ומוצאים יותר ויותר אנשים בעמדות מפתח והם יביאו את כל העדה אחריהם.

מרדכי יוגב: בעזרת ה' העדה תוסיף ותביא אור למשפחות שלכם, לעדה כולה, לעם ולמדינת ישראל כולה.

מרדכי יוגב: תודה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: הזמן שלנו מתקדם.

אברהם נגוסה: אני מזמין עוד צעיר שכצעיר הלך דרך סודן בלי משפחה ועלה לישראל ובארץ הוא למד והגיע להיות מנכ"ל הפרויקט הלאומי האתיופי, זה מר רוני אקלה.

<רוני אקלה: צהריים טובים, תודה רבה, כבוד יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, ד"ר אברהם נגוסה, חברי כנסת, קהל נכבד.

<רוני אקלה: אני עליתי לפני מבצע משה.

<רוני אקלה: אני גדלתי בכפר, למדתי בכפר, סיימתי יסודי, אחר כך סיימתי תיכון בגונדר ועבדתי בעבודה מאוד מאוד מצוינת בממשלת אתיופיה, במשרד שנקרא - - - אבל באותו זמן ההורים שלי שגידלו אותי אמרו לי שהארץ שלי היא ארץ ישראל, ירושלים, לכן הבשורה הגיעה.

<רוני אקלה: כשהבשורה הגיעה אמרו שאנחנו צריכים לעלות לארץ ישראל.

<רוני אקלה: שאלתי שאלה ראשונה, איך עולים לארץ, האם יש מטוס, האם טסים לאדיס ומשם לארץ?

<רוני אקלה: אמרו לי לא, לסודן.

<רוני אקלה: שאלה, סודן זה ארץ אויב, איך אנחנו יכולים להגיע?

<רוני אקלה: אז אמרו, אל תדאג, יש מכתב שהגיע אלינו, אנשים שהגיעו לסודן והגיעו לארץ.

<רוני אקלה: אז אמרתי, אין בעיה, החלטתי ביום אחד לעזוב את הכול.

<רוני אקלה: עזבתי את הכול וחיפשנו מורה דרך.

<רוני אקלה: באותו זמן לחפש מורה דרך זה לא היה קל ולהאמין במורה הדרך שיוביל אותנו לסודן גם לא קל, אבל למזלי היה בן דוד שלי שהגיע והוא הוביל אותנו יחד עם מישהו, מורה דרך, לסודן.

<רוני אקלה: בדרך הדוד שלי חזר לאתיופיה, אחרי שהוא חזר מורה הדרך השני אמר שסודן זה קרוב, אתם יכולים ללכת ברגל, הוא נתן לנו חמור והבן שלו.

<רוני אקלה: שמחנו שסודן זה קרוב והתחלנו ללכת.

<רוני אקלה: באמצע הדרך השודדים באו ולקחו את הכול.

<רוני אקלה: עכשיו אין אוכל, אין שתייה, אין כלום ואנחנו לא יודעים כמה זמן נשאר לנו להגיע לסודן.

<רוני אקלה: בסופו של תהליך הבחור שליווה אותנו לא ידע את הדרך ואמר, אני לא יודע את הדרך, אבל היה לנו מזל, החמור שהיה יחד איתנו, הוא היה כמה פעמים בסודן והתחיל להוביל אותנו לסודן.

<רוני אקלה: עכשיו תדמיינו לעצמכם, אנחנו הולכים לארץ ישראל, מורה הדרך שלנו הוא חמור ואנחנו הולכים למדינה שנקראת מדינת אויב, שזה סודן.

<רוני אקלה: בסופו של דבר הגענו לסודן.

<רוני אקלה: אני שנים מספר, אנחנו הלכנו לסודן, היינו בסודן, זה נשמע משפט קל מאוד, אבל שתדעו לכם, המשפחות שיצאו מהכפר, כל המשפחות, זקנים, מבוגרים, ילדים, נשים בהריון, נשים שילדו, בדרך חלקם נפטרו.

<רוני אקלה: כשהגיעו לסודן מה חיכה לנו?

<רוני אקלה: לא משהו כמו בארץ כשהגענו, חיכה לנו מחלות, אנשים מתו במחלות.

<רוני אקלה: מה שאמרו כאן, 4,000, אני אומר לכם, אני במו עיניי ראיתי אנשים שמתו ואני קברתי שלושה אנשים.

<רוני אקלה: אם תשאלו אותי היום איפה קברת אותם, אני לא יודע, זה קבר כמו שאומרים, קבר שלא יודעים איפה נקבר, יש הרבה אנשים שנקברו כך.

<רוני אקלה: ילדים שנולדו ונפטרו ונזרקו לשירותים.

<רוני אקלה: אני אומר לכם, דברים קשים ואיומים אנחנו עברנו כאן, אבל היה לי מזל ובסופו של תהליך עליתי דרך פריס ואני מבין שיש אנשים טובים שעשו את המהלך הזה.

<רוני אקלה: ואחרי שעליתי לא נשברתי, התחלתי ללמוד עברית, הלכתי לאוניברסיטה, סיימתי תואר ראשון, הלכתי לצבא, הייתי קצין בריאות נפש, אחר כך הייתי שותף לעלייה של מבצע שלמה.

<רוני אקלה: אחר כך סיימתי תואר שני והיום אחרי שעברתי כמה תפקידים אני מוביל את הנושא של סיוע בחינוך לילדים שעלו ושיוכלו להיות שווים בין שווים, כמו כל ילד ישראלי.

<רוני אקלה: לכן אנחנו מסייעים בסיוע לימודי, בהפעלת מרכזי נוער ובהעצמת הקהילה.

<רוני אקלה: אני יכולתי לספר לכם הרבה מאוד דברים, אבל היות שהזמן קצר אני רוצה להודות לד"ר אברהם נגוסה, שיזמת את הכינוס הזה ובהזדמנות הזאת אני מודה לך.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להזמין עוד מודל לחיקוי, יושב ראש נציגי הארגונים של יוצאי אתיופיה ומנכ"ל עמותת טבקה, מר פנטהון אספה דויט.

<פנטהון אספה דויט: שלום.

<פנטהון אספה דויט: זה מאוד מרגש להיות פה, חבר הכנסת, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, יישר כוח על היוזמה ועל העשייה שלך, חברי כנסת, קהל נכבד, אדוני, מר גוטלמן, ברוכים הבאים.

<פנטהון אספה דויט: אני לא הלכתי דרך סודן, אבל משפחתי הלכו דרך סודן ואני לא רוצה להיכנס לזה כי דובר על זה רבות.

<פנטהון אספה דויט: אנחנו יודעים, יוצאי אתיופיה, יהודי אתיופיה סבלו רבות במשך אלפי שנים ולו רק לשמור על הזהות היהודית שלהם.

<פנטהון אספה דויט: הם עברו תלאות, רדיפות, בתוך הכפרים שלהם, נמנע מהם מלהחזיק באדמה והם נקראו בשמות כמו קאילה בודהה, זה אומר אנשים שעושים עין הרע לאנשים.

<פנטהון אספה דויט: את כל זה הם עברו כדי לשמור את היהדות שלהם והם העבירו אותה מדור לדור במשך אלפי שנים.

<פנטהון אספה דויט: לא רק זה, החלום שעבר מדור לדור היה שיום אחד אנחנו כיהודים נגיע לארץ ישראל, לירושלים, ונהיה כמו כל יהודי חופשי.

<פנטהון אספה דויט: הדרך לירושלים הייתה קשה מאוד, כמו שסופר, אלפים נספו בדרך לסודן ותינוקות שנזרקו לתוך השירותים מפחד שלא יכירו ושלא יידעו שהם יהודים, הם הגיעו הנה לארץ ישראל, הארץ המובטחת.

<פנטהון אספה דויט: אבל הנחישות ששמרו עד שהגיעו הנה התנפצה להם.

<פנטהון אספה דויט: לצערי, עם כל הדברים היפים שקרו, יש כאן הרבה מאוד אנשים, ראינו בעליות השונות, אנשים שמסרו את נפשם כדי לקלוט את יוצאי אתיופיה, שנרגיש יותר טוב בארץ, אנשים טובים שעשו מאמצים, אבל עם הזמן גם התגלו קשיים לא פשוטים ליוצאי אתיופיה.

<פנטהון אספה דויט: אנחנו עוברים את זה יום יום, דברים בסגנון של אפליה וגזענות, אבל אל לנו, יהודי אתיופיה, אנחנו במדינה שלנו, זאת הארץ שלנו, ואנחנו לא צריכים לוותר, אף אחד לא עושה לנו טובות.

<פנטהון אספה דויט: אלה שעזרו, אלה שנתנו לנו להיות פה, אלה אנשים טובים, דברים יפים בהתגלמותם כאן במדינת ישראל, יהודים שעזרו ליהודים.

<פנטהון אספה דויט: אנחנו, כמו שההורים שלנו לא נרתעו מהקשיים שהם עברו, ממשלות, השכנים, אנשים שגרו איתם, כאן גם אנחנו לא צריכים לוותר בקלות, כי עלינו מוטלת האחריות בעיקר.

<פנטהון אספה דויט: יש לנו אחריות לקבוע את הגורל שלנו, מה יהיה הגורל שלנו כאן במדינה שלנו.

<פנטהון אספה דויט: נכון, אנחנו צריכים להילחם בתופעות של אפליה וגזענות, בדרכים חוקיות, אבל אנחנו צריכים להתעצם, לקבוע ולראות מה אנחנו רוצים לעשות.

<פנטהון אספה דויט: לא תמיד אנחנו צריכים להשליך את הקשיים כלפי החברה, החברה קובעת, הממשלות קובעות, לצערי יש כל הזמן שתכניות עולות ויורדות, תכניות ארציות, כמו למשל אני צריך לציין את הדרך החדשה שבאה לגזול כמה מההטבות של יוצאי אתיופיה בכך שבאים ואומרים שיוצאי אתיופיה צריכים להשתלב ולא צריכים הטבות מיוחדות.

<פנטהון אספה דויט: זה פוגע בנו, למרות ה-30 שנה אנחנו עדיין לא שם, אנחנו עדיין צריכים את ההטבות המיוחדות.

<פנטהון אספה דויט: בעיניי אנחנו כן צריכים לשמר את ההטבות האלה ולקבוע, יש דברים שאנחנו זקוקים יותר מאנשים אחרים.

<פנטהון אספה דויט: נכון, יש התקדמויות, כמו שצוין מקודם, אקדמאים, רופאים, מהנדסים, אני בעצמי מהנדס בוגר הטכניון ואני גאה לשרת את העם שלי ואת הקהילה שלי במה שאני עושה וגם אני שירתתי את המדינה כיוצא אתיופיה, ישראלי לכל דבר, בשליחות לאומית עם קרן היסוד חמש שנים בסידני אוסטרליה והייתי שליח מצוין.

<פנטהון אספה דויט: אנחנו צריכים להסתכל על כך, זו המדינה שלנו, אנחנו צריכים לשרת אותה ואנחנו צריכים גם לקבוע ולהתעקש ולראות מה אנחנו צריכים לעשות כדי לשפר את המצב ולבנות את המדינה כמו כל אזרח ישראלי.

<פנטהון אספה דויט: לכן המשימה לפנינו מאוד מאוד ארוכה, אבל אנחנו צריכים להביט אחורה ולהסתכל על הקשיים שעברנו ואיפה אנחנו נמצאים כרגע, כי אנחנו עשינו כברת דרך ארוכה מאוד והתקדמנו.

<פנטהון אספה דויט: אני מאוד מקווה שבעוד 30 שנה כשאנחנו נהיה פה ונחגוג 60 לעליית יוצאי אתיופיה אנחנו נבוא ונגיד 'הנה, נקלטנו, התאקלמנו, עשינו את האינטגרציה'.

<פנטהון אספה דויט: זו תקוותי וזה גם המסר שאני רוצה להעביר לכם, יוצאי אתיופיה, וגם לחברה הישראלית, חברי הכנסת, כן, אנחנו צריכים לעשות הכול כדי לאפשר את זה שיקרה.

<פנטהון אספה דויט: אני רק רוצה ברשותכם להגיד לאדון גוטלמן בשפה שלו להגיד כמה מילים (מברך בצרפתית).

<פנטהון אספה דויט: תודה רבה.

אברהם נגוסה: יש לנו עוד דוברת ואחר כך אנחנו נראה כמה דקות סרט בעניין העלייה ועם זה אנחנו נסיים.

אברהם נגוסה: נחמה אלמו.

<נחמה אלמו: אני קודם כל מתרגשת לעמוד פה בכלל, זו זכות, להגיד תודה לבורא עולם שהגעתי למקום הזה, למעמד הזה, שאני בתור ילדה, בתור נערה שחוויתי את המסע הרגלי המפרך, העצוב והמצער, ולהיות בכנסת ישראל.

<נחמה אלמו: ממש תודה, זו זכות גדולה.

<נחמה אלמו: קודם כל אני אומרת תודה על כל מה שיש לנו.

<נחמה אלמו: אני עליתי ב-84', גדלתי באתיופיה, שמעתי סיפורים מארץ ישראל, בית המקדש, ככה העניקו לי הוריי בבית, עם חלום ועם געגועים לירושלים.

<נחמה אלמו: אני מקצרת.

<נחמה אלמו: המסע היה מהכפר לסודן ומסודן לישראל, זה לא היה כל כך פשוט, אבל מה שאני רציתי לשתף, בקצרה, שחג החנוכה בשבילי אחרי המסע, אחרי השמחה הגדולה, הפך להיות חושך ושחור, אבל הקדוש ברוך הוא גמל אותי ועזר לי, אני חושבת, שנולדתי למשפחה תומכת, למשפחה טובה, לשכנים טובים, לעמוד על הרגליים, לבנות בית בישראל, להביא ילדים לעולם, לתמוך באחים שלי, כי אמא שלי, מהסיפורים שעכשיו אנחנו פה, שאנשים רגל פה, רגל שם, לב פה, לב שם, אמא שלי לא שרדה אחרי המסע המפרך, אחרי ששכלה בן, אחרי ששכלה נכד, אני שכלתי את הבן שלי בסודן, את האח שלי ואת בני הדודים שלי, וכשהגענו לארץ לא הכירו בי שאני יהודייה והחליטו להגיד לי 'את לא יהודייה, את לא מספיק טובה'.

<נחמה אלמו: אנשים מסוימים בארץ ישראל, כמו שמקודם אמרתם, חלקם חשבו שהם יותר טובים ממני.

<נחמה אלמו: אני חשבתי שאני יהודייה, אף אחד לא גרם לי לבוא, אף אחד לא אמר לי בואי תקומי, היהדות שלי בתוך תוכי הביאה אותי לארץ ישראל, עם השנים, לצערי הרב, השאירה לי כוחות, השאירה בי המון המון אור להחזיק ולעמוד על הרגליים, לגדל את האחים שלי ולגדל חמישה ילדים.

<נחמה אלמו: יש לי שני בנים לוחמים היום וכל האחים שלי היו קצינים ומפקדים, אח שלי הקטן היה בן 5 כשאמא שלי הסתלקה בחנוכה, בנר חמישי, ז"ל, אני גאה שהיא אמא שלי.

<נחמה אלמו: היה לי חשוב לי לדבר פה לזכרה, הכוחות של אמא שלי, אני חושבת שזה מה שגרם.

<נחמה אלמו: ד"ר אברהם, ממש תודה רבה, אתה בן אדם שהולך תמיד קדימה, ועוד הרבה אנשים טובים שתמכו, מ-91', מ-93', כל המלחמות, הרב ולדמן ועוד הרבה אנשים טובים שעזרתם לנו.

<נחמה אלמו: ממש תודה רבה.

<נחמה אלמו: בשבילי זו זכות גדולה לראות את כל האנשים ובעזרת ה' בשנה הבאה נעמוד פה ונגיד שלא כל האנשים שעלו מרוסיה ועשו לי, אני רוצה לעשות לבד.

<נחמה אלמו: אני בן אדם שיכול.

<נחמה אלמו: ככה אני מגדלת את הילדים שלי, ככה אני מרגישה, שאני מסוגלת, שאנחנו מסוגלים ולא נישבר ואף אחד לא ישבור אותנו.

<נחמה אלמו: העם היהודי הוא חזק, הוא יודע לשרוד, זה מה שאני ומאוד מאוד חשוב לי, חבר'ה, שיהיה לכם המון כוח וסבלנות להמשיך קדימה ותודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אני מזמין את מנכ"ל בית התפוצות שהביא את התערוכה של בית התפוצות המוצגת ברחבה בה ביקרתם.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך.

<דן תדמור: תודה רבה, צהריים טובים.

<דן תדמור: מה שהבאנו וראיתם במבואה ואתם מוזמנים עכשיו לבקר ביתר עיון זאת לא התערוכה, זאת טעימה מתוך תערוכה שאנחנו שוקדים עליה בימים אלה.

<דן תדמור: התערוכה הזאת במלאת 30 שנה למבצע משה.

<דן תדמור: בית התפוצות מוגדר על פי חוק כמרכז הלאומי לקהילות ישראל.

<דן תדמור: כל קהילות ישראל.

<דן תדמור: בין היתר אנחנו מתעדים קהילות.

<דן תדמור: התערוכה הזאת, שעליה אנחנו שוקדים כבר למעלה משנה, יצאה מתוך אוסף צילומים של בית התפוצות שצולמו במבצע משה.

<דן תדמור: צלם שלנו אז, לפני 30 שנה, ליווה את המבצע הזה וחזר עם אלפי צילומים.

<דן תדמור: החלטנו לעשות במלאת 30 שנה תערוכה שתתעד לא את מבצע משה, אלא את מה קרה מאז מבצע משה, על כן התערוכה נקראת '30 שנה אחרי'.

<דן תדמור: התחלנו עם הצילומים הללו, אותם העלינו בעמוד הפייסבוק, מאות צילומים וביקשנו מאנשים להתחיל לזהות את עצמם.

<דן תדמור: התחילה מהומה די גדולה סביב העמוד הזה ואנשים התחילו לזהות את עצמם, שכנים, חברים וקרובים.

<דן תדמור: מתוך אותם צילומים בסופו של דבר בחרנו עשרה צילומים, עשרה אינדיבידואלים, חזרנו אליהם והתערוכה מורכבת מסיפורם של אותם עשרה אנשים וקורותיהם ב-30 השנה האחרונות.

<דן תדמור: כפי שציינו קודמיי, אנחנו לא נשקר בנפשנו, העלייה הזו מכילה סיפורים שמצד אחד הם מרוממי נפש ומצד שני הם סיפורים גם מדכדכים, ועל כן יצאנו לדרך עם התערוכה הזאת עם שתי החלטות.

<דן תדמור: אחת, זו תהיה הקהילה שמספרת את סיפורה, את התערוכה הזאת מרכזת אורלי מלסה, היא בת הקהילה, היא במאית דוקומנטרית בעלת שם, היא זו שמרכזת את התערוכה וזו תערוכה שבה הקהילה מספרת את סיפורה.

<דן תדמור: החלטה שנייה הייתה, אנחנו ניתן לסיפורים להוליך אותנו לאן שיוליכו והם הוליכו אותנו לכמה שיאים רגשיים גדולים מאוד והם הוליכו אותנו גם לסיפורים קשים וגם לכל מה שבאמצע.

<דן תדמור: החיים בסופו של דבר מורכבים דווקא לא מהשיאים ומהשפל, אלא מכל מה שנמצא באמצע.

<דן תדמור: על כן התערוכה הזאת, שתעלה בבית התפוצות ב-23 במאי, עוד חצי שנה, היא תהיה תערוכה ייחודית וראשונה מסוגה וכולכם מוזמנים כמובן.

<דן תדמור: בינתיים מה שיש במבואה בדרככם החוצה זו טעימה מהתערוכה וטעימה ממאגרי המידע של בית התפוצות שמכילים מידע רב אודות כלל קהילות ישראל ובכלל זה הקהילה המפוארת, קהילת אתיופיה.

<דן תדמור: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה לכל האנשים שבאו.

אברהם נגוסה: אז אנחנו רוצים לראות סרט על הכנסת לפני שאנחנו מתחילים את הסיור ואחרי הסרט אני אסכם.

אברהם נגוסה: (הקרנת סרט).

אברהם נגוסה: בשעה הזו ייצאו מכאן שלושה סיורים בתוך הכנסת, יש מדריכים גם באמהרית וגם בעברית.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם, משפחת גוטלמן, שהגעתם אלינו.

אברהם נגוסה: שוב תודה רבה מעומק הלב על מה שעשיתם.

אברהם נגוסה: תודה רבה לכם.

אברהם נגוסה: תודה שהגעתם.

אברהם נגוסה: אני יודע את האנשים שהגעתם לפה, אני לא יכולתי להיכנס לשמות, כי אם אני נכנס לשמות ואני אשכח אחד יהיה לי בלגן.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם שבאתם, תודה רבה.