הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 21, 2015-11-03 11:30

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני מבקשת לפתוח את דיון של הוועדה לזכויות הילד.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה היום תעסוק בהצעה לסדר שהועלתה על ידי חברת הכנסת קארין אלהרר, אנוכי, חברת הכנסת נורית קורן, חבר הכנסת יעקב מרגי, חברת הכנסת סופה לנדבר, חבר הכנסת ישראל אייכלר, שעוסקת בתמונות קשות לצפייה מזירות הפיגועים.

יפעת שאשא ביטון: בעצם אנחנו נחשפנו בתקופה האחרונה, בגל הטרור הנוכחי, לסרטונים שמתעדים את האירועים.

יפעת שאשא ביטון: הסרטונים מציפים את הרשתות, מציפים את האקרנים אם זה בעיקר בשידורי חדשות.

יפעת שאשא ביטון: בשידורי החדשות שמלווים אותנו לאורך כל היום וזה אומר שזה גם בשעות שהבית חי, ילדים מסתובבים בבית ונחשפים בעצם לסרטונים הללו.

יפעת שאשא ביטון: לתפיסתי, ההשלכות של הסרטונים יכולות מאוד מאוד קשות גם ברמה הרגשית, גם ברמה של הוויסות והיכולת שלהם להבין את מה שמתרחש.

יפעת שאשא ביטון: החרדות, פוסט טראומה שיכולה לנבוע מסרטונים שכאלה, להוסיף לזה את הלחץ שיש מסביב, בין אם זה הורים ואם זה החברה בכלל שמשדרת בעצם את המצוקות שלה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים למצוא ילדים שמנסים למצוא את המקום או להבין את המציאות שמתרחשת.

יפעת שאשא ביטון: אני טוענת שאנחנו בעצם יכולים לווסת את הציפייה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיבואו ויגידו שבעידן של היום כשהכול פתוח ויש פייסבוק ואינסטגרם והמון המון ערוצי תקשורת, אז קשה לעצור את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני טוענת שאפשר, אם לא לעצור לחלוטין אז לפחות למזער.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר הכול פונקציה של האינטנסיביות שבה הילדים נחשפים.

יפעת שאשא ביטון: כמובן שגם עלינו יש את החובה לתווך נכון את האירועים השונים שמתרחשים, את הסרטונים השונים, אם נתקלים בהם בצורה אקראית, באופן שיאפשר לילדים להתמודד בצורה יותר טובה עם המציאות הנוכחית.

יפעת שאשא ביטון: אני נותנת את זכות הדיבור לחברת הכנסת קארין אלהרר שהגישה את ההצעה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה קארין.

קארין אלהרר: תודה רבה גברתי יושבת הראש.

קארין אלהרר: באמת פתחת ונתת הצגה מדויקת של הדברים.

קארין אלהרר: יש נתון שהוא מאוד מעניין, על פי דוח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, המועצה הפדראלית לתקשורת בארה"ב בדקה את ההשפעה של התכנים הטלוויזיוניים על ילדים.

קארין אלהרר: היא מצאה קשר ברור בין צפיית ילדים באלימות בטלוויזיה לבין שינוי בהתנהגותם והתפיסה גם לטווח הקצר וגם לטווח הארוך.

קארין אלהרר: אני רוצה לחדד את הנקודה.

קארין אלהרר: באמת אמרת בפתיח שיש המון סרטונים שרצים ברשת, לא בטוח שבאמת אפשר לפעול כנגד כולם.

קארין אלהרר: אבל, יש הבדל בין הרשת שבה אנחנו צריכים לעשות איזה מעשה אקטיבי כדי לראות את הסרטון, להוריד אותו, להעביר אותו וכו', לבין הטלוויזיה.

קארין אלהרר: כשאנחנו צופים בטלוויזיה, אנחנו וילדנו, אנחנו סוג של קהל שבוי.

קארין אלהרר: למשל רואים מהדורת חדשות, רוצים להראות לנו ולהמחיש לנו בצורה הכי בלתי אמצעית מה היה באותו מקום הפיגוע.

קארין אלהרר: בעודנו צופים בחדשות אנחנו נחשפים בין אם רוצים ובין אם לאו.

קארין אלהרר: הנקודה הזאת בעיניי היא הקריטית כי יכול להיות שיהיה הרבה יותר קשה ונידרש לעבודה הרבה יותר מדוקדקת ומובחנת כדי לעשות את הסינון הזה ברשתות החברתיות.

קארין אלהרר: אני חושבת שדווקא במקום של ערוצי תקשורת שיש עליהם רגולטור צריך שתהייה המסננת הזאת.

קארין אלהרר: אני אגיד, עד השנים האחרונות חיינו בשלום, היו פיגועי טרור בארץ, זה לא משהו חדש.

קארין אלהרר: היו פיגועי טרור וחיינו בסדר גמור גם בלי התמונות הקשות והמזוויעות האלה.

קארין אלהרר: אני לא רואה שום סיבה – אם למישהו נורא בוער לו לראות את זה שיפנה לאינטרנט ויראה מה שהוא רוצה – אני לא רואה שום סיבה למה זה צריך להיות במהדרות החדשות המרכזית או כזאת אחר הצהריים.

קארין אלהרר: זה מעבר, אני מעריכה את ערוצי התקשורת ומבינה את הרצון שלהם לרייטינג, אבל אני חושבת שצריך להביא עוד שיקולים ולאזן ביניהם.

קארין אלהרר: האיזון הזה בעיניי היה מביא לתוצאה שיפחתו את כמות הסרטונים הקשים האלה.

קארין אלהרר: זו המילה הטובה יותר שאני יכולה למצוא בנסיבות העניין.

קארין אלהרר: הייתי שמחה לשמוע מהרגולטור מה אתם מתכוונים, ואם בכלל, לעשות.

קארין אלהרר: עוד נקודה שהיא חשובה, הצעת החוק באה לדעתי מכל סיעות הבית.

קארין אלהרר: לא הייתה סייעה, זה מסוג רגעי האושר בכנסת כשפועלים יחד ואין אופוזיציה.

קארין אלהרר: נכון, זה רק בדברים האלה ואנחנו נרחיב את זה ועוד יבואו ימים טובים, אם נהייה אופטימיים.

קארין אלהרר: אני אומרת שיש פה איזו אמירה מאוד מאוד חזקה בדיוק מהנקודה שמדובר בכל סייעות הבית שהתאחדו.

קארין אלהרר: אני חושבת שגם השר יריב לוין שענה להצעה אמר 'יש פה משהו מיוחד וראוי שניתן עליו את הדעת'.

קארין אלהרר: הייתי שמחה באמת לשמוע מה ניתן לעשות בעניין הזה.

קארין אלהרר: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת קארין אלהרר.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת אחדד את זה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל כשמדובר בילדים זה תמיד בקונצנזוס, את זה אני מוכרחה לציין.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת רוצה לחדד גם את הנקודה של הסרטונים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נחשוב עלינו עולם המבוגרים מה עושים עלינו הסרטונים האלה ולאיזה לחץ נכנסת גם האוכלוסייה הבוגרת יותר, כל של כן איך הילדים מגיבים לסרטונים ומה זה עושה בקרבם.

יפעת שאשא ביטון: לכן בעצם מה מידת האחריות שאנחנו צריכים לקחת מבחינת ההנגשה של הסרטונים במשך שעות היום.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את מיכל גרוס, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה מיכל.

<מיכל גרוס: בוקר טוב.

<מיכל גרוס: אין ספק, אין חולק על כך שהמציאות הביטחונית כרגע מביאה לפלטפורמות התקשורתיות תמונות מאוד לא פשוטות.

<מיכל גרוס: יחד עם זאת, יש לנו גם צדדים שנעשים ביום-יום כרגולטור על הערוצים המסחריים, וגם יש את המסגרת הנורמטיבית שלנו שהיא בהחלט תומכת בנושא הזה הן מבחינת צופים בכלל והן מבחינת ילדים בפרט.

<מיכל גרוס: אני אוכל לתת דוגמאות.

<מיכל גרוס: אני חייבת להזכיר שקודם כל חלה עלינו חובה מאוד גדולה, חובה של איזון בין הצורך לשמור על חופש הביטוי כערך מוגן, אגב כולל זה המסחרי, לבין הזכות המאוד מאוד חשובה של הציבור לדעת, לראות ולקבל מידע מהימן ומדויק.

<מיכל גרוס: ברגע שאתה מחויב לאיזון כזה, להיות צנזור זה לא מהתפקיד שלנו וגם זה מאוד מאוד בעייתי מבחינת מה הציבור מקבל במסך.

<מיכל גרוס: יש לנו כללים, יש לנו את החוק, יש את הסעיפים שאוכל להביא אותם כדוגמה מתוך החוק והכללים שמגנים על הציבור בהיבטים האלה.

<מיכל גרוס: יחד עם זאת, גם בניסוח של הכללים יש את אותו איזון עדין שאני מדברת עליו.

<מיכל גרוס: זאת אומרת, המידע צריך להיות מאוזן, מדויק, מידע שיש בו עניין לציבור, אבל ללא פגיעה.

<מיכל גרוס: לא לאפשר את אותה פגיעה שתוארה כאן, גם בצופים הבוגרים וגם בילדים.

<מיכל גרוס: אני חייבת להזכיר שמכוח החוק מצויה בידי המנכ"לים של חברות החדשות סמכות של עורך ראשי.

<מיכל גרוס: הסמכות הזאת היא מאוד מאוד חשובה, אנחנו לא נוטים להתערב בה ככל שהיא לא עוברת כמובן על החוק ועל הכללים, אבל הסמכות מצויה בידיהם.

<מיכל גרוס: הם אלו שמחליטים מה יהיה במהדורה.

<מיכל גרוס: ממה שאנחנו חווים גם כרגולטור פתוח ומאזין לציבור, פתוח לקבל פניות ותלונות, אנחנו בסך הכול חווים גם מצד הציבור איזון בנושא הזה.

<מיכל גרוס: למה אני מתכוונת.

<מיכל גרוס: אני אוכל לתת דוגמה מדוח פניות ציבור שלנו שנעשה לאחרונה בדיוק למטרה הזו.

<מיכל גרוס: קיבלנו בעקבות גל הטרור 60 תלונות.

<מיכל גרוס: 60 תלונות! אנחנו גוף שמקבל תדיר תלונות בנושאים כאלה ואחרים.

<מיכל גרוס: כשיש נושא שהוא כמובן מועצם, יותר על סדר היום כמו גל הטרור האחרון מן הסתם כמות הפניות עולה.

<מיכל גרוס: 60 פניות זה לא מעט, אני לא מבטלת את זה, אבל גם צריך לראות את זה בפרופורציה של כלל הציבור שצופה בערוץ 2 ו-10.

<מיכל גרוס: אם זה מעניין אתכם אני יכולה לפרט גם על מה היו רוב התלונות.

<מיכל גרוס: אם זה מעניין מישהו: 60 הפניות התחלקו בצורה הבאה: היו 30 תלונות שעניינם התבטאויות פוגעניות של מגישים ו/או הבעת דעה - - -

יפעת שאשא ביטון: כולל את המבוגרים לצערנו, כי אין את הסינון - - -

<מיכל גרוס: כן, אבל אני חושבת שמבין המבוגרים מן הסתם לא מעט הורים שכנראה פונים בנושאים האלה.

נורית קורן: כן, אבל 60 פניות, אני רוצה להגיד לך שיכול להיות שאין מספיק נגישות לאתר שלכם, אני לא יודעת איך זה מגיע לרשות השנייה כי אנשים לא תמיד יודעים שהרשות השנייה היא הרגולטור ושיש לפנות לשם.

נורית קורן: 60 פניות זה באמת זניח ואת אומרת ש-30 ו-30 הנותרות היו על הסרטונים?

<מיכל גרוס: לא, אני אמשיך לפרט.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אני חושבת שהתופעה היא הרבה יותר קשה וזה לא עניין של נגישות.

יפעת שאשא ביטון: אני תכף אתייחס.

קארין אלהרר: אמרת קודם שיש סמכות ושיקול דעת לעורכים.

קארין אלהרר: אגב, למחרת ההצעה לסדר ראיתי שגיא סודרי מערוץ 2 כבר הנחה את המערכת שלו להתחיל כבר לצנזר.

קארין אלהרר: אז כאילו יש פה איזה משהו.

קארין אלהרר: א', אני מאוד מעריכה את זה ומכאן תודתי לעניין.

קארין אלהרר: אני הייתי מציע שעורכים נוספים ייקחו לתשומת לבם את הנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם נאפשר למיכל לסיים ואחר כך נתייחס.

<מיכל גרוס: קודם כל מצוין שיש סינרגיה בין תלונות, פניות ציבור, פעילותם של חברי כנסת לבין העורכים הראשיים והתקשורת בכלל.

<מיכל גרוס: כמובן שזה מבורך.

<מיכל גרוס: הם לוקחים לשימת לבם בין היתר, כי מעבר למסגרת הנורמאטיבית המחייבת אנחנו דואגים כרשות לפנות אליהם גם בעתות כאלה ולבקש את שימת לבם לנושאים האלה.

<מיכל גרוס: רק לאחרונה הוצאנו מכתב שבו ביקשנו לנקוט ברגישות יתרה במהלך הסיקור.

<מיכל גרוס: אני חייבת לציין שגם הבענו את הערכתנו לפעילותם מאחר והם באמת מסקרים בצורה מאוזנת ובצורה אחראית.

<מיכל גרוס: אגב, מזהירים, לפני תמונות קשות יש תמיד אזהרה לציבור שעומדות להיות תמונות קשות לצפייה.

<מיכל גרוס: זה עוד מנגנון שיכול להקל בעניין הזה.

דב חנין: מאזנים בצורה מאוזנת ואחראית?

<מיכל גרוס: מגישים.

<מיכל גרוס: מעבירים את המידע בצורה מאוזנת ואחראית.

<מיכל גרוס: הצטרפת כרגע לדיון - - -

דב חנין: אני מנסה להבין מיהו האחראי והמאוזן.

<מיכל גרוס: בתקופה הביטחונית הפוקדת אותנו אנחנו באמת משתדלים להנחות אותם שימשיכו כך, שימשכו להגיש באופן מאוזן ועד כמה שאפשר אובייקטיבי.

<מיכל גרוס: אנחנו מדברים על עיתונות, שוב אנחנו לא באים לצנזר את החופש העיתונאי, אבל אנחנו כל הזמן מסבים את שימת לבם לכך שיגלו רגישות, שישמו לב לעניינים האלו.

<מיכל גרוס: אנחנו באמת יכולים לומר, הפניות הן כן אינדיקציה, אנחנו יכולים לומר שכנראה הדבר בא לידי ביטוי בתוצאה.

<מיכל גרוס: לעניין הנגישות, תרשי לי דווקא לחלוק עליך, יש לנו אתר מאוד נגיש, מאוד נוח.

<מיכל גרוס: הציבור מוצא את דרכו אלינו לא רק דרך נציב תלונות הציבור, גם מגיעות שיחות אלינו.

<מיכל גרוס: יש אצלנו מנגנון שמקבל שיחות.

<מיכל גרוס: אגב, יש מחויבות כזאת גדולה שכל עובד ברשות שעובר ושומע את הטלפון ובדיוק לא היה מישהו ליד הטלפון הוא ירים ויענה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסיפור הוא אחר, אבל מיד אתייחס לזה.

<מיכל גרוס: לוקחים את הפרטים וחוזרים אל האנשים ועונים להם.

<מיכל גרוס: אם נחזור לעניין הדוח.

<מיכל גרוס: 4 פניות שעניינן, אגב אותן 30 פניות שעניינן התבטאויות פוגעניות של מגישים או הבעת דעה, למשל כעסו על כך שבחדשות דיברו שהר הבית זה אתר נפיץ ולמה יהודים עולים אליו ושטענו לחופש דת – אלו הכיוונים.

<מיכל גרוס: היו 8 תלונות שעניינן הצגת צד המחבלים או הצגת תמונות של מחבלים כמשהו שמעצים אותם, כמשהו שמהלל אותם ודווקא לא משהו שנוגע לתמונות הקשות.

<מיכל גרוס: אחר כך היו 6 תלונות שעניינן טרמינולוגיה, בחירת מילים בכתבות ובכותרות השונות.

<מיכל גרוס: עוד 4 פניות מתוך כל זה עניינן מראות קשים ותכנים לא ראויים, וגם פה שווה להיכנס לגופן של התלונות.

<מיכל גרוס: אני קצת קראתי כדי לדעת על מה אני מדברת ולא לדקלם את זה.

<מיכל גרוס: כשאתם נכנסים לתכנים של התלונות הן בעיקר מדברות על השמחה של הצד השני, שמחה לאיד כשהוא רואה אותנו, את העם שלנו בצערו.

<מיכל גרוס: זאת אומרת שזה היה הכיוון פחות ויותר, על הנזק התמדתי והתקשורתי שזה גורם לנו בעולם.

יפעת שאשא ביטון: שזה גם חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה ההשלכות הנוספות שעליהן אולי נתייחס.

<מיכל גרוס: יכול להיות, את יודעת, זה עניין למחקר אחר.

<מיכל גרוס: או טענה כלפי אחד הפרשנים שטען בהתחלה ברצח הזוג הנקין זכרונם לברכה שאולי מדובר באיזה סוג של אתיקה מקצועית של המחבלים שריחמו על הילדים.

<מיכל גרוס: הטענות התמקדו שם.

<מיכל גרוס: אחר כך היו שתי פניות שעניינן צנזורה, שאנחנו מסייעים לאויב בכל מיני פרטים שאנחנו נותנים.

<מיכל גרוס: למה השוטר סיפר למה, איך הוא הגיע לעצור את המחבל או המחבלת הספציפית, כי בכך אנחנו מסייעים לאויב.

<מיכל גרוס: ועוד 5 פניות שעניינן שידור תכנים רגילים ופרסומות לאחר פיגוע טרור.

<מיכל גרוס: זאת אומרת, אנשים שרצו לראות את המסך נקי מבידור, נקי מפרסומות בעת טרור.

<מיכל גרוס: אגב, זה דבר שראינו אותו בשנה הקודמת במהלך מבצע צוק איתן.

<מיכל גרוס: בואו נודה על האמת, אף מפרסם לא רוצה שהבמבה או מוצר אחר יתפרסם בסמוך להודעה על מותם של חיילים ולכן גם המפרסמים עצמם לא ששו לפרסם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותך להחזיר אותנו לרגע למוקד הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה להתייחס לנושא של רגישות, דיברת על צנזור ומתינות בהגשה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהאינטנסיביות שבה אנחנו נחשפו לסרטונים השונים והשעות השונות כולל כל שעות אחר הצהריים המוקדמות – לא נראה שיש שם מישהו ששם איזה דגש על היכולת של הסרטים האלה להשפיע על ילדים צעירים.

יפעת שאשא ביטון: לגבי הנושא של הפניות, אני חושבת שזה לא בהכרח עניין של נגישות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו איזו תופעה חברתית של סקרנות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים את זה - - -

<מיכל גרוס: זה משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו אחר ואני אומר לך למה.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר המבוגרים כשהם נחשפים לסרטון כזה או שהם יודעים שיש מידע כזה הם מאוד מאוד סקרנים, הם לא חושבים באותו רגע על ההשלכות.

יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שהעניין של לעלות את זה למודעות גם של ההורים כדי שיבינו שלצד הסקרנות הזאת יש השלכות על הילדים שנמצאים לידם.

יפעת שאשא ביטון: אם הם מאוד מאוד סקרנים, אמרה קארין, אפשר בעצם אחר כך להיכנס לפייסובק, לאינטרנט למצוא את הסרטים בצורה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט חושבת שהעניין של המודעות הוא האישו פה כי את כולם בסופו של דבר מאוד מסקרן מה היה שם באותם רגעים.

יפעת שאשא ביטון: במיוחד שכולנו באיזה אמוק של תיעוד, צילום והפצה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו מעודדים את הצילום כי אחר כך הוא מקבל במה מאוד מאוד נרחבת.

יפעת שאשא ביטון: לכן התהליך שאנחנו צריכים לעשות הוא לא בתלונות, אלא לראות איך המודעות הציבורית עולה.

<מיכל גרוס: אגב התלונות, נציב תלונות הציבור אצלנו בכל התקופה הזאת עובד במתכונת חירום.

<מיכל גרוס: כלומר, אם החוק מחייב לענות לציבור הפונים תוךX זמן, אז בתקופה הנוכחית לוקחים כל תלונה מידית ועונים עליה.

<מיכל גרוס: יש התייחסות מהירה מאוד לדברים.

<מיכל גרוס: בנוסף חשוב לציין, בעוד שבאינטרנט, ברשת מסתובבים כל הסרטונים וכל התמונות בצורה גלויה ללא שום צנזורה, הרי שאצלנו כן מטשטשים את התמונות.

<מיכל גרוס: כלומר, לוקחים אחריות.

יפעת שאשא ביטון: מספר הפעמים שזה רץ על המסך הוא לפעמים גם קשה מנשוא.

נורית קורן: השידור הראשוני הוא ללא צנזורה כי כל רשת רוצה שזה יגיע אליה כמה שיותר מהר וישר לפריים טיים ואז לא מצנזרים.

נורית קורן: אני זוכרת שבבאר שבע זה קרה בשעת, ממש בשעות של החדשות וזה נורא, זה היה נורא.

נורית קורן: אני אוכל לקחת את רשות הדיבור שלי בבקשה?

יפעת שאשא ביטון: את בדיוק ברשות הדיבור שלך, את יכולה להמשיך.

נורית קורן: אני רוצה לספר לכם, לי יש ילדה בת 5, היא הייתה ביום שישי אצלי בבית.

נורית קורן: אצלי בבית יום שישי זה לראות חדשות, אין.

נורית קורן: בעלי לא יכול לסגור טלוויזיה, זה קשה מאוד.

נורית קורן: אנחנו כל הזמן ניסינו להעסיק אותה במשהו אחר, וכל רגע היא הציצה וכל רגע היא ראתה ואז 'סבתא למה זה ככה, סבתא למה הבנאדם שוכב, מי רדף אחרי מי?'.

נורית קורן: ולהגיד לך שהיא הגיעה הביתה אחר כך והיא שאלה את אימא שלה 'למה זה קרה, מה היה'.

נורית קורן: אנחנו לא חושבים באותה שנייה עד - - -

יפעת שאשא ביטון: 'הם יגיעו גם אלינו'.

יפעת שאשא ביטון: כן זה החרדות.

נורית קורן: פשוט ניגשתי לטלוויזיה, כביתי אותה.

נורית קורן: אמרת לבעלי: 'אתה לא מבין מה קורה, תכבה, תתאזר בסבלנות, אתה תראה את זה אחר כך וגם הקלטתי את זה כדי שתוכל לראות'.

נורית קורן: אבל אנחנו לא חושבים, ופה זה הדבר החשוב ביותר.

נורית קורן: החשוב ביותר, כי אם אנחנו לא-- -.

נורית קורן: תראי, לי יש כבר ילדים גדולים ואז באמת לפעמים קשה לחשוב על זה.

נורית קורן: אם למגישי החדשות יש להם ילדים בבית, תאמיני לי שהם היו חושבים עשר פעמים לפני שהם היו מעלים את הכתבה, הם היו חושבים.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שלחלקם יש.

נורית קורן: כשאתה שם משקפיים של מבוגר, במשקפיים של מבוגר אתה לא חושב.

נורית קורן: גם אני טועה בזה, אני מודה באשמה שגם אני טועה בזה לפעמים.

נורית קורן: לפעמים אני נזכרת, 'רגע, גם היא יושבת לידנו, גם היא רואה את הדברים, זה לא טוב'.

נורית קורן: ואז אני פשוט סוגרת.

נורית קורן: כן , נכון מה שאמרת ומה שהערת.

נורית קורן: הסקרנות כל כך גוברת.

נורית קורן: תראי, אני גם מסתכלת על הצד השני, לא רק הילדים, על הפחד שאנחנו זורעים, הפחד.

נורית קורן: תשמעי, כולם משתמשים, לא כולם, מי שמשתמש בתחבורה הציבורית היום הוא ישר חושב 'איפה אני עומד'.

נורית קורן: תחשבי על כל הפיגועים שבאו עם רכב ונכנסו בתוך תחנת אוטובוס, אתה משדר גם פחד לאנשים ואנחנו לא רוצים את זה.

נורית קורן: אלה הדברים שצריך לשים לב.

נורית קורן: גם מראות הזוועה, אני אומרת לך שאני כבר לא רואה אותם, באמת אני לא רואה אותם, זה בלתי אפשרי.

נורית קורן: על זה צריך לתת את הדעת.

נורית קורן: אני באמת חושבת גם כן שראינו כבר בשבוע האחרון שיש ירידה.

נורית קורן: צריך גם לחשוב על הכול, כל הזמן, עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם.

נורית קורן: צריך להירגע.

קארין אלהרר: כאילו הסרטון מאתמול.

קארין אלהרר: הגופה שמוטלת על הרצפה, שוטטת דם ורואים שכל האזרחים, את מה שמעניין אותם זה לרצוח מישהו - - -

נורית קורן: זה לא לרצוח מישהו - - -

קארין אלהרר: להתנכל.

קארין אלהרר: א' זה מלבה שנאה ופחד וכו' וזה גם מסר בסוף לילדים, מה אתם עושים כשמישהו על הרצפה, אתם הולכים לתופס קודם את מי רצח במקום לעזור - - -

<מיכל גרוס: אבל לעניין הזה יש פנים לכאן ולכאן.

<מיכל גרוס: תרשי לי לעלות את השאלה האם זה מפחיד יותר את הציבור או מעורר מודעות וזהירות יותר אצל הציבור.

<מיכל גרוס: כי כמו שאת אומרת בתחנה אוטובוס - - -

יפעת שאשא ביטון: עצם זה שאת מווסתת, מדווחת על דקירה או על פיגועים, זה לבד מרתיעה.

יפעת שאשא ביטון: מה שקורה כבר מעבר, הם לא צריכים לראות את הדקירה ואת ההתאספות אחר כך מסביב ואת כל מה שקורה עם הקהל, והכול בשביל להיות מודעים.

יפעת שאשא ביטון: את דיברת על האיזון העדין, אני חושבת שאיפשהו פה האיזון הופר ולא בעדינות, בצורה קצת יותר קשה.

יפעת שאשא ביטון: נהלים, לא נהלים, אבל אם אתם יכולים לחדד איזה מסר שהוא מבחינת אמות מידה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שלא נחוקק עכשיו - - -

<קריאה: הרבה פעמים הם סובייקטיביים.

יפעת שאשא ביטון: אני לרגע לא חשבתי שהרשות השנייה תהייה הצנזור הלאומי.

יפעת שאשא ביטון: מצד שני אני חושבת שבסוף יש פה משהו שאפשר להתעלם ממנו, זו גם אופציה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא חושבת שזה יביא למקומות טובים.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לקחת את זה לבנות איזה קריטריונים, איזה אמות מידה שבסוף הם יהיו לשיקול דעת ותראו אם זה סביר בענייכם או לא.

<מיכל גרוס: אז גם אנחנו במסגרת החוק והכללים.

<מיכל גרוס: כמו שציינתי קודם, יש לנו לא מעט כללים שמפנים לצורך איזון כזה.

<מיכל גרוס: לאורך כל התקופה - - -

דב חנין: זו לא שאלה שלא איזון.

דב חנין: השאלה היא ממש לא שאלה של איזון.

דב חנין: הבעיה היא לא בעיה של איזון.

דב חנין: קורים דברים אחרים, אבל אני לא רוצה - - -

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אנחנו ניתן משפט סיכום לנורית כי היא בקשה ואחר כך חבר הכנסת דב חנין ואנחנו נתייחס לדיון.

נורית קורן: צריך לשים לב, כאן אנחנו דיברנו יותר על החדשות של הפריים טיים למבוגרים.

נורית קורן: לי יצא לראות גם חדשות בשבת לצעירים, אני פשוט לא זוכרת באיזה ערוץ זה היה.

נורית קורן: יש שם גם חדשות בשבת, מהדורה לבני נוער, גם שם דיברו על זה, אומנם לא הראו תמונות, אבל עצם הדיבור הזה גרם גם לאיזה שיח ושאלות.

נורית קורן: לכן אני חושבת שצריך לברור מאוד מאוד ולא לעשות פה איזון.

נורית קורן: צריך לחשוב מה אנחנו אומרים לילדים ואיך מגישים את זה כי זה באמת לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לדבר על זה, צריך לתווך את זה נכון.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא באמת שאלת התיווך.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת דב חנין בבקשה.

דב חנין: תודה לך גברתי יושבת ראש הוועדה.

דב חנין: אני מודה לך על קיום הדיון הזה שלדעתי הוא דיון מאוד חשוב.

דב חנין: אני רוצה להעיר הערה מקדמית.

דב חנין: אני בעצמי לא כל כך רואה טלוויזיה, לא מצליח למצוא את הזמן לדבר הזה, אבל אני כן מקבל הרבה תגובות ציבוריות רבות על מה שאנשים רואים בטלוויזיה.

דב חנין: התגובות האלה מאוד מטרידות אותי, ממה שאני מקבל בתגובות האלה.

דב חנין: אנחנו נמצאים במציאות מאוד מאוד קשה, מאוד מאוד קשה.

דב חנין: בוודאי, התקשורת מדווחת על המציאות.

דב חנין: הרי אנחנו היינו מאוד רוצים שהמציאות תהייה שונה, אבל כל עוד המציאות היא כזאת מן הסתם כך תתייחס התקשורת.

דב חנין: הבעיה היא לא בזה.

דב חנין: אף אחד מאתנו לא מצפה שהתקשורת לא תדווח על מה שקורה.

דב חנין: אני חושב, לפחות נדמה שמסביב לשולחן הזה אף אחד מאתנו לא רוצה שאנשי תקשורת, אם יש להם משהו חשוב להגיד תוך כדי השידור מבחינת עמדתם ודעתם, אני לא חושב שזו הבעיה.

דב חנין: אנשים הם מספיק אינטליגנטים ונבונים, אם הדעה של אותו שדרן או שדרנית לא נראית להם, הייתה פה הערה 'הר הבית כמו חומר נפץ - - -

נורית קורן: אין מקום לדעתם בזמן חדשות, סליחה.

נורית קורן: את דעתם הם לא יכולים, הם צריכים לדווח - - -

דב חנין: אני לא יודע מה זה לדווח.

דב חנין: כבר מזמן הבנו שאין דווח שהוא אינו כולל איזה ממדד של עמדה - - -

נורית קורן: לפי החוק אסור להם.

דב חנין: אין כזה דבר.

דב חנין: קודם כל החוק השתנה - - -

נורית קורן: לא בחדשות.

נורית קורן: לא בחדשות.

דב חנין: לא.

דב חנין: לא.

דב חנין: החוק השתנה ואין שום ספק שדעה ועמדה וידיעה הם דברים מאוד מעורבבים בעולם המציאות.

דב חנין: מה שמבחינתי הוא ידיעה מבחינתך יכולה להיות דעה.

דב חנין: למשל האמירה 'הר הבית הוא מקום נפיץ' – לדעתי זו עובדה אובייקטיבית, יש אנשים שיגידו שזו עמדה לא מקובלת, בסדר.

דב חנין: על זה לא הוויכוח ואני מציע שלא נכנס לזה בדיון הזה.

דב חנין: איפה הבעיה, הבעיה לא נמצאת בזה שהתקשורת מדווחת, הבעיה לא נמצאת בזה שאפילו ששדרים יביעו את עמדותיהם, זה בסדר גם אם העמדות האלה לא מקובלות עלי.

דב חנין: הבעיה נמצאת במקום אחר.

דב חנין: אני מקבל את העמדה של חברותיי בדיון קודם, שזה כמובן התמונות, הוויזואליה שכנראה לפעמים פשוט בלתי אפשרית, אבל זה רק הוויזואליה.

דב חנין: יש איזה משהו שהוויזואליה הזו עושה.

דב חנין: עכשיו אנחנו נמצאים במציאות שהיא מציאות מפחידה.

דב חנין: היא מפחידה ברמה אובייקטיבית, אבל אם התקשורת מתגייסת גם כדי להפחיד אותנו עוד יותר אז מה רוצים מהאנשים פה?

דב חנין: האנשים פה באמת נמצאים באמת ברמה של סף רגישות מאוד גדול.

דב חנין: אני מדבר עם אימהות בשכונה שאני גר בה, הן מפחדות שהילדים שלהן הולכים לבית הספר, מפחדים, אנשים מפחדים! מה רוצים עוד, לאן רוצים לדחוף אנשים?

דב חנין: התקשורת היא כלי רב עוצמה, היא כלי חברתי רב עוצמה וככזה צריך להתייחס אליה.

דב חנין: כשאני מקבל את התלונות שאני מקבל מהאנשים בנושא התקשורת אני מתרשם שלעיתים ערוצי התקשורת מתוך המלחמה על הרייטינג מוכנים להמשיך לרדת למכנה משותף הכי נמוך כי באמת 'רק אצלי יהיה הסרטון הזה' או 'רק אצלי יהיה הכיסוי המידי והמהיר' של משהו שלא ברור מה קרה ולפעמים מדוחים על משהו ומסתבר שזה לא בדיוק מה שהיה.

דב חנין: איך, איך זה קורה?

דב חנין: איך קורים הדברים האלה?

דב חנין: אנחנו מדברים כאן על עצבים חשופים לגמרי של בני אדם.

דב חנין: אני לגמרי מצטרף להערתה של חברת הכנסת אלהרר.

דב חנין: אני חשוב שצריך לחתור לאיזה מצב של נורמות אתיות מקובלות ומוסכמות על כלי התקשורת.

דב חנין: זה מהלך שאמצעי התקשורת, בטח לא המסחריים, לא יובילו אותו.

דב חנין: הם לא יובילו אותו מיוזמתם כי להם, עם כל הצער שבדבר יש להם סוג של אינטרס בדברים האלה.

דב חנין: צריך לכפות עליהם דיון באתיקה משותפת איך נראה הסיקור ואיך אנחנו מצד אחד משקפים מציאות גם אם היא מציאות קשה ומצד שני לא מתפרעים.

דב חנין: בדיון כזה, לפעמים יש אירועים שממש מחייבים סוג של לימוד משותף.

דב חנין: למשל, היה אירוע, שוב לא ראיתי במו עיניי ואני רק אומר מה שכתבו לי.

דב חנין: היה איזה סיקור, אם אני מבין נכון בערוץ 2, של אירוע שהיה בבאר שבע שבו סיקרו, שוב הכול בהסתייגות לא ראיתי בעיניי, שבו סיקרו אנשים שכאילו השתתפו במסע הלינץ'.

דב חנין: כנראה שהכתב לא הבין שזה היה לינץ' או לינץ' של מי, לא הבין מה, ותיארו אותם, שוב בזהירות, עם דם על הידיים.

דב חנין: אין לי מושג אם זה באמת נכון או שזה רק מה שאנשים חוו רגשית מתוך הסיקור הזה.

דב חנין: זו דוגמה של סוג של יום כיפורים של תקשורת.

דב חנין: אני לא בא כרגע לחפש אשמים ולהעמיד מישהו לדין.

דב חנין: אני אומר שזה אירוע שמחייב לימוד, לימוד כדי שלא יהיו לנו כאלה דברים.

דב חנין: אנחנו לא רוצים שתקשורת תהייה חלק מאיזה מסע של שיגעון כללי.

דב חנין: אנחנו רוצים תקשורת רצינית גם אם היא מצערת, גם אם היא כואבת וגם אם היא קשה.

דב חנין: עכשיו, לגבי ילדים, זה בכלל קטסטרופה, זה ממש לשגע את הילדים שלנו לגמרי.

דב חנין: לא מספיק שהמציאות עצמה היא משגעת, אז באמצעות ההפצצה של התקשורת אנחנו ממש משגעים את הילדים.

דב חנין: אני חבר הכנסת מקנא בילדים של הציבור החרדי שחשופים פחות לתקשורת הזאת.

דב חנין: אני חושב שבאיזה מובן משהו בבריאות הנפשית שלהם נשמר כילדים.

דב חנין: אז רחמנות.

דב חנין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רק לחדד.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת לא מדברים על עניין של צנזורה מחולטת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על שדר או לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על המינון, על איך ועל כמה .

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו שצריכים לחדד אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות למשרד לביטחון פנים לשבתי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבעצם בשידור יש מעבר לפגיעה בילדים, יש פה גם עניינים ביטחוניים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה זה יוצר בקרב אוכלוסיות שונות שרואות את הסרטונים ורואות ילד שמגיע עם סכין ומקבל במה כל כך רחבה, הפך לגיבור ואיך זה בעצם מעודד אירועים נוספים.

יפעת שאשא ביטון: להניח לצד זה את הנושא של התדמית שלנו, איך אנחנו נתפסים בעיני העולם ואיך זה בעצם מצמצם את היכולת שלנו להתגונן גם במבחינה תדמיתית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מעבר לפגיעה, לחרדה, לפוסט טראומה שזה יוצר בקרב הציבור, יש פה את העניין הביטחוני.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם לכך.

<שבתי גרברציק: בהחלט.

<שבתי גרברציק: תודה גברתי, חברי הכנסת.

<שבתי גרברציק: אני רוצה לפתוח בלהסיט טיפה את הדיון מהאולפנים הממוזגים לשטח עצמו ולרמת הוואטסאפים ולמה שקורה.

<שבתי גרברציק: אני הייתי רוצה לפתוח בדברים שהאלוף הרצל לוי אמר לפני כמה ימים כשהוא התייחס לגל הטרור.

<שבתי גרברציק: הוא אמר במילים האלה: "הסוגיה המרכזית במלחמה היא התודעה.

<שבתי גרברציק: זה לא כמה הרגת וכמה נהרגו, אלא הסיפור שמספר את המלחמה.

<שבתי גרברציק: אנחנו מבצעים לעצמו שטיפת מוח עם הסרטונים של הדקירות ומייצרים לעצמנו רמת חרדה".

<שבתי גרברציק: הוא אמר והוסיף: "שאם היינו משתמשים בכלים הטכנולוגיים הללו של הוואטסאפים למשל כשהמדינה קמה והיו רואים את קרב סן-סימון ואת קרב לטרון, לא בטוח שהיינו מגיעים לאיפה שאנחנו מגיעים היום".

<שבתי גרברציק: אני חושב שזו אמירה יסודית בהבנה של כל הסוגיה הזאת שאנחנו נמצאים בה.

<שבתי גרברציק: תראו, הטרור מחפש להפחיד אותנו.

<שבתי גרברציק: גל הטרור הנוכחי הוא לא טרור ממוקד, הוא לא רק בירושלים, יום נתניה, יום ראשון לציון, יום מקום אחר והוא גורם להפחדה אמתית.

<שבתי גרברציק: כפי שחבר הכנסת אמר, ילדים, מבוגרים, נשים וטף.

<שבתי גרברציק: כולם במדינת ישראל פוחדים ולא יודעים לאן זה יגיע וזו מטרת הטרור.

<שבתי גרברציק: השאלה היא אם אנחנו מעצימים את המטרה הזאת, מתחברים למטרה או מנסים להילחם במטרה.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שבמקרה הנוכחי יש העצמה.

יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת תקופות מההיסטוריה של גל טרור של אוטובוסים מתפוצצים, באמת תקופות מזעזעות שהיו לנו ואולי בעוצמות יותר חזקות.

יפעת שאשא ביטון: אבל תחושת החרדה והתקופה לא התאפיינה באותה פוסט טראומה שאנחנו נמצאים בה היום.

<שבתי גרברציק: הפוסט טראומה שלנו היא קודם כל בנגישות של הבאת התמונות בשניות.

<שבתי גרברציק: לפני שאני אכנס למשמעויות, התפרסם ב"דה מרקר", נדמה לי לפני כשבועיים, איזה מאמר שבו צוטטו רשתות הטלוויזיה, ראשי מערכות החדשות, על השימוש שהם עושים באותם סרטונים של אנשים שמסריטים בשטח עצמו, בזירה.

<שבתי גרברציק: בהתברר שכולם נבנים מזה כי כל תחנות הטלוויזיה מקבלות את הסרטונים וזה הפך להם ל-mast כדי להראות אותם.

<שבתי גרברציק: חלקן מספיקות לטשטש בצורה כזאת או אחרת, אבל מה לעשות שמלחמת הרייטינג כל כך חשובה והתמונה כל כך חשובה במדיה הטלוויזיונית וחייבים להראות כמה שיותר מהר, לפחות בגל הראשון, כדי שאנשים יכנסו לתוך האווירה הזאת.

<שבתי גרברציק: זה עניין אחד.

<שבתי גרברציק: תראו, זה גורם לקהות חושים.

<שבתי גרברציק: אין שום ספק שילד או מבוגר שמחזיק בסמארטפון שלו מחבל דוקר או מחבל ירוי ששוכב על הרצפה זה גורם לו לקהות חושים.

<שבתי גרברציק: אין שום ספק בדבר הזה, אנחנו מכירים את זה.

<שבתי גרברציק: דבר שהוא מפחיד אף יותר ברמה הלאומית – האנשים מתרגלים.

<שבתי גרברציק: אנשים מתרגלים לראות גופות, אנשים מתרגלים לראות דקירות.

<שבתי גרברציק: ילד שרואה את הדבר הזה, אולי זה הריאליטי שלו כשאחד מעביר לשני בבית הספר את הדברים הללו.

<שבתי גרברציק: כמובן שדיברנו על זריעת פחד וחרדה גם אצל מבוגרים, הורים ובכל מה שקשור.

<שבתי גרברציק: אבל יש דבר שהוא לא פחות חשוב וחמור, הרף הזה, הרף התקשורתי שאנחנו נמצאים בו היום של זמינות בלתי נתפסת של הסרטים בתוך הזירות, זה הבסיס לגל הטרור הבא שיבוא.

<שבתי גרברציק: אני התעמתי ברמה התקשורתית בגל הבא, אני מקווה שלא יהיה גל, אבל אין לי שום ספק מהניסיון שאנחנו רואים, הבסיס התקשורתי הזה הופך את זה למין ריאליטי כזה, למין משחקים, למי יש יותר גופות בסמארטפון או פחות.

<שבתי גרברציק: הזירות עצמן, ניקח את הזירות שהיו כדוגמה.

<שבתי גרברציק: כשאני מסתכל על סרטי וידאו, ואנחנו חוקרים את סרטי הוידאו, מבחינתנו זה חומר ראייתי ומסתכלים, אתה רואה שיש אנשים שבורחים מהמחבל שרודף עם הסכין ובסרט וידאו שמצלמות האבטחה מצלמות רואים אנשים עומדים עם הסמארטפון שלהם ומצלמים.

<שבתי גרברציק: יש כאן סיכון לא נורמאלי, יש ירי במקומות האלה.

<שבתי גרברציק: חלק מהאנשים עושים את המעשה הנכון והם מסתלקים מהזירה, אבל יש חלק מהאנשים, הוא כתב לעת מוצא, הוא מוציא את הסמארטפון שלו, עומד ומצלם מטרים ספורים מהזירה.

<שבתי גרברציק: קודם כל הזירות הן פרוצות לפחות בשלבים הראשונים, בדקות הראשונות עד שכוח משטרה מגיע ומגדר את המקום.

<שבתי גרברציק: הזירה פרוצה לכל אחד ואחד והוא יכול למשוך את התמונות.

<שבתי גרברציק: גם אין שום צנזורה עצמית בדבר הזה.

<שבתי גרברציק: אני לא מכיר בנאדם אחד שהסריט באייפון שלו או סמארטפון שלו תמונות וצנזר אותן ולא העביר אותן הלאה רק לאחד.

<שבתי גרברציק: האחד הזה זה ויראלי, זה עובר כבר לכולם.

<שבתי גרברציק: כמובן שהבעיה הקשה ביותר שלנו, גם שלכם כמחוקקים וגם שלנו כמשטרה, אין לנו שום יכולת טכנולוגית, בטח לא חוקית, לצנזר את הדברים האלה שעוברים בטלפון.

<שבתי גרברציק: אין היום שום יכולת.

<שבתי גרברציק: מה שנכנס לתוך הטלפון זה אבוד הדבר הזה - - -

יפעת שאשא ביטון: השאלה האם דרך סנקציות?

יפעת שאשא ביטון: נכון ליצור סנקציות שלפחות ימזערו את התופעה שאנשים לא בקלות - - -

<שבתי גרברציק: כנגד מי?

יפעת שאשא ביטון: כנגד המפיצים.

<שבתי גרברציק: רגע.

<שבתי גרברציק: המפיץ הוא בנאדם שאני לא יכול להגיד עליו בכלל שהוא היה הראשון.

<שבתי גרברציק: קשה מאוד לדעת כי אם יהיו 50 אנשים שמסריטים?

<שבתי גרברציק: אני אתן לך דוגמה.

<שבתי גרברציק: אני הייתי באירוע דקירה בשער שכם.

<שבתי גרברציק: בחור בן 19 שהגיע, סכין בידו הימנית, סמארטפון בידו ונורה שם על ידי כוח של המשטרה.

<שבתי גרברציק: עמדו להערכתי, ואני צילמתי את זה, עמדו שם סדר גודל של 100 אנשים תושבי המקום, להוציא כתבים שעמדו עם סמארטפונים וצילמו.

<שבתי גרברציק: לי זה היה מאוד חשוב כדובר להראות את הדבר.

<שבתי גרברציק: עכשיו לך תשתלט על הדבר הזה ותמצא את הדבר הזה.

<שבתי גרברציק: זה מתדלק גם מהבחינה של הטרור.

<שבתי גרברציק: אנחנו מבחינת דוברות המשטרה מנסים, לפחות בגל השני, לבקש, ואנחנו מבקשים את זה בצורה וולונטרית, קודם כל תטשטשו את האנשים.

<שבתי גרברציק: אנחנו מבקשים, א', לטשטש את כוחות הביטחון שקשורים ישירות לאירוע הזה כי יש פה אלמנט של סיכון של אותו אדם שמנטרל.

<שבתי גרברציק: אנחנו מציפים, אני בשבוע האחרון עסקתי הרבה מאוד באיתור של כמה וכמה אתרים שבהם הייתה חשיפה של איש כוחות הביטחון שנטרל מחבל, הוא חשש - - -

אורי מקלב: חיילים וחיילות - - -

<שבתי גרברציק: אני לא מדבר על צה"ל, אני מדבר על המשטרה.

יפעת שאשא ביטון: גם על חיילי צה"ל.

אורי מקלב: אם יש סיכון אחרי זה, יש יותר סיכון.

<שבתי גרברציק: חבר הכנסת מקלב אתה צודק במאת האחוזים.

<שבתי גרברציק: אני לא הבנתי את המהלך הזה של יחצנות יתר כי יש את היום שלמחרת בנושא הזה.

<שבתי גרברציק: אנחנו כמשטרה משתדלים מאוד שאנשים שהיו קרובים וישירות טיפלו בנושא הזה שפניהם יהיו מטושטשות, כמובן גם בסרטים שאנחנו מפיקים בראיונות שלאחר מכן הם לא נראים בפנים גלויות.

<שבתי גרברציק: אי אפשר להוציא צו על תנאי למרות שזה חומר חקירתי כי אין כנגד מי להוציא צו על תנאי.

<שבתי גרברציק: לכן התשובות שאנחנו מדברים עליהן הן בעיקר תשובות שעוסקות ברמה הלאומית.

<שבתי גרברציק: קודם כל להקים איזה פורום לאומי שעוסק בהסברה.

<שבתי גרברציק: יש את משרד ראש הממשלה בנושא הזה, שהוא ירכז ויתכלל את כל הגופים האחרים, את גופי הביטחון ואת כל הרגולטורים למיניהם.

<שבתי גרברציק: שיקבלו ויבנו איזו אמנה חברתית בנושא הזה של מה מותר ומה אסור למרות הרייטינג עצמו שאנחנו רוצים.

<שבתי גרברציק: כמובן, אי אפשר לפתור את ההורים.

<שבתי גרברציק: אנחנו כהורים קונים לילדים שלנו את הסמארטפונים ואנחנו לא בדיוק יודעים מה מסתובב בתוך הסמארטפונים הללו.

<שבתי גרברציק: אנחנו, מותר לנו בסמכות הורית ואולי זה חסר לחלק מההורים, לבקש מהילדים שלנו ולהסביר להם גם בצורה חינוכית מה הסיכונים שיש בדבר הזה.

<שבתי גרברציק: אותו דבר כמובן מהמורים.

<שבתי גרברציק: שעות לימודים בבית הספר, רבותיי להתחיל לנתח את הדבר הזה.

<שבתי גרברציק: אני רוצה משפט סיכום.

<שבתי גרברציק: הדיון הזה הוא דיון שאני רואה אותו גם חלק מהשיימינג וכל הדברים שנובעים מהדבר הזה.

<שבתי גרברציק: למה אני אומר את זה, כי לאט לאט אנחנו מגלים שהמחנך הראשי במדינת ישראל ואולי בעולם כולו, זה לא משרד החינוך ולא משרדי ממשלה, זה הפייסבוק והוואטסאפ.

<שבתי גרברציק: זה לא חדש, הוא הופך להיות המחנך, הוא קובע מה נראה, איך נראה ובאיזו תדירות.

<שבתי גרברציק: הגל השני זה כמובן כלי התקשורת שאמורים להביא את זה.

<שבתי גרברציק: להם יש שיקול דעת ענק והם יכולים לעצור ולספור עד עשר ולתת את התמונה הנכונה, האמתית ללא שום צנזורה מיוחדת, אבל עם הרבה יותר רגישות שתעזור לכולנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בהקשר הזה אני רוצה לחדד סוגיה נוספת.

יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור שבסופו של דבר מלחמה או גל טרור זו סיטואציה שהיא לא סטרילית.

יפעת שאשא ביטון: זו מציאות שהיא לא סטרילית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים את הסרטונים בנקודת זמן מאוד מסוימת וצופים בהם, לצורך העניין, על כורסא בביתנו וכלום הופכים להיות מומחים שמתחילים לנתח איך היה צריך לנהוג ואיך לא היה צריך לנהוג.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מנותקים מהסיטואציה הרגשית ומהאינטואיציה שהייתה שם לאותם אנשים בשטח.

יפעת שאשא ביטון: זה יוצר בעיות נוספות שהן מעבר לכל הדברים האחרים שדיברנו.

יפעת שאשא ביטון: זו גם נקודה שאנחנו צריכים לתת עליה את הדעת.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה גברתי היושבת ראש.

אורי מקלב: ייחדת דיון מיוחד בנושא הזה, יש חשיבות שאנחנו בעצם דנים בזה, זה מחזק את מי שצריך לחזק.

אורי מקלב: אנחנו בסך הכול דנים במשהו ערכי.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת איך להעביר את זה לפסים מעשיים, אבל יש לזה חשיבות מאוד גדולה גם אם אנחנו לא יודעים היום את כל הכלים ואיך להתמודד אתם.

אורי מקלב: הוועדה משודרת ויכול להיות שאנשים אחרים ילמדו אותנו.

אורי מקלב: יש דינמיקה מאוד חיובית ובוודאי אי אפשר להתעלם מהעניין הזה.

אורי מקלב: אני דווקא רוצה לבוא מנקודה של להוקיר את המדיה של העיתונים.

אורי מקלב: אני חושב שהעיתונים התנהגו לכל מה שקורה באופן מאוד מבוקר ועם טשטוש של התמונות באופן יחסי.

אורי מקלב: אני לא כל כך מכיר את המדיה החזותית, אבל בסרטונים שאני כן מקבל, שם בעיקר הבעיה המרכזית .

אורי מקלב: אגב, אנחנו היינו שותפים, חלקכם חדשים, אבל הייתי שותף ואולי הובלתי את החוק למניעת פרסום תמונות בשעת פיגוע.

אורי מקלב: היו לזה ביקורות, העיתונאים לא כל כך רצו את זה.

אורי מקלב: אני חושב שמיישמים את זה ואמרו שאולי גם אם לא יעמדו בכך.

אורי מקלב: דיברנו שמחוץ שאסור לבייש אף אחד, אבל בזמן פיגוע יש אנשים שהם עכשיו הנפגעים או שהם עכשיו בהלם ויש להם מראות לא בדיוק - - אז מראים את המראות, את התמונה של האישה - - -

יפעת שאשא ביטון: בשבריר שנייה שהיא - - -

אורי מקלב: עם הפוזה שלה ואולי זה מראה את מה שהיה, אולי זה מאפיין את מה שהיה, אבל היא לא צריכה להיות קורבן כשרוצים לראות את חומרת העניין, את העצב הגדול.

אורי מקלב: אני חושב שבאופן יחסי, גם כשמטשטשים עדיין זה לא פותר את כל הבעיה.

אורי מקלב: אני אומר לכם גם מתוך המגזר החרדי, עכשיו היו בו הרבה פגיעות בתקופה האחרונה.

אורי מקלב: כשאישה מצולמת כשהיא מטושטשת והיא לא בצורה שהיא רגילה להתלבש, אני אומר את זה בצורה הכי עדינה, גם בזמן פיגוע, מאוד מאוד היא חיה עם זה מאוד לא טוב, אולי המזל שהיא פחות רואה ביום-יום.

אורי מקלב: דרך אגב, אני אומר לך חברי חבר הכנסת דב חנין, היום גם הילדים החרדים נכנסים, אומנם אין להם את הסמארטופונים, אבל יש להם דברים כשרים, במייל מעבירים, במייל אתה לא יכול לעצור את הכול.

אורי מקלב: מעבירים סרטונים, כשהבן דוד שלו מעביר לו סרטון אין לזה בקרה ישירה.

אורי מקלב: איך זה הגיע, לא משנה, בסופו של דבר זה עובר גם כן ורואים.

אורי מקלב: כפי שאמרתם דבר נכון, כשרואים דבר כזה, מבחינה אישית רגשית הגמרא אומרת: "הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין".

אורי מקלב: זאת אומרת, אתה רואה משהו לא טוב, אתה צדיק והכול טוב, אבל כשראית משהו על ידך אתה צריך לקבל עליך משהו, אתה צריך להתנזר.

אורי מקלב: זה מושג מושאל, אתה צריך עוד יותר להתחזק בדברים האלה כדי למנוע.

אורי מקלב: כשמישהו רואה תמונות כאלה זה משפיע, זה נכון גם לגבי מחבל.

אורי מקלב: אני מאוד מתחבר למה שאמר אתמול חבר הכנסת אחמד טיבי, הוא צעק ברגש ואני התחברתי למה שהוא אמר.

אורי מקלב: מחבלת, אבל מחבלת עשו לה מה שעשו לה, הורידו לה את הבגדים לצורך בדיקה ביטחונית, אבל חייל שצילם את תמונה, באמת תמונה שהיא צריכה לקבל הגדרה אחרת ולא של מחבלת.

אורי מקלב: הפיצו את זה – זה דבר שלא יעשה, דבר שלא יעשה הדבר הזה.

אורי מקלב: אם פעם אחת כזה אחד שעשה את זה יעמוד לדין ויזהו אותו זה ירתיע אחרים.

אורי מקלב: מה זה, גם אם הוא בתפקיד הוא מוציא רע ואחרי זה הוא מוציא את זה החוצה?

אורי מקלב: לכן בסופו של דבר הנושא של הילדים, באמת זה משפיע על מבוגרים ובוודאי על ילדים.

אורי מקלב: בעניין הזה כמה שאנחנו יותר - - -

יפעת שאשא ביטון: היא חיזקה את דברייך והיא אמרה שיש חקיקה בעניין ובאמת אפשר לפעול לאכיפה של הסיטואציה שאתה ציינת.

אורי מקלב: אבל זאת השאלה, האם אנשים פרטיים שכל אחד מפיץ, לאן אנחנו נגיע.

אורי מקלב: אבל אם יש גורם הרתעה או משהו אחר.

אורי מקלב: קודם כל אנחנו צריכים להגיע לאסור.

אורי מקלב: יש כאלה שבאמת באמת מטמיעים, מפנימים את זה ויש כאלה שלא.

אורי מקלב: אנחנו את חובתנו צריכים לעשות.

יפעת שאשא ביטון: לפחות למזער את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת אורי מקלב.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע בבקשה את אלמוג ואחר כך נחזור לרשות השנייה.

יפעת שאשא ביטון: אלמוג בבקשה.

<אלמוג בן משה: אני אלמוג בן משה נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<אלמוג בן משה: באמת הנושא של העברה הזאת בוואטסאפ של כל הסרטונים והתמונות הוא דבר שהוא נורא נורא קשה.

<אלמוג בן משה: אני גרה בנתניה, אתמול היה הפיגוע בנתניה, עוד לפני שבכלל ששמעו את זה באמצעי התקשורת ישר התחילו לרוץ תמונות, סרטונים והודעות וכולם שאלו 'מה קרה, איפה אתה ואיפה את'.

<אלמוג בן משה: זה יוצר חרדה ברמה שהיא בלתי נתפסת באמת.

<אלמוג בן משה: ברמה שהיום ילדים כאילו לא רצו ללכת לבית הספר.

<אלמוג בן משה: מבלי קשר למצב היומיומי הם פחדו ללכת לבית הספר, פחדו לצאת מהבית, פחדו לנסוע באוטובוס.

<אלמוג בן משה: המחנכת שלנו עשתה לנו בקבוצה של הכיתה, התחילה באמת לתמוך ו'איפה אתה גר ואולי אני עוברת בדרך שאני אראה, אלווה'.

<אלמוג בן משה: זה דבר שהוא יוצר חרדה מטורפת.

<אלמוג בן משה: ברגע שרואים דברים שהם לא מצונזרים, אגב, אני ראיתי בחדשות את הסיטואציה שהייתה בבאר שבע, וזה יוצר חרדה עוד יותר מעבר למה שאנחנו מקבלים בוואסטאפ.

<אלמוג בן משה: בוואטסאפ אנחנו יכולים להוריד או לא להוריד את זה , להסתכל או לא להסתכל.

<אלמוג בן משה: ברגע שאני עוברת ליד הטלוויזיה אין לי אפשרות לשלוט אם אני רואה את זה או לא רואה את זה.

<אלמוג בן משה: זה מכניס לחרדה, זה מכניס לאיזה זעזוע שאנחנו לא יכולים לשלוט בו.

<אלמוג בן משה: ילדים בפרט, כמובן, זה בכלל השפעות שאני לא יודעת.

<אלמוג בן משה: אני מניחה שהן נוראיות, אבל ביננו, זה יוצר מן תחושה של אלימות, תחושה שמעודדת אוירה אילמה, אווירה מתלהמת, 'בואו נעשה משהו, בואו'.

<אלמוג בן משה: זה משהו שיוצר אחר כך את כל הנושא של הלינצ'ים, את האנשים שבאים שחושבים שהם ראו והם לא ראו וכן ראו, אז יוצרים פה איזו אווירה שהיא אלימה.

<אלמוג בן משה: זה משהו מאוד מאוד פוגע בנוער ברמה, הם נפגעים מזה באמת מבחינת האווירה, מבחינת מה שזה יוצר בבתי ספר, בכיתות.

<אלמוג בן משה: זה באמת משהו שהוא מאוד בעייתי באווירה, בעיקר באווירה שזה יוצר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אלמוג.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לרשות השנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם, אבל חשוב לי באמת לחדד.

יפעת שאשא ביטון: כולנו נמצאים בתוך הסחרור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו נמצאים באיזו אתנחתא של לבחון את ההשלכות של כל מה שקורה לנו ושל כל מה שאנחנו נחשפים אליו.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח שתתייחסו גם אתם באופן כזה לדיון ותעזרו לנו לחשוב איך אנחנו יכולים בעצם למזער את כל מה ששמענו כאן.

<מיכל גרוס: אני אתייחס לשני דברים שנאמרו פה ברשותך, גם של עמיתי מהמשרד לביטחון פנים וגם של חבר הכנסת חנין.

<מיכל גרוס: מקרה באר שבע ששודר, דווקא המקרה הזה הוא כאבן בוחן לסוגיה שלעולה פה.

<מיכל גרוס: התמונות הן מזעזעות, אין חולק.

<מיכל גרוס: אני תוהה האם באמת זה מייצר חרדה עודפת או שמא מייצר, אולי לא לחלופין אלא במקביל, את תחושת הגועל המתבקשת מהתנהגות כזו.

<מיכל גרוס: זאת אומרת - - -

דב חנין: זה לא מה שהכתב שידר.

דב חנין: הכתב שידר בלי שום נימה של ביקורת או הסתייגות.

דב חנין: זה פשוט לא יאמן.

<מיכל גרוס: אגב, אני לא זוכרת את הציטוטים המדויקים, אני לא אומרת נכון כי אני לא זוכרת במדויק את הכתבה.

<מיכל גרוס: אבל אני אומרת נכון על דבר אחר.

<מיכל גרוס: הדיווח הוא דיווח, הוא משקף את המציאות, אבל הסערה הציבורית שזה עורר – אני חושבת שהיא חשובה.

<מיכל גרוס: הוויכוח הציבורי, הדעות נגד פעולות מסוג זה הן חשובות - - -

דב חנין: אבל זה לא מה - - - זה שיש אנשים שהם מזדעזעים מהדבר הזה זה בסדר גמור, אבל התקשורת בעצם מעבירה את המסר שזה חלק נורמטיבי מהעולם שלנו.

דב חנין: אנחנו בתקשורת נותנים לזה את הגיבוי.

דב חנין: זו הייתה התחושה של אנשים שראו את השידור הזה.

<מיכל גרוס: א' אני חולקת - - -

דב חנין: אז אני אבקש שתראי את זה פעם נוספת.

דב חנין: זה שיש אנשים עם מצפון שמזדעזעים זה עדיין לא אומר שהאווירה הכללית לא הופכת להיות לאווירה של יותר התלהמות ויותר התבהמות.

<מיכל גרוס: תראה, אני יכולה להעיד על עצמי ועל החוג החברתי ועל החוג המקצועי שבו אני מסתובבת, אני חושבת שהתמונות האלה רק זעזעו אותנו יותר.

יפעת שאשא ביטון: השאלה האם היינו צריכים אותן בשביל לזעזע.

<מיכל גרוס: זה הביא בכלל הבנה שיש בקרבנו סוגי התנהגויות מהסוג הזה וכמה צריך לחנך נגדן, כמה צריך לבער אותן.

<מיכל גרוס: אני חושבת שאם התמונות לא היו מובאות כפי שהובאו אז להפך, אז היית יודע שיש משהו כזה, אבל לא מכיר את הפרטים ברמה כזאת שתזעזע אותך מספיק כדי שתסביר לילדים שלך.

<מיכל גרוס: דבר שאני עשיתי למרות שיש לי ילדים כבר גדולים מאוד, אבל עדיין אחת היא בתיכון.

<מיכל גרוס: תמונות כאלה מביאות אותי לדבר אתה ולהעלות את הנושא ולהסביר לה כמה זה חשוב - -

יפעת שאשא ביטון: את לא היית מדברת אתה אם פשוט היית שומעת כמו ששומעים ברדיו, לצורך העניין, שנעשה לינץ' והתנהגו - - -

<מיכל גרוס: לא בטוח.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו צריכים להגיע לאיזו טראומה נפשית?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו משבשים את האיזון, באמת גם הפסיכולוגי של ילדים ושל מבוגרים שצופים בתמונות כאלה והן קשות, הן קשות להכלה.

<מיכל גרוס: אני מסכימה שהן לא קלות, אני בהחלט מסכימה אתך.

<מיכל גרוס: אני חושבת שאסור להטיל את כל האחריות על התקשורת.

<מיכל גרוס: למה הכוונה - - -

יפעת שאשא ביטון: אין פה הטלת אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה אמרתי את המשפט שאמרתי לפני שפניתי אליכם בחזרה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה עניין של אחריות, יש פה עניין של איך מטפלים בזה.

<מיכל גרוס: העניין של המחויבות ההורית והאחריות של הורים.

<מיכל גרוס: שוב, גם כאימא וגם מי שמכירה את הדברים מבפנים ורואה אותם מבחוץ, אני חושבת שהציבור בוחר מה הוא רוצה לראות.

<מיכל גרוס: התפקיד של התקשורת להביא לו את כל המידע.

<מיכל גרוס: האיזון וגם הצגת הדברים בצורה מאוזנת לא פוטרת אותנו כרגולטור מאחריות לעקוב, מהאחריות לאכוף, מהאחריות לפנות בעתות כאלה ולחדד ולהדגיש.

<מיכל גרוס: - - -

יפעת שאשא ביטון: למיינן נכון את הדברים.

<מיכל גרוס: אנחנו עושים, נעשה ונמשיך לעשות את זה, אבל צריך לזכור שיש אחריות משותפת.

<מיכל גרוס: באותם בתים שיש בהם ילדים קטנים, למשל אצלנו בתוך הרשות השנייה יש אנשים שהם הורים לילדים קטנים, בדיונים פנימיים אנחנו מדברים על מה שקורה והם אומרים בפירוש: 'אנחנו מונעים מהילדים שלנו לראות חדשות'.

<מיכל גרוס: זו בחירה, זו סוג של בחירה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, בואי, קשה לי קצת עם הכיוון שהדיון הולך אליו ואני אומר לך גם למה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק החדשות בשמונה בערב, זה כל המבזקים שיש כל שעה וכו' וגם בשעות אחר הצהריים שהן שעות נורמטיביות לחלוטין לצפייה בטלוויזיה בקרב ילדים.

יפעת שאשא ביטון: לכן אני אומרת, אין פה שאלה שיש פה עניין של מודעות הורים.

יפעת שאשא ביטון: אין פה שאלה שמערכת החינוך צריכה להיכנס ולתווך את המציאות שאנחנו נמצאים בה בצורה שהילדים יוכלו לעבד את זה נכון ולהתמודד עם זה רגשית.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לחלוטין ועדיין אני חושבת שיש פה גם אחריות על התקשורת, על העיתונאים מבחינת המינון שבו הם מביאים את הדברים, האופן שבו הם מציגים את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות, בסוף אנחנו איזשהו מרקם אחד חברתי ואנחנו צריכים לראות איך כל חוליה בתוך השרשרת עושה את מה שמוטל עליה בדיוק.

<מיכל גרוס: אני מסכימה אתך במאת האחוזים.

<מיכל גרוס: כמו שאמרתי בתחילת הדברים שלי, אנחנו נמשיך לעקוב ולאכוף וככל שיש איזו הפרה בשידור אנחנו נוקטים בסנקציות כולל עיצומים כספיים.

<מיכל גרוס: זה המנדט שלנו כרגולטור.

<מיכל גרוס: אבל שוב, לעניין הטענות שעולות כמו עניין של קהות חושים שהתמונות והסרטונים האלה מייצרים, מעבר לעובדה המאוד מאוד ברורה שצריכה להיות הפרדה מוחלטת בין מה שקורה ברשת לבין מה שקורה על מסכי הטלוויזיה – אנחנו לא יכולים להיות אחראים כמובן על מה שקורה ברשת אלא רק על עצמנו – יש לנו מענה מאוד מאוד יסודי וברמות רזולוציה מאוד גבוהות לעניין האתיקה בשידור.

<מיכל גרוס: יש לנו סטים של כללים בעניין הזה.

<מיכל גרוס: שוב, ככל - - -

יפעת שאשא ביטון: צריך לחדד אותם וזאת תהייה אחת ההמלצות.

<מיכל גרוס: לכן בימים כאלה אנחנו פונים, ופנינו במכתב ממש בשבוע שעבר לחברות החדשות בדרישה לנהוג בסיקור מאוזן, לנהוג בסיקור רגיש.

<מיכל גרוס: שוב, תוך הערכה גם לפועלם ולעבודה הקשה שהם עושים בימים כאלה.

<מיכל גרוס: לטענה שזה מייצר קהות חושים, אני דווקא חושבת שלעיתים זה דווקא מייצר חידוד חושים.

<מיכל גרוס: שוב, כלפי תופעות - - -

יפעת שאשא ביטון: מדברים פסיכולוגים.

יפעת שאשא ביטון: לחדד זה לא מחדד שום - - -

<שבתי גרברציק: זה לא מחדד שום חושים בכלל כשרואים את הדבר הזה.

<שבתי גרברציק: גילוי נאות, הגעתי לפני כמעט שנתיים וחצי למשטרה לפני כן הייתי כמעט 20 שנה עיתונאי שכפוף לרשות השנייה על פי כלליה וחוקיה.

<שבתי גרברציק: אני מכיר היטב את הרגולציות ואת כל החוקים הללו.

<שבתי גרברציק: אני חושב שעקב אכילס העיקרי בתפיסה של התקשורת החזותית זה שמישהו שכח שהתקשורת מדברת אל כלל הגילאים.

<שבתי גרברציק: בעוד שאנחנו גדלנו על תכניות "לאם וילד" ותכניות לילדים ותכניות אחרות, היום אין דבר כזה.

<שבתי גרברציק: היום מהרגע שהילד פוקח את עיניו עד הרגע שהוא הולך לישון, כל המערכת מדברת לכלל המשפחה.

<שבתי גרברציק: מישהו שוכח את זה ברוממה כמו שאומרים, מישהו שוכח את זה בכנפי נשרים, לצורך העניין איפה שהם יושבים.

<שבתי גרברציק: הטלוויזיה כשהיא פתוחה היא מדברת לכלל האוכלוסייה בבית וזה יכול להיות ילד בן חמש, מבוגר בן שמונים – ופה שכחו.

<שבתי גרברציק: זה לא עניין כללים, זה לא עניין של דברים אחרים.

<שבתי גרברציק: זה עניין של רגישות, רגישות ורגישות ורגישות מול הרייטניג.

<שבתי גרברציק: נכון, אני יודע, הייתי עיתונאי, סיקרתי משטרה המון שנים, הייתי בכל זירות הפיגועים לפחות בגוש דן במשך השנים הכי קשות.

<שבתי גרברציק: הרגישות הזאת נעלמה לנו והיא נעלמה לדעתי בגלל מלחמת הרייטינג.

<שבתי גרברציק: פתאום שכחנו שחוץ מהמולך הזה שנקרא רייטינג יש גם אנשים מהצד השני ויש גם רגשות ויש גם, לא פוסט טראומה כמו שאשתי אומרת ומעירה לי תוך כדי שידור, אלא טראומה מתמשכת.

<שבתי גרברציק: וואלה, צריך לעצור את זה.

<שבתי גרברציק: התקשורת היא איזה קטליזטור, התקשורת היא לא ממציאה דבר, היא מעצימה משהו.

<שבתי גרברציק: ברגע שאתה עושה את השידור החוזר שעוד חוזר ועוד פעם חוזר ועוד פעם חוזר בגב של המגיש שיושב, זהו זה נכנס, זה נשתל הדבר הזה.

<שבתי גרברציק: זה גורם לחרדות איומות, זה גורם למתח עצום.

<שבתי גרברציק: זה לא עניין של תחושת ביטחון, זה ביטחון לאומי לכל דבר ועניין ואפשר לעצור את זה בלי לפגוע כהוא זה ברמת הסיקור התקשורתי.

<שבתי גרברציק: אפשר לסקר בצורה נהדרת ואנחנו רואים שישנם הבדלים בין תחנות הטלוויזיה למיניהן איך הן משדרות, בין מגישים כשמתעלמים מהרייטינג.

<שבתי גרברציק: זה אותו דבר.

<שבתי גרברציק: הייתי מעדיף והייתי שמח מאוד אם הטלוויזיה הייתה לוקחת קצת את הממד הרדיופוני והמגיש מהאולפן היה מדבר יותר ופחות רואים את התמונות שרצות מאחור.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<מיכל גרוס: אנחנו נמשיך לעקוב.

<מיכל גרוס: כמו שאמרתי אנחנו נמשיך לאכוף ואנחנו נמשיך לדרוש רגישות.

<מיכל גרוס: זה לא נכון ששכחנו, זה עולה אצלנו לסדר היום על בסיס קבוע.

<מיכל גרוס: אני רוצה שוב להזכיר את מה שהתחלתי אתו והוא "חופש הביטוי" סעיף 2 בחוק - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל גם לחופש הביטוי יש גבול.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת, אנחנו יכולים לומר את הדברים עד גבול מסוים ואנחנו יכולים לשדר דברים עד גבול מסוים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת - - -

<מיכל גרוס: דווקא בכללי האתיקה, בסט של כללי האתיקה ואצטט: "בעל זיכיון ישרת בכל משדריו בנאמנות ובאחריות את עקרונות חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת, לרבות הזכות לבטא דעות חריגות ולא אהודות" – צריך לזכור גם את זה.

<מיכל גרוס: שוב, אנחנו מנסים גם בכללים שלנו, שגם אליהם אנחנו נדרשים מעת לעת, לשמור על ניסוח מאוזן ויישום גם.

<מיכל גרוס: זאת אומרת, - - -

<שבתי גרברציק: אבל לא אתם הבעיה.

<שבתי גרברציק: את כל הזמן חוזרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו ברשותכם.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אני מדברת על תהליך של חינוך חברתי.

יפעת שאשא ביטון: באמת עניין של תהליך לחינוך בחברה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלתקשורת, במקום החיובי, יש תפקיד מאוד משמעותי בתהליך של חינוך חברתי.

יפעת שאשא ביטון: כשאני מדברת על רה-חינוך אני חושבת שפה המגויסות של התקשורת היא באמת במינון הנכון של הדברים.

יפעת שאשא ביטון: כי בסופו של דבר הרי אתם מעצבים את דעת הקהל, אתם מעצבים תחושות, אתם גם אפילו מעצבים התנהגות כי בעצם התחושות והתפיסות שאנחנו מקבלים בסופו של דבר מתורגמות להתנהגות.

יפעת שאשא ביטון: אני תוהה לפעמים אם הילדים שרואים את כל הפיגועים ואת ההתמודדות עם המצבים של הפחד לא ירגישו שמותר להם גם בבית הספר להתמודד באותו אופן בתסכול האישי שלהם.

יפעת שאשא ביטון: נשאל כאן איפה התפקיד שלנו גם כמחנך, לא ככזה שצריך להביא לידיעת הציבור.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאני נותנת לכם את זה מהמקום המאוד חיובי שאומר: 'חבר'ה, אתם שותפים לתהליך חברתי'.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכולנו צריכים להיות אחראים בו.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לחוה ואחר כך נסכם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה חוה.

<חוה קליין: תודה רבה.

<חוה קליין: חוה קליין מהוועדה לזכויות הילד, לשכת עורכי הדין.

<חוה קליין: אני חושבת, אני מרגישה לפחות שמתפספסת פה האחריות המאוד מאוד גדולה של התקשורת כשבעצם אנחנו באים ואומרים 'אחריות של ההורים לתווך וכו'.

<חוה קליין: נכון, מקומם של ההורים, מקומם הקריטי ישנו ועודנו, עדיין זה לא רק כשילדים רואים טלוויזיה בבית, זה לא שההורים יסגרו את הטלוויזיה בבית ובכך הם בעצם ימנעו מהילדים להיחשף לדברים האלה.

<חוה קליין: הטלוויזיות דלוקות בכל מקום, הילדים הולכים בקניונים, בפיצוציות ובכל מקום – הסרטונים כשהם משודרים גם אם הם מטושטשים ברמה כזו או אחרת בשעות אחר הצהריים והערב והמוקדמות – זה לא צריך להיות שם.

<חוה קליין: יש לנו אחריות שהיא גדולה יותר, וזכות הציבור לדעת מול זכותנו או החובה שלנו להגן על הילדים מהחשיפה לדבר הזה, אז בואו נעשה הבחנה.

<חוה קליין: כרגע אני שולפת אותה, אבל נעשה הבחנה בין שידורים בטלוויזיה שהם חשופים בכל מקום לבין השידורים של החדשות באינטרנט.

<חוה קליין: שם באמת זו בחירה מי פותח ורואה ואולי שם קל לנו יותר.

<חוה קליין: אבל אנחנו צריכים לזכור, הילדים נחשפים לשידורים האלה בכל מקום ויש לנו חובה גדולה מאוד לעצור את זה ולא לאפשר את זה בשעות אחר הצהריים והערב.

<חוה קליין: בעצם אנחנו בעצמנו פוגעים בהם.

<חוה קליין: אני חושבת שזו נקודה שאסור לפספס אותה ולא לחלק את האחריות הזאת כי האחריות לשידורים האלה, אנחנו יכולים לעצור את זה בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חוה.

יפעת שאשא ביטון: מישהו מהנוכחים רוצה לסכם?

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני רוצה לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מודה לכם שהשתתפתם בדיון החשוב הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מעיד על כך שהילדים שלנו חשובים.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר כולנו כאן

יפעת שאשא ביטון: כדי לראות איך אנחנו עושים הכול כדי למזער את הפגיעה בהם דרך חשיפה לתכנים פוגעניים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה בכמה רבדים.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני רוצה שייכתב שמערכת החינוך כן צריכה לתווך את המציאות של האירועים האחרונים לילדים בין אם זה דרך שיעורי חינוך או בדרך אחרת שהיא תמצא לנכון.

יפעת שאשא ביטון: אבל בהחלט צריך לקיים שיח עם הילדים כדי שיוכלו להתמודד מבחינה רגשית בצורה טובה יותר.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שיצוין שגם להורים יש אחריות מבחינת החשיפה, מבחינת המודעות – אני לא חושבת שהורים בכוונה רואים סרטים או את כל אירועי הטרור ליד הילדים שלהם והם מודעים לקושי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם אנחנו נצליח להביא למודעות של ההורים את הפגיעה בילדים אז גם הם יוכלו להימנע ולמזער את הפגיעה.

יפעת שאשא ביטון: אני פונה אליכם הרשות השנייה, אני מבינה שהתחלתם בצעדים.

יפעת שאשא ביטון: אני כן אשמח לקבל איזה דיווח בשבוע הקרוב לגבי תהליך שנעשה מול המגישים השונים, מול הרשתות השונות, כן ממיינים בצורה אחרת את הקרנת שידורים.

יפעת שאשא ביטון: אני כן הייתי ממליצה, אני אשמח אם תבדקו את זה, אם יהיה ניתן לשדר את הסרטונים של הפיגועים משעות מסוימות ביום.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, שזה לא ירוץ באופן גורף בכל מהדורת חדשות.

יפעת שאשא ביטון: אפרופו, יש גם הרבה פעמים מהדורות חדשות גם בשעות הבוקר ובשעות הצהריים המאוד מוקדמות.

יפעת שאשא ביטון: בואו ננסה לראות איך אנחנו ממיינים את זה מבחינת מינון בצורה שהיא יותר נכונה שתעזור לנו להתמודד גם עם גל הטרור הנוכחי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.