ועדת המשנה לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 20, פרוטוקול מספר 1, 2015-10-13 12:00

דניאל עטר: שלום לכולם.

דניאל עטר: אני מתכבד לפתוח את הישיבה הראשונה של ועדת משנה בוועדת הפנים לנושא העובדים הזרים, כפי שהיא הוגדרה בכתב האצלת הסמכויות.

דניאל עטר: אני מברך את חברי הכנסת שנמצאים כאן איתנו, חברת הכנסת רויטל סויד מהמחנה הציוני ואת חבר הכנסת בן צור מש"ס, ואת כל האורחים, שתיכף נשמע אותם.

דניאל עטר: אני אנסה להגדיר את המטרה של הפגישה מבחינתי.

דניאל עטר: כיוון שהנושא הזה הוא נושא מורכב מהרבה מאוד תחומים ונושאים וכל אחד מהם נמצא במקום אחר מבחינה חוקית וכן הלאה, אנחנו נקדיש את מרב הזמן בישיבה הזו לנסות ללמוד את הסוגיה, כי אין לי שום כוונה שזאת תהיה ועדת משנה שתשחרר קיטור, אני בהחלט רוצה שאנחנו נגיע כמה שיותר מהר בכל נושא שניגע בו לשלב שאנחנו נציע גם פתרונות, אם הם במסלול של חקיקה או במסלולים אחרים.

דניאל עטר: אני מראש רוצה לומר, כדי שיהיה ברור מאיזה עמדה אני בא, יש לי אח שהוא חולה בניוון שרירים בשלבים מאוד מאוד מתקדמים.

דניאל עטר: אני מכיר את הסוגיה הזו מחיי היום יום שלנו בבית, כך שאתם יכולים להבין שכשנעסוק בנושא של הסיעודיים, אני חי את המציאות הזו כבר מספר שנים בצורה מאוד מאוד מעמיקה, מבין אותה מהצד של הלקוח.

דניאל עטר: אני כבר אומר לכם, אני אפנה גם כרגע וגם בדרך אחרת לחברתי, חברת הכנסת רויטל סויד, לנסות להוביל בוועדת החוקה שינוי של ההגדרה של מעסיקים.

דניאל עטר: אין שום סיבה בעולם שחולים יהיו מעסיקים, זה נראה לי לאקונה לא הגיונית, לא סבירה, לא ראוי שתהיה.

דניאל עטר: אני אומר את זה כי אני רוצה לחסוך לעצמנו בזמן של הוצאת והעלאת דברים.

דניאל עטר: גם בתדרוך שקיבלתי לפני כן, יש כאלה שהם יכולים להיות מועסקים, לא בסיעודי, בנושאים אחרים, באמצעות חברות, וכשמגיעים לסיעודי אז אנחנו נתקלים בבעיות הרבה יותר מורכבות.

דניאל עטר: גם המעבר משלב לשלב, מתום תקופה לתקופה.

דניאל עטר: יש הרבה נושאים.

דניאל עטר: אני רוצה לפתוח את זה.

דניאל עטר: אמרתי, המטרה שלי היא שאנחנו נלמד את הנושא כמה שיותר והכי מהר שאפשר להגיע לפעולה ולתוצאות.

דניאל עטר: עם מי אנחנו מתחילים?

דניאל עטר: מי שרוצה לדבר ישלח פתק לכאן ואנחנו נצרף אותו.

דניאל עטר: אנחנו נשמע כמה חברים ואחר כך נפנה לחברי הכנסת.

דניאל עטר: כן, בבקשה.

רויטל סויד: אני רוצה קודם כל לברך אותך, אדוני היושב ראש, חברי וידידי חבר הכנסת דני עטר על הוועדה הכול כך חשובה שאתה עומד בראשה.

רויטל סויד: אין לי ספק שאם יש מישהו שיוכל באמת לסייע ולעשות את הדברים שצריך זה יהיה אתה.

רויטל סויד: אני נאלצת לפרוש מכיוון שאני מנהלת היום יום מיוחד בכנסת, מאבק בשיח אלים ובריוני, אני צריכה ללכת לוועדות השונות.

רויטל סויד: אני מאחלת הצלחה לכולם ומקווה לימים טובים יותר לעם ישראל ולמדינת ישראל.

רויטל סויד: תודה.

דניאל עטר: תודה רבה.

דניאל עטר: אנג'לה, בבקשה.

<אנג'לה קרת: חילקנו בינינו את הנושאים.

<אנג'לה קרת: אני רוצה לדבר רק על הנושא של להעלות לנו את קצבת השר"מ לגובה הקצבאות שאנחנו אמורים לשלם על פי חוק לעובדים הזרים.

<אנג'לה קרת: לא ייתכן שאנחנו נקבל כסף פחות מהמשכורת שלהם ובעצם אנחנו חיים על הלוואות ועל לגרד במרכאות כסף מאנשים כדי לשלם להם, ועכשיו נתנו לנו גם לשלם להם פנסיה.

<אנג'לה קרת: אנחנו לא מסוגלים לעמוד במשכורת הבסיסית שלהם, אז כל פעם נותנים לנו עוד גזרה ועוד גזרה.

<אנג'לה קרת: הוסיפו לנו ימי חופש שלהם, יום חופש של בן אדם מחליף עולה לנו הרבה הרבה יותר ואין לנו את הכסף הזה לתת להם.

<אנג'לה קרת: הנכים בעד לשלם, רוצים להיות אנשים שמשלמים לפי החוק ובעצם המדינה גורמת לנו להיות עברייני חוק בזה שאנחנו לא מסוגלים.

<אנג'לה קרת: זה לא שאנחנו לא רוצים, אנחנו רוצים לתת את כל מה שצריך, אבל אנחנו לא מסוגלים כי יש לנו כל כך הרבה הוצאות, הרבה יותר מבן אדם רגיל ובריא ויש לנו לשלם על תרופות ועל ביטוחים ועל מה לא ואנחנו לא מצליחים לשלם לעובדים.

<בועז עטרה: שלום לכולם.

<בועז עטרה: אני בן לשני הורים סיעודיים בבית, שניהם על כיסא גלגלים ושכיבה, שניהם לא מתקשרים עם המציאות.

<בועז עטרה: אני גר במושב מאור, ליד כביש 9, שזה יחסית מרכז הארץ, אבל לצאת ממושב מאור זה כמעט בלתי אפשרי.

<בועז עטרה: אני הפכתי להיות יבואן של עובדים זרים בשנים האחרונות, אני מייבא אותם, יומיים הם אצלי, שבועיים הם אצלי והם תופסים את הרגליים ובורחים כי החוק מאפשר להם.

<בועז עטרה: הם לא רוצים לעבוד אצלי, כי אצלי העבודה קשה.

<בועז עטרה: אמא שלי שבע שנים כבר אישה סיעודית, אבא שלי בשנה האחרונה סיעודי.

<בועז עטרה: קצבאות סיעוד לא קיבלתי שנה וחצי אחורה, לא קיבלתי שקל סיעוד.

<בועז עטרה: קצבת סיעוד היא בסך הכול 2,300 שקל, שכר עובד זר בישראל עלה בשנתיים האחרונות מ-600 דולר ל-1,200 דולר בסיס, ואני מדבר על בסיס בלי שבתות.

<בועז עטרה: זה אומר שאני צריך לשלם לעובד זר אחד 4,700 שקל משכורת בלי שבתות, כשהקצבה של אמא שלי 2,319, עוד לא דיברנו על אש"ל, ועל חשמל ומים.

<בועז עטרה: לי יש את המכפלה של שניים, שני הורים סיעודיים בבית, שניהם לא מקבלים קצבת סיעוד, כי עובדים זרים פשוט לא רוצים לעבוד איתי.

<בועז עטרה: התקנה בחוק אומרת שעובד זר, עד שבע שנים אני יכול להגיש בקשה מיוחדת בשבילו ושהיא תעבור.

<בועז עטרה: אף עובד זר לא מוכן לנצל את ההזדמנות אצלי, הוא מעדיף לנצל אותה בתל אביב.

<בועז עטרה: חלוקת הארץ לאזורים גיאוגרפיים, כשאנחנו הפריפריה, ואני פריפריה אמיתית ולא ירוחם ודימונה או טבריה, שחלילה לי לפגוע בכבודם, שהם פריפריה, אבל שם יש קהילה של עובדים זרים, אצלי שני עובדים זרים בכל המושב ולכן הם לא רוצים להישאר אצלי.

<בועז עטרה: כשפנינו מהפריפריה לחברי הכנסת 'תעזרו לנו', הם חילקו את הארץ לשלושה אזורים, זה לא פתר לנו את הבעיה וגיליתי אפילו שזה סיבך את אנשי תל אביב, הסיעודיים הקשישים.

<בועז עטרה: אין פרופורציה בין היכולת הכספית של ההורים שלי, שההכנסה שלהם, אני מדבר כרגע על ביטוח לאומי, אמא שלי מקבלת פנסיה, אבא שלי היה עצמאי, 8,000 שקל, מול שכר של עובדת, אני מדבר בלי שבתות, רק נסיעות ויסוד, שזה כולל ביטוח רפואי, שזה 5,000 שקל בחודש.

<בועז עטרה: אם ההכנסה של ההורים שלי היא 8,000 שקל בחודש וההוצאה שלי רק על שני עובדים זרים זה 10,000 שקל בחודש, אז מאיפה הם יאכלו ומאיפה הם ישתו?

<בועז עטרה: אני לא יודע.

<בועז עטרה: ההורים שלי קרסו כלכלית, השתמשתי בכל החסכונות שלהם, יש לי קרן השתלמות אחת של 120,000 שקל, שאין לי גישה בחוק לקרן הזאת.

<בועז עטרה: אני בעצמי פירקתי את הקרן הפרטית שלי מהילדים שלי ונתתי אותה להורים שלי.

<בועז עטרה: הודעתי למשפחה שהולכים לבית אבות.

<בועז עטרה: דרך אגב, מבדיקה שעשיתי בית אבות עולה למדינה יותר כסף מאשר קצבת סיעוד, בכל בית אבות שבדקתי, ולכן אני לא מבין את ההיגיון מדוע מדינת ישראל החליטה להעלות את העובדים הזרים לשכר המינימום, ל-4,650 שקל ברוטו, כשאת קצבת הסיעוד של ההורים שלי השאירו במקום.

<בועז עטרה: לא הגיוני, בלי פרופורציה בכלל.

<בועז עטרה: עובד זר, וחד משמעית אני אומר את זה, שולט שליטה מוחלטת במטופל שלו.

<בועז עטרה: אני מנסה לדבר עם העובד הזר שלי, הוא לא רואה אותי ממטר, 'לא טוב לך? אני עוזב'.

<בועז עטרה: יש בחוק תקנה שאומרת שמותר לי להשתמש ולקחת מהם אש"ל, כלכלה, מה שנקרא קצת כסף ממנו לטובת התשלומים השוטפים שלו.

<בועז עטרה: ניסיתי פעם אחת, 'אני עוזב אותך'.

<בועז עטרה: אין מצב כזה שעובד זר מתחיל - - - אני פונה לחברת כוח אדם, 'תביאו לי עובד זר', מתחייבים לי על 3,600 שקל נטו משכורת, מותר לך להוריד ככה וככה, המטפל מגיע אליי הביתה, תוך יומיים, שלושה, שבוע, שבועיים, במקסימום חודש בטירוף, הוא אומר לי 'אם אתה לא משלם לי 4,100 שקל', בהנחה שהוא נשאר, 'אני עוזב אותך'.

<בועז עטרה: זה אולטימטום.

<בועז עטרה: אני לא יכול להשאיר את אמא שלי ואת אבא שלי, כרגע את אמא שלי, כי היא שבע שנים, אבא שלי רק שמונה חודשים, אני לא יכול להשאיר את אמא שלי עם מטפלת שהיא לא מרוצה וללכת לישון בלילה, כי זה קצת מלחיץ אותי.

<בועז עטרה: הם פשוט שולטים בנו בצורה מוחלטת.

<בועז עטרה: חברות כוח אדם לא מוכנות, ופניתי לרבות, להתחייב להביא לי עובד זר או להתחייב לי שהעובד הזר שאני מממן אותו ועולה לי 2,000 שקל פלוס 1,000 שקל לשנה התחייבות לפעילות משרד, שהעובד הזר יישאר אצלי בבית.

<בועז עטרה: אומרים לי, החוק הוא בינך כמעסיק ועובד, כחוק בישראל, אם הוא לא רוצה לעבוד אצלך הוא יכול לקום וללכת.

<בועז עטרה: כשהוא הולך הוא לוקח את הוויזה את האמא שלי, עד שהוא לא נקלט אצל מעסיק אחר, אצל מטופל אחר שבודק אותו כמובן, וכמובן הוא בורח מהפריפריה שהיא מושב, לנתניה, כפר סבא, אשדוד, כי מותר לו לפי התקנה של חלוקת אזורים גיאוגרפית.

<בועז עטרה: הוא לוקח את הוויזה של אמא שלי, הוא מבטל לה את הזכות לקצבת הסיעוד שלה, עד שהוא לא נקלט אצל מטופל אחר.

<בועז עטרה: התהליך הזה לוקח לפחות חודש וחצי.

<בועז עטרה: כשאני מביא עובד זר אחר, אני לא יכול לעשות רטרו אחורה לאמא שלי, לקצבת סיעוד, כי העובד הזר עכשיו הגיע לארץ, הוא לא עבד בארץ, אז איך אני יכול לעשות רטרו למישהו שלא היה פה?

<בועז עטרה: וככה אמא שלי לא מקבלת קצבת סיעוד שנים.

<בועז עטרה: שמתי אותה במועדון שוהם, כשהיא יושבת תשושת נפש והעובדים הסוציאליים של שוהם אומרים לי 'בועז, קח אותה הביתה, אין לך מה לעשות במועדון', רק בכדי לקבל את הקצבה, שתהיה לה מסגרת.

<בועז עטרה: היום יש לי שני הורים סיעודיים, אני משלם היום, כולל השבתות, 14,000 שקל משכורת נטו, כולל הביטוחים הרפואיים שלהם, ההכנסה שלי 8,000 שקל ולא דיברתי על חשמל, טיטול, מזגן, אוכל.

<בועז עטרה: כמוני בישראל וכמוני במושב שאני גר בו, אני מדבר בשמם, ותסלח לי גב' חריזי, תת אלוף בצה"ל, שלחה את הבעל שלה לבית אבות, אף אחד לא מוכן לטפל בו.

<בועז עטרה: אני לא יודע מה סגן אלוף כרמי, אני לא יודע מה מצבו הרפואי, אבל אני יכול להגיד לכם בוודאות, אף אחד לא רצה לטפל בו, עובדים זרים קמו והלכו.

<בועז עטרה: גיליתי שאני לא לבד, שיש עשרות אנשים בסיטואציה שלי שברגע שבן אדם הפך להיות סיעודי, עובד זר בישראל, פשוט אני כרטיס כניסה שלו לארץ הקודש.

<בועז עטרה: הוא לוקח אותי רק - - -

יואב בן צור: מה אתה מציע?

<בועז עטרה: הפתרון שלי כרגע, במציאות הקיימת, אל"ף, לעניות דעתי, ואם יורשה לי, סליחה שאני אולי קצת חצוף, לדעתי צריך לשבת על חוק הסיעוד ולבנות אותו מחדש.

<בועז עטרה: ההצעה שלי לפתרון הפרטי שלי ולפתרון של חלק מהאוכלוסייה שיושבת כאן ואני מכיר אותה מהפייסבוק, ישנם עובדים זרים בארץ שהם בלתי חוקיים, מעל שבע שנים, הם נמצאים בארץ, הם עובדים אצלי בבית.

<בועז עטרה: אני עבריין.

<בועז עטרה: כן, אני עבריין, אני מעסיק עובדים זרים בשביל שלאמא שלי תהיה זכות קיום במדינה הזו.

<בועז עטרה: העובדים האלה יודעים עברית, יודעים את העבודה, יודעים את הנהלים, מכירים את המקצוע, יודעים להחליף טיטול, יש להם שפה, יש להם גישה, יש להם את הרצון לפרנס את המשפחה שלהם, פניתי לוועדת חריגים בשביל הנושא הזה, עדיין לא - - -

יואב בן צור: אבל ברגע שהם יקבלו רישיון הם יעזבו אותך.

<בועז עטרה: במחילה מכבודך, אני אענה.

<בועז עטרה: במחילה, העובדות חתמו על מסמך תצהיר מול עורך דין שהן עובדות רק אצלי.

<בועז עטרה: ביום שאבא שלי, חלילה, הולך לעולמו, אני אחראי להוציא אותן מהארץ.

<בועז עטרה: הן מוכנות גם להפריש כסף מכיסן הפרטי, אם השכר שלהם 5,000 שקל, הן מוכנות לשים כסף בצד, 1,000 שקל, 1,500 שקל, לא את כל המשכורת שלהן, כי הן צריכות לפרנס משפחה, הן מוכנות לשים בצד בתמורה לזה שבעוד שנה, שנתיים, כשהן יסיימו את העבודה אצלי זה יהיה הסכום שלהם, אם לא, הן לא יקבלו אותו.

<בועז עטרה: הן מוכנות לשים את זה.

<בועז עטרה: כמוהן יש רבות בישראל, כמוהן יש עובדות שיושבות על שולחנם של עובדי מרשם האוכלוסין, ששם יושבים מאות של תיקים שלא עושים שום החרגה בנושא.

<בועז עטרה: אני החריג.

<בועז עטרה: אמא שלי ואבא שלי גרים בלב הארץ, 40 דקות מפה והם לא יכולים לקבל מענה ממדינת ישראל, לא כספי ולא סיעודי ושום חברת כוח אדם לא פתרה לי את הבעיה.

<בועז עטרה: אז פניתי אל הרשות והרשות אומרת לי 'מעל שבע שנים לא זכאי', 'תמתין, השר יאשר', 'השר ידבר'.

<בועז עטרה: בינתיים, לצערי הרב אין להורים שלי כסף, לצערי הרב לי הולך להיגמר הכסף, לצערי הרב אני אשלח אותם לבית אבות.

<בועז עטרה: והמצחיק, בבדיקה שעשיתי מול כל גוף באזור שלי, בית אבות עולה למדינת ישראל במצב הסוציו אקונומי של המשפחה שלי פי שניים מקצבת הסיעוד.

זאב בנימין בגין: לא הבנתי את ההצעה.

<בועז עטרה: ההצעה שלי, מר בני בגין, העובדים הקיימים בארץ שהם בלתי חוקיים, מעל שבע שנים, שבלאו הכי עובדים פה ונמצאים פה בעשרותיהם ובמאותיהם, שבלאו הכי אנחנו משתמשים בהם, כי חלק גדול פה משתמש בהם, תאשרו לנו אותם פר בן אדם.

<בועז עטרה: הדבר השני, את הקצבה הזעומה הזאת - - -

זאב בנימין בגין: אתה מציע, זה מה שמשתמע, להכשיר את שהותם פה.

<בועז עטרה: נכון.

<בועז עטרה: והדבר השני שאני מבקש - - -

יואב בן צור: אבל למה שהם לא יברחו ממך?

יואב בן צור: לא הבנתי.

<בועז עטרה: אמרתי.

<בועז עטרה: הם יכולים לברוח ממני, אבל ממני אין להם איפה לעבוד יותר.

יואב בן צור: הם יעבדו לא חוקי.

<קריאה: לא, רק על השם שלך.

<קריאה: רק על שם המעסיק.

יואב בן צור: בגלל שזו עבודה קשה בורחים לו.

<בועז עטרה: במחילה, עוד משפט אחרון.

<בועז עטרה: לא יכול להיות שעובד זר ישלוט בקצבה של המטופל.

<בועז עטרה: לא יכול להיות שעובד זר יהיה זה, שאם הוא נמצא אצלי בבית או לא נמצא אצלי בבית, עזב או לא עזב ולא משנה מה הסיבות, הוא זה שיגזור את דינו של אבא שלי לקבל קצבה, כן או לא.

<בועז עטרה: הקצבה צריכה להגיע לאבא שלי בלי קשר לעובד הזר.

יואב בן צור: שלא תבין לא נכון, אני גם מכיר את הדברים מקרוב, כי לאמי יש עובדת זרה.

יואב בן צור: אבל היא עובדת זרה חוקית.

דניאל עטר: זה קל מאוד שיהיה פה פינג פונג של דיבורים ולא תהיה שום תכלית.

דניאל עטר: אמרתי, אני רוצה שנהיה תכליתיים, יש הרבה אנשים שרוצים לדבר.

דניאל עטר: אני מאוד מבקש, הדוברים הבאים, לא לחזור על דברים שנאמרו, כי כל מה שנאמר נרשם, אנחנו יודעים לתרגם את זה לפעולה, אני גם בסוף אסכם את זה.

דניאל עטר: טובה.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני רוצה לדבר על הבעיה של ההיתרים שנכלאים על ידי עובדים זרים ואני כדוגמה אביא את המקרה האישי שלי.

<חיה טובה זינגר מולכו: קיבלתי היתר להעסקת מטפל זר.

<חיה טובה זינגר מולכו: המטפלת שהגיעה אליי מחו"ל ב-19.9.2014, לאחר שהתעללה בי נפשית, סחטה אותי רגשית, לא טיפלה בי כראוי עד להחמרת בריאותי הפיזית והנפשית, שברה את רוחי, רמסה את כבודי ועזבה, בן הזוג שהכירה ביקש בשבילה מעמד של ידועה בציבור.

<חיה טובה זינגר מולכו: ההיתר שלי תפוס על ידה.

<חיה טובה זינגר מולכו: נאמר לי על ידי מנהלת מחוז דרום של לשכת ההגירה והאוכלוסין שהתהליך של ההכרה שלה כידועה בציבור יכול לקחת שנה ובתסריט הכי אופטימי רק לאחר שיאשרו את הניירת שלה, שזה יהיה בערך באפריל, אני אוכל לבקש אישור חריג לשחרור ההיתר שלי ממנה.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני שואלת את הוועדה, למה אני צריכה להיות בת ערובה של המטפלת שעבדה אצלי?

<חיה טובה זינגר מולכו: הוויזה שלה, פג תוקפה ב-18.9.2015.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני לא חידשתי לה ויזה, הוויזה שלה פגה ובכל זאת, למרות שאין לה ויזה, ההיתר שלי כלוא על ידה.

<חיה טובה זינגר מולכו: איך היא יושבת על ההיתר שלי אם הוויזה שאני הוצאתי לה הסתיימה?

<חיה טובה זינגר מולכו: לא ברור לי.

<חיה טובה זינגר מולכו: ניסיתי לדבר במשרד הפנים עם ארבע המנהלות של מחלקת אשרות ומנהלת מחוז דרום, לא קיבלתי תשובה, הם הסתכלו עליי בעיני עגל ולא ידעו לענות לי על השאלה.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני לא מצליחה למצוא מטפלת זרה שכבר נמצאת בארץ, אני גרה בבאר שבע, מאזור אחר מסרבים לבוא לבאר שבע, הן אומרות לי 'באר שבע זה רחוק' ומנתקות את הטלפון, ויש כאלה שמנתקות עוד קודם, כשהן שומעות באר שבע.

<חיה טובה זינגר מולכו: באזור 3 יש מעט מאוד מטפלות פנויות והן מסרבות לעבוד בשכר לפי חוק ו/או ללא שבתות.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני לא מסוגלת לממן, גם את השכר לפי חוק אני נקרעת ולא מסוגלת לממן, ומ-5 בנובמבר, שאושפזתי והייתי מאושפזת במשך שבעה חודשים ועד היום, שזה פחות משנתיים, צברתי חובות של 200,000 שקל.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני כבר רואה את הדירה שלי נמכרת בתוך ארבע שנים ואני נשארת בלי מטפלת ומתה, נרקבת בצרכים שלי.

<חיה טובה זינגר מולכו: סליחה על הביטוי.

<חיה טובה זינגר מולכו: ואני גם מתנגדת לזה עקרונית.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני חושבת שאם המדינה כבר החליטה על שכר מינימום, שייצא חוק או תקנה או נוהל שאסור לשלם יותר כי המטפלות הזרות מספסרות בנו.

<חיה טובה זינגר מולכו: יש אוכלוסייה שהיא במצב כלכלי יותר טוב, ואני לא כועסת עליה, כי גם אני אם היה לי את הכסף הייתי חורגת מהעקרונות שלי ולא נרקבת בתוך החיתול שלי.

<חיה טובה זינגר מולכו: העלות של המטפלת, כולל זכויות סוציאליות והוצאות נלוות כמו מחיה, מחליפה בחופשות ובזמן מחלה, מגיעה לבין 9,000 ל-12,000 שקל לפי תחשיב של ביטוח לאומי וזה גם צפונה, כי היום הן לא מוכנות לעבוד בשכר הזה.

<חיה טובה זינגר מולכו: זה גורם לקריסה כלכלית.

<דיויד סיל: ומי שיש לו שני היתרים זה אפילו יותר - - -

<חיה טובה זינגר מולכו: מי שיש לו שני היתרים בכלל אבוד.

<חיה טובה זינגר מולכו: פניתי לכל התאגידים שעובדים בבאר שבע, אני מחפשת באתרים באינטרנט שיש מטפלות זרות שמפרסמות, מצלצלת לכל מי שיש אופציה שיעבוד אצלי, כל מי שמכיר אותי ואני, כל מטפל זר שאנחנו רואים אנחנו שואלים, 'אולי אתה מכיר מישהו פנוי?' אין.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני בת 57, אני סובלת ממחלה נוירולוגית שגורמת לנכות שלי, יש לי אי שליטה בסוגרים, בעיה של הפרשת שתן יתרה שכל פעם שאני יוצאת מהבית אני צריכה לצאת עם שלושה חיתולים ועדיין חוזרת עם מכנסיים רטובים.

<חיה טובה זינגר מולכו: יש לי בעיה בעור, גם מחלת עור שהתפתחה מהחיתול, יש לי ממש ריקבון מתקדם כשלא מטפלים בי מספיק.

<נעמי מורביה: מאמי, צנעת הפרט שלך, כבודך.

<חיה טובה זינגר מולכו: מצטערת, כבודי כבר נרמס.

<חיה טובה זינגר מולכו: ואני אלרגית לחיתול, כל חיתול עולה לי 10 שקלים, הסוג היחיד שאני יכולה להשתמש בו.

<חיה טובה זינגר מולכו: המצב הזה לבד מסכן אותי.

דניאל עטר: תודה.

<חיה טובה זינגר מולכו: יש לי בבקשה עוד דקה.

<חיה טובה זינגר מולכו: לראשונה בחיי, ועברתי דברים קשים בחיי, כמה פעמים ביום אני חושבת שאולי כדאי לי להתאבד ואני שוקלת את זה ברצינות.

<חיה טובה זינגר מולכו: כתבתי לכל הרשויות, ל-120 חברי כנסת, לא קיבלתי שום מענה.

<חיה טובה זינגר מולכו: בניסיון לחמול על המטפלים הזרים הזנחתם וקיפחתם אוכלוסייה שלמה של מטופלים סיעודיים שזקוקים למטפל זר והפכתם אותנו לחסרי ישע.

<חיה טובה זינגר מולכו: צו השעה זה לשנות את החוק, את הנוהל והתקנות של מטפלים זרים כדי שיהיו הומניים, מידתיים והוגנים למטופלים סיעודיים לפחות כמו שהם הוגנים למטפלים הזרים.

<חיה טובה זינגר מולכו: המצב כיום מפקיר אוכלוסייה שלמה רב-גילית שסובלת סבל בלתי אנושי.

<חיה טובה זינגר מולכו: אנחנו יחד עם המשפחות שלנו קורסים נפשית, פיזית וכלכלית.

<חיה טובה זינגר מולכו: תודה.

דניאל עטר: תודה רבה.

דניאל עטר: תראו, אני מניח שזו לא גזרה משמים שאם רוצים לתת זכויות לצד אחד צריך לפגוע בצד שני.

דניאל עטר: אפשר גם לתת זכויות וגם הצד השני יהיה מטופל.

דניאל עטר: זה חלק מהמטרות של הדיון שלנו.

דניאל עטר: ברשותכם, אני רוצה שחברת הכנסת אלהרר תאמר את דבריה, היא ממהרת לוועדה שלה, ואחריה חברי הכנסת.

קארין אלהרר: תודה, אדוני יושב הראש.

קארין אלהרר: אני מודה לך על הדיון המאוד מאוד חשוב הזה.

קארין אלהרר: אני אקדים ואומר, למען הגילוי הנאות, יש לי נגיעה אישית, גם אני מעסיקה עובדת סיעודית, אבל אני מרגישה שאני פריבילגית.

קארין אלהרר: אמרה כאן הגברת המכובדת, אני באמת מרגישה שלי יש יותר מאשר לאחרים ואני רוצה לדבר על העקרונות שעומדים כאן היום לדיון.

קארין אלהרר: אל"ף, הנושא המימוני, הכלכלי, יש פה איזה שהוא הפרד ומשול שמתבצע בשיטתיות, כי לוקחים אוכלוסייה חלשה ואוכלוסייה חלשה ואומרים להם 'תריבו'.

קארין אלהרר: אני נותנת שכר מינימום, שזה יפה וטוב ואני בעד, כי העבודה קשה, מצד שני אני לא נותנת את המימון לזה, תמצאו אותו בעצמכם.

קארין אלהרר: אז הפריבילגים יכולים והלא פריבילגים לא יכולים.

קארין אלהרר: עכשיו מה יקרה?

קארין אלהרר: יקרה אחד משניים, או שאנחנו נראה אנשים שעוברים על החוק ביודעין, לא ישלמו, כי אין, מאיפה יביאו?

קארין אלהרר: או שנראה תנועה מסיבית של אנשים שמאשפזים את עצמם במוסדות ואז נראה את המדינה מממנת בעלות גבוהה פי כמה מהעלות שכרוכה בהעסקת מטפלת.

קארין אלהרר: זה דבר אחד.

קארין אלהרר: הדבר השני זה הליך ההעסקה.

קארין אלהרר: להביא עובד סיעודי הביתה זה לא להביא עוזרת בית שמנקה את הרצפה, זה הרבה מעבר, זה מישהו שחי איתך בבית.

קארין אלהרר: לכן אני מאוד מעריכה את רשות האוכלוסין וההגירה ואת העבודה שלה, אבל אין הבנה אמיתית של מה הצורך, אין הבנה של מה צריך לקרות כדי שמישהו יוכל להכניס מישהו אחר אליו הביתה.

קארין אלהרר: להגיד 'תודיעו לי לפני שאתם מעסיקים אותה ואם לא, אתם בעצם עוברים על החוק', זה משהו שהוא לא ישים.

קארין אלהרר: איך אני אודיע?

קארין אלהרר: מה, הבאתי אותה הביתה ואני אומרת לה 'את משמונה עד שתיים, בשתיים את יוצאת'?

קארין אלהרר: ונניח שלא הסתדרנו, 'אז תלכי היום'?

<טלי יצחקי: כי הם לא רוצים שנעסיק.

קארין אלהרר: לא, הם רוצים - - -

דניאל עטר: אני מבקש, בלי הערות ביניים.

קארין אלהרר: אני רוצה להגיד כאן משהו שאולי לא יישמע פופולרי, אני חושבת שעובדים במשרד אנשים טובים וערכיים שבאמת רוצים לעשות את הדבר הנכון.

קארין אלהרר: היו לי שיחות ארוכות עם האנשים במשרד ואני יודעת שהלב שלהם במקום הנכון, אני פשוט חושבת שהדבר שמכשיל זה השיח.

קארין אלהרר: דיברתי איתם על התקנות הגיאוגרפיות, למשל, אין יום שעובר בלי שקיבלתי פנייה או שתיים על הנושא של התקנות הגיאוגרפיות.

קארין אלהרר: זה לא יעלה על הדעת.

קארין אלהרר: באמת, התקנות הגיאוגרפיות הותקנו ממקום טוב.

<דיויד סיל: נכון, וזה לא עבד.

<בועז עטרה: הם גם לא פתרו את הבעיה.

<דיויד סיל: זה לא פתר, אלא יצר עוד בעיות.

קארין אלהרר: הם רצו שלא יהיה ריכוז של כל העובדים במקום אחד, במדינת תל אביב, כי - - -

<טלי יצחקי: אבל ברגע שתל אביב תתמלא הם יהיו חייבים לצאת.

זאב בנימין בגין: רגע, תני לה לסיים את המשפט.

דניאל עטר: אני ביקשתי, בלי הערות ביניים.

קארין אלהרר: באמת, זה בא ממקום טוב ואני מעריכה את הכוונה, אבל בתוצאה נכשלנו.

קארין אלהרר: כי בתוצאה, אם אני מקבלת פנייה של משפחה שגרה בבית שמש ורצתה להעסיק מטפלת שבאה מבאר שבע והיא נורא מתאימה לילדה אבל הם לא מצליחים כי יש את התקנות הגיאוגרפיות, אז נכשלנו.

קארין אלהרר: כי בית שמש זה לא איזה מקום כזה שכולם רצים אליו.

קארין אלהרר: אז נכון, צריך למתוח קו אדום, אני מסכימה, אבל צריך גם שיהיו חריגים, כי שם אנחנו נופלים.

קארין אלהרר: בסוף זה בני אדם.

קארין אלהרר: יש הרבה דברים שאנחנו יכולים לשים אותם בקופסאות ולהגיד שמה שלא נכנס לקופסה לא טוב.

קארין אלהרר: כשאנחנו מדברים בבני אדם ואנחנו מדברים בדברים הרגישים ביותר, אמרה כאן הגברת, היא תיארה את מסכת חייה, שהיא לא פשוטה.

קארין אלהרר: בנוסף לכל ההתמודדות שלה, בואו נגיד לה גם להודיע מבעוד מועד את מי היא מביאה הביתה, שהיא תהיה איתה יום אחד ואז היא תצטרך להודיע כי אחרי שעבר היום אז בעצם את עוברת עבירה, כי לא הודעת על זה מבעוד מועד.

קארין אלהרר: איך אנחנו באמת רוצים?

קארין אלהרר: מה אנחנו מצפים?

קארין אלהרר: מה אנחנו מצפים שאנשים יעשו כדי שמחד הם ישמרו על אורח חיים תקין ונורמטיבי וישתלבו, אנחנו כל הזמן מדברים על שילוב בחברה, איזה אמצעי יש לשילוב בחברה יותר טוב מהמטפלים?

קארין אלהרר: בלעדיהם התוצאה המיידית היא שילוב במוסדות.

קארין אלהרר: אנחנו לא רוצים אותו.

קארין אלהרר: הוא דבר לא טוב ולא נכון - - -

<דיויד סיל: והעלויות גבוהות למדינה.

קארין אלהרר: העלויות הרבה יותר גבוהות למדינה, אבל עזוב, אני כבר לא מדברת על זה.

קארין אלהרר: אני מדברת מהמקום האנושי.

קארין אלהרר: אז באמת יש המון דברים שצריך להתעסק בהם, הוועדה המכובדת הזאת, היא מתעסקת בעיקר באישור העסקה, לא בחלק המימוני, שזה בוועדת הרווחה.

קארין אלהרר: אני באמת מבקשת, אני בשלב של תחנונים, בשביל כל האזרחים שנדרש להם הסיוע הזה.

קארין אלהרר: זה מקום נורא לא פשוט להיות בו, לבקש עזרה ממישהו זה לא דבר קל, אבל אחרי שמבקשים את העזרה זה ייתקל בוועדה הומניטרית שעובדת, אבל - - -

<קריאה: היא לא עובדת.

<קריאה: אין לה את הכלים.

קארין אלהרר: אין לה באמת יכולת לתת מענה.

קארין אלהרר: יש לה טייטל מקסים, ועדה הומניטרית זה נשמע באמת - - -

<קריאה: סקסי.

<קריאה: אבל זה רק שם.

<קריאה: היא לא הומניטרית בכלל.

קארין אלהרר: זה נשמע טוב, אבל אין לה סמכות.

<קריאה: היא לא קיימת בכלל, אז איך היא תהיה הומניטארית?

זאב בנימין בגין: היא בצד שלכם, רק תנו לה לגמור את המשפט.

קארין אלהרר: זה באמת נורא, כי אני מנסה לחשוב איך אני הייתי מתנהלת, אם אני הייתי יושבת בוועדה ההומניטארית הזאת ואמורה לתת את המענה ההומני לאנשים שפנו אליי, אבל אין לי באמת יכולת.

קארין אלהרר: אם העובד נמצא יותר מיומיים בבית המטופל, מבלי שניתן האישור, ואם יש את התקנות הגיאוגרפיות שחוסמות בפניי את הדרך לאשר את זה, אז איזה הומניות אני יכולה לגלות כלפי האזרח?

קארין אלהרר: אז אני ממש מבקשת, התקנות הגיאוגרפיות הותקנו תוך מטרה טובה, וגם כשהן הותקנו הייתה אמירה מאוד ברורה ומפורשת שתיעשה חשיבה.

קארין אלהרר: והחשיבה הזאת, הגיעה העת ליישם גם את המסקנות הנובעות מהדבר הזה.

קארין אלהרר: תודה.

דניאל עטר: תודה.

<אברהם יוסף סלומה: קארין, תודה.

דניאל עטר: חבר הכנסת בגין, בבקשה.

זאב בנימין בגין: אני בדרך כלל מדבר אחרי אחרים ואולי גם נשמע את אמנון, אבל יש פה בעיה בוודאי שחוצה את הוועדות בכנסת וכשמדברים על חשיבה מחדש אני רוצה לשאול מתי הייתה הפעם האחרונה שבה הוגש דין וחשבון כוללני, לא רק לגבי רישיונות ההעסקה האלה, אלא גם לגבי הקצבאות של הביטוח הלאומי הנוגעות בדבר.

זאב בנימין בגין: רק שתיתן לי מושג, אם זה שלוש שנים או ארבע שנים, כי לפעמים קורה שמצטבר ניסיון, יש תופעות שלא חשבנו עליהן מראש.

זאב בנימין בגין: אני לא בטוח שניתן לפתור את כל הבעיות, בסוף תהיה ועדת חריגים - - -

<קריאה: יש ועדה, אבל היא לא עושה את מה שהיא צריכה לעשות.

זאב בנימין בגין: אני אומר, בסוף, גם כשנתקדם ויהיה פתרון חדש, גם אז תהיה ועדת חריגים, גם אז היא תהיה כבולה בתקנות, אבל כנראה שמדי פעם צריך להתאים את הכללים למציאות המתפתחת.

זאב בנימין בגין: אמנון, מתי ישבו על המדוכה הזאת באופן כוללני?

זאב בנימין בגין: לפני כמה שנים?

זאב בנימין בגין: אז נשמע אותך, אבל אנחנו פה בוועדת המשנה הזאת ומסורה בידינו סמכות הנוגעת להעסקה ולכללי ההעסקה של העובדים הזרים, אבל מהמעט ששמענו ברור שצריך לתפוס את התמונה בכללותה ולכן צריך למצוא את המכשיר שיכול במהירות ובאופן יחסי לראות את התמונה, לקבל המלצות ולהמליץ בפני המשרדים הנוגעים בדבר.

זאב בנימין בגין: כל זה עוד לפנינו.

דניאל עטר: תודה רבה.

דניאל עטר: בבקשה, אמנון.

<אמנון בן עמי: קודם כל אני אומר שאין ספק שהנושא הזה הוא הנושא הרגיש ביותר בתחומי הפעילות שלנו.

<אמנון בן עמי: יש לנו לא מעט תחומי פעילות, הוא הרגיש ביותר, ולמרות שזה לא נראה ככה הוא מתסכל אותנו כעובדי מדינה בצורה הכי גדולה.

<אמנון בן עמי: אנחנו מרגישים שכל פתרון שאנחנו מנסים ללכת, אני חד משמעית מצהיר פה, כל פתרון שהוועדה רוצה שנלך, אנחנו לא חושבים שאנחנו יודעים הכי טוב, אם ניקח לדוגמה את התקנות הגיאוגרפיות, אם היינו יושבים פה לפני שנתיים או שלוש, ותגיד לכם חברת הכנסת אלהרר, היא מכירה, הצרחות היו איומות, על נטישה מהפריפריה - - -

<קריאה: גם עכשיו יש נטישה.

<אמנון בן עמי: אני רוצה לומר.

<אמנון בן עמי: אכן אנחנו יושבים עכשיו, בחודש וחצי האחרון, אצל השר סילבן שלום, למחשבה בנושא הגיאוגרפי.

<אמנון בן עמי: הלכנו לפתרון, חשבנו שהוא יעזור והוא יצר בעיה אחרת, הוא נתן מענה אולי לפריפריה הרחוקה - - -

<קריאה: הוא לא נתן שום מענה.

זאב בנימין בגין: חברים, אני מצטער, ההנחה שפקיד בהיותו פקיד הוא אדם רע, היא עולה כאן, היא עלתה בדיון הקודם כאן, אני לא מקבל אותה כהנחה.

זאב בנימין בגין: אמנון איננו נגדכם, תנו לו להסביר, הוא מסביר את מצוקתו כפקיד שמנסה למצוא פתרונות.

דניאל עטר: תודה רבה לחבר הכנסת בגין.

דניאל עטר: סליחה, אני מבקש, תקשיבו, אני אומר לכם, אני רוצה שתקשיבו טוב, אין טעם להערות הביניים האלה, הן לא מקדמות אותנו לשום מקום.

דניאל עטר: אני פתחתי ואמרתי ואני דרשתי לעמוד בראש הוועדה הזו וויתרנו על דברים אחרים במסגרת ההסכמים בתוך הכנסת, אתם צריכים להבין את זה, כי אני מודע למורכבות של הבעיה ויש לנו כוונה להביא לפתרונות, לחפש פתרונות.

דניאל עטר: אתם צריכים להבין, החיים הם מציאות משתנה כל יום, כל רגע, מה שהיה בבוקר לא נכון היום בצהריים, שלא לדבר על הצטברות של שנים.

דניאל עטר: זה לא קורה בגלל שאנשים רעים, צודק חבר הכנסת בגין, זה קורה בגלל שהמציאות משתנה ואנחנו מתכנסים כאן כדי ללמוד מכם, כי אתם אלה שחווים את זה.

דניאל עטר: אז אמרנו מתוך גילוי נאות, שלושה מתוך ארבעת חברי הכנסת אמרו איך הם קשורים ברמה האישית לנושא הזה, אז אנחנו מבינים את זה.

דניאל עטר: אין טעם להתפרצויות האלה.

זאב בנימין בגין: גם אני קשור, דני.

זאב בנימין בגין: אני בן 73, אז עוד מעט זה ישפיע עליי.

דניאל עטר: אני שמח שכך.

דניאל עטר: אני מבקש, בלי התפרצויות, אני אשתדל במסגרת מגבלת הזמן לתת לכולם לדבר, אבל בואו נעשה סדר בדברים כדי שנוכל ללמוד אותם טוב.

דניאל עטר: יש פה אנשים שנמצאים בדיונים כאן הרבה לפני שאני הגעתי לכנסת, הם מכירים את הנושאים האלה אפילו יותר טוב ממני, אז אין לי שום בעיה, אני רוצה ללמוד.

דניאל עטר: אמרתי מלכתחילה, לא באתי לכאן כאחד שיודע הכול.

<אברהם יוסף סלומה: הערה אחת, קצר ולעניין.

<אברהם יוסף סלומה: בתקופה של אבא שלו, מר מנחם בגין היקר, הייתה רגישות הרבה יותר טובה והרבה יותר - - -

זאב בנימין בגין: לא, חברים.

דניאל עטר: מותר לי לענות?

זאב בנימין בגין: תן לי, דני, שנייה.

זאב בנימין בגין: אדוני מדבר על תקופה שהיא לפני 40 שנה.

זאב בנימין בגין: לפני 40 שנה, לא רק שלא היו בעיות, היו בעיות, הן נגעו למספר קטן ביותר של אנשים.

<אברהם יוסף סלומה: התנהלו אחרת.

זאב בנימין בגין: זו לא דוגמה.

דניאל עטר: רבותיי, תודה רבה.

<אמנון בן עמי: לכן אני אומר, אנחנו בהחלט יחד עם הוועדה, אני אומר את זה מכל הלב, אנחנו לא חושבים שאנחנו יודעים מה הפתרונות הנכונים.

<אמנון בן עמי: הלכנו בכיוונים של מה שתלוי בנו, הלכנו בכיוונים שחשבנו שאנחנו עושים את הכי טוב, אנחנו הרי עובדים על פי החלטות שהתקבלו.

<אמנון בן עמי: אני מזכיר לכולם, בקדנציה שלי זה שר רביעי, הנושאים עולים, הנושאים משתנים, כמו שאמר יושב ראש הוועדה, ההחלטות משתנות.

<אמנון בן עמי: אנחנו עושים עכשיו חשיבה במה שנוגע לרשות האוכלוסין אצל השר.

<אמנון בן עמי: הרי תלונות מגיעות גם לשר, כמו שאליכם.

<אמנון בן עמי: ההחלטות שלנו הן לא תורה מסיני והן לא קודש, וברגע שנקבל מידע איך לעשות יותר טוב אני מתחייב שאנחנו נקבל החלטות אחרות.

<אמנון בן עמי: אני מוכן גם להעביר לוועדה את כל הפניות שקיבלנו על האזורים הגיאוגרפים.

<אמנון בן עמי: הרי זה נועד לתת מענה, קיבלנו זעקות שבר שנוטשים בפריפריה והולכים למרכז.

<אמנון בן עמי: איפה עובר הגבול?

<אמנון בן עמי: הרי אתם יודעים שאיפה שלא תעביר אותו אז הרחוב ליד מתלונן.

<אמנון בן עמי: זה לא שאני מבין את המצוקה.

<אמנון בן עמי: עלו פה גם סוגיות נוספות, של הנטל הכלכלי.

<אמנון בן עמי: אנחנו בהחלט בעד שיהיה פה שולחן עגול אצלך, יחד עם ביטוח לאומי, יחד עם האוצר, יחד עם כל מי שמטפל באוכלוסייה - - -

זאב בנימין בגין: וועדת העבודה הרווחה.

דניאל עטר: אנחנו נעשה את זה, נזמן דיון של כל הגורמים ביחד.

דניאל עטר: אני אזום אותו.

<אמנון בן עמי: נמצאים איתי גם מיטב האנשים שמרבית האנשים פה עובדים מולם ביום יום ויכולים להעיד, כמו שאמרה חברת הכנסת אלהרר, שהם נותנים מליבם בכלים שיש להם.

<אמנון בן עמי: אנחנו מרחיבים את השירות, פותחים עוד נקודות שירות.

<אמנון בן עמי: לא שזה מענה לשכר.

<אברהם יוסף סלומה: זה לא פותר את הבעיה של ה - - -

<אמנון בן עמי: גם זו בעיה לפעמים.

<אמנון בן עמי: אני מזכיר לכולכם שלא כל הבעיות אצלנו.

<אמנון בן עמי: פה זה שולחן של כל גורמי הממשלה הרלוונטיים.

<אמנון בן עמי: אנחנו מבחינתנו, בתוך הליך החשיבה שלנו, ואם יעלו רעיונות אנחנו נשקול כל רעיון, שום דבר בפעולה שלנו לא קודש ולא ניתן ואנחנו אף פעם לא אומרים את זה.

<אמנון בן עמי: אם יש את הנושאים הפרטניים, יחליט היושב ראש, יושב פה ראש אגף סיעוד ש-24/7, איך שזה נשמע, מטפל, הוא ואנשיו, בעניין הזה.

<אמנון בן עמי: אנחנו מקבלים גם לא מעט מכתבי תודה ושבח על מה שהם עושים.

<אמנון בן עמי: אני חושב, עוד פעם, שאם פה יהיו כל הגורמים הרלוונטיים אנחנו נוכל אולי לקדם עוד דברים.

<אמנון בן עמי: אבל מה שנראה היום קל, 'בואו נבטל את זה', יקומו צעקות מכיוון אחר.

<אמנון בן עמי: אנחנו צריכים לחשוב טוב.

<אמנון בן עמי: אנחנו נהיה זרוע שלכם ונבצע.

<אמנון בן עמי: יש פה המון מצוקות, אני אומר לכם את האמת, אני 30 שנה בשירות המדינה, זה משרד שביעי שלי, מעולם לא הייתי מתוסכל בטיפול באוכלוסייה שאין לי מה לעשות בלא מעט מהפניות.

<אמנון בן עמי: כל פנייה יותר קורעת לב מהשנייה ואתה כבול, אתה פשוט כבול, אסור לך להחליט.

<אמנון בן עמי: הרבה פעמים אני אומר לשרים שאני עובד איתם, 'תקשיבו, בכנסת החליטו, אתם החלטתם, אנחנו מבצעים ואתם כועסים עלינו למה אנחנו מבצעים'.

<שלום קיטשר: אבל בסמכותו של השר לתת אישורים חריגים.

<אבנר עורקבי: אי אפשר ככה.

<אבנר עורקבי: גם אני רוצה לדבר, מה הקטע פה?

<אבנר עורקבי: מה זה?

<אבנר עורקבי: אנחנו שומרים על איפוק ואנשים פה לא שומרים על איפוק, זה גרוע מאוד.

דניאל עטר: אתה צודק.

<אמנון בן עמי: לכן אנחנו בלב פתוח.

<אמנון בן עמי: אנחנו, הצוות ברשות האוכלוסין וההגירה, כל רעיון שיעלה איך לשפר את המצב, איך אפשר לתת מענה, כל רעיון שאנחנו חשבנו אני מוכן לזרוק לפח, תנו רעיונות ואנחנו מוכנים לבדוק.

יואב בן צור: רק שאלה קטנה.

יואב בן צור: השאלה אם אתם בעקבות הניסיון שיש לכם, הבעיות שאתם נתקלים, מציעים איזה שהם שינויים או תיקוני חקיקה כאלה ואחרים, תשימו את זה על השולחן שלנו כדי שאנחנו נשפר את זה.

<אמנון בן עמי: אנחנו בהחלט נשים.

<אמנון בן עמי: אמנם השר נכנס לפני כמה חודשים, אבל בגלל כל התהליכים, השר נכנס מיד לסוגיה הזו, על כל המורכבות שלה, על אפשרויות לתיקוני חקיקה, על הכול.

<אמנון בן עמי: אנחנו נסיים ממש בשבועות הקרובים את הדיונים אצל השר.

דניאל עטר: מה זה שבועות קרובים?

דניאל עטר: כמה נראה לך?

<אמנון בן עמי: אני לא קובע לשר לו"ז.

דניאל עטר: לא, אני מדבר עליכם, ולשאלה הספציפית שלו מבחינתכם.

<אמנון בן עמי: אז אני אומר, אנחנו הצענו הצעות לשר, יש לנו הצעות לשינויים, אני מחכה שהשר יקבל החלטות.

<אמנון בן עמי: אני מניח שאתה גם תזמין אותו, אני חושב שהוא יבוא עם מכלול הצעות, שבין היתר נובע מהמצוקות שעלו פה.

<אמנון בן עמי: עוד פעם, לא הכול בסמכויות שלו ואני כן חושב שנכון שיהיה בסוף שולחן עגול ושיחליטו מה עושים מפה ומה עושים פה.

<אמנון בן עמי: כי אם אנחנו נותנים מענה וביטוח לאומי לא ייתן מענה והאוצר לא ייתן מענה, אז עדיין - - -

דניאל עטר: תודה, אמנון.

דניאל עטר: כן, בבקשה, חבר הכנסת בגין.

זאב בנימין בגין: אני מדבר עכשיו על נתונים.

זאב בנימין בגין: אני שואל האם הנתונים שבידכם, האם האקסל שבידכם, מאפשר לכם לערוך סימולציות של התגובה האפשרית בשטח להצעות שונות.

זאב בנימין בגין: אני אומר זאת מפני שהנחתי, אפריורית, שמענו רק מדגם קטן מאוד של בעיות ויש עוד בעיות שונות, הנחתי היא שיהיו דרישות סותרות ושתקנה כזאת או שינוי כזה יביא לחסר או לבעיות אחרות.

זאב בנימין בגין: לפעמים אין פתרון, אני לא צופה שיהיה פתרון מצוין, צריך למצוא ולהגדיר מה זה פתרון אופטימלי.

זאב בנימין בגין: יכולתי לומר, בלי להתכונן, שפתרון אופטימלי יהיה פתרון כזה שייתן מענה לרוב הבעיות ולא ייצור בעיות חדשות, אלא במיעוט שלגביהן נצטרך למצוא פתרונות חריגים.

זאב בנימין בגין: אבל אני שואל האם אתם מצוידים היום ביכולת לבחון פתרונות שונים על פי איזה שהיא פונקציית מטרה, איזה שהוא ניסיון לאופטימיזציה מבחינת הפתרון האפשרי או הפגיעה האפשרי באלה ואחרים, ואני לא שוכח גם, למרות מה שנאמר, צריך גם את זה לקחת בחשבון, גם בזכויות העובד, שגם לו יש זכויות.

זאב בנימין בגין: צריך לראות את התמונה בכללותה.

זאב בנימין בגין: יש לכם מכשיר כזה?

דניאל עטר: תודה רבה על השאלה, היא בהחלט במקומה, אני רוצה טיפה לחדד כדי שתוכל לענות.

דניאל עטר: אני שואל האם, בהמשך לשאלה של חבר הכנסת בגין, יש מידה של גמישות, לאור העובדה שאנחנו כבר מבינים שהמציאות משתנה, מה מידת הגמישות, מה מרחב התמרון שלכם שמאפשר לכם לשנות את המענים לפי ההשתנות של המציאות.

<אמנון בן עמי: על השאלה השנייה, משה נקש הוא חבר ועדת חריגים, למרות שנאמר שהיא לא מתכנסת ולא עובדת.

<אמנון בן עמי: זה ברור שלא כולם מקבלים תשובה חיובית ואולי אפילו לא מספיק, יש לנו מגבלות, אתה תיכף תשמע עליהן.

<אמנון בן עמי: לגבי מה שחבר הכנסת בגין העלה, אחרי הסיפור של הגבולות הגיאוגרפיים קשה לי להגיד לך שיש לנו בדיוק אפשרות לדעת מה תהיינה התגובות להחלטות.

<אמנון בן עמי: אנחנו הערכנו שהתקנות הגיאוגרפיות, שכמובן הזעקה עלתה מן השטח, ייתנו מענה עם פחות זעקות שבר, ואתה שומע שלא כך.

<אמנון בן עמי: אני כן חושב שיש הכרח בתקנות גיאוגרפיות, אולי בשינויים כאלה ואחרים ואני מזכיר לכולם, זעקות השבר מהפריפריה היו לא פחות מאלה של פתח תקווה או של הרחוב הזה או של הרחוב הזה.

<אמנון בן עמי: צריך לראות איזה פיין טיונינג אפשר לעשות.

<אמנון בן עמי: יש לנו יותר את הכלים, אנחנו נשמח לעשות את זה גם עם נציגים, יש לנו הידברות, לעשות עם נציגות של האוכלוסייה, עם נציגות של הוועדה.

<אמנון בן עמי: כשאני אומר שולחן עגול אני בהחלט פתוח לשמוע את הרעיונות איך אפשר לקבל החלטות עם מינימום נזק אחר כך.

<אמנון בן עמי: למדנו שכל החלטה שאנחנו מקבלים בטיפול באוכלוסייה הזו, אין 100%.

<אמנון בן עמי: זה כמו בהרבה דברים בחיים אבל פה כל אחוז הוא הרבה יותר משמעותי.

זאב בנימין בגין: אנחנו צריכים להגדיר לעצמנו מתי שהוא באיזה אופטימום אנחנו רוצים, מהו הקריטריון להחלטה אופטימלית.

זאב בנימין בגין: מה קנה המידה להחלטה שהיא יותר טובה, שהיא משפרת את המצב לגבי הרוב של האנשים, או הרוב של הבעיות, או הרוב של הבעיות החמורות.

זאב בנימין בגין: אני חושב שצריך לתת מחשבה בכיוון הזה לפני שאנחנו פותרים את הבעיות.

דניאל עטר: שמחה, בבקשה.

<שמחה בניטה: קודם כל אני מברכת את הוועדה שהיא לא סטטוטורית, אני מקווה שבאמת יהיה בך את הכוח לעשות את השינויים הנדרשים.

<שמחה בניטה: אני יושבת ראש עמותה של נכים ומטפלת בנושא של עובדים זרים הרבה מאוד שנים ולכן אני חשופה להרבה מאוד פניות.

<שמחה בניטה: מתוך הפניות גם אני, שב-2011 עמדתי על שתי חקיקות שעברו בכנסת במרץ 2011, זה היה הנושא הגיאוגרפי, שעל זה אנחנו מדברים בעקבות זעקות השבר שהיו בדיונים בוועדת זרים, והנושא הזה של ניצול עובדים, ניצול לטובה, כוח עבודה שנמצא פה מעל 51 חודש, ולתת להם הזדמנות שנייה כדי לעבוד אצל נכים.

<שמחה בניטה: כפי שידוע לך, בדרך כלל העובדים מגיעים לארץ, איך שהם מגיעים, יש להם ארבע שנים להסתובב, הם באים על שם נכה ונוטשים לטובת קשישים.

<שמחה בניטה: זו הייתה הטענה שלנו בוועדת זרים.

<שמחה בניטה: אנחנו הופענו ממש באופן קבוע בדיונים וזעקנו את זעקות השבר של בעיית הנכים בארץ.

<שמחה בניטה: אף אחד לא מוכן לעבוד עם נכה, מכיוון שנכים שולטים בחיים של עצמם, הם מבלים, הם יוצאים, הם לא ישנים בשעה שש-שבע, זה טיפול אחר, שונה, מקשישים ממש תכלית השינוי.

<שמחה בניטה: העובדים האלה אוהבים משעה שבע להרדים את הקשיש ולשבת ליד האינטרנט, לדבר עם המשפחה בסקייפ ולנהל את החיים.

<שמחה בניטה: הרבה פעמים הם נועלים את הקשישה בבית והולכים לעבוד עבודות מזדמנות כאשר הקשישה ישנה.

<שמחה בניטה: אני אומרת את הדברים האלה מתוך ידיעה אישית.

<שמחה בניטה: אנחנו טענו את העניין הזה של לתת עדיפות בחוק הזה עבור נכים.

<שמחה בניטה: מה שקרה, אחרי שהחוק עבר - - -

זאב בנימין בגין: על כמה אנשים מדובר?

זאב בנימין בגין: רק שיהיה לנו מושג.

<שמחה בניטה: אני מגיעה לזה.

<שמחה בניטה: בזמן שהחוק עבר ב-2011 האוצר התעקש על 100 עובדים בשנה.

<שמחה בניטה: מהר מאוד העניין תפח - - -

זאב בנימין בגין: לא, כמה נכים אני שואל.

<שמחה בניטה: כמה נכים אנחנו?

זאב בנימין בגין: כן, מה המספר הדרוש, מאיפה באות הבעיות?

<שמחה בניטה: 5,000-6,000, מי שיש לו שירותים מיוחדים.

<נעמי מורביה: מדובר ב-54,000 איש מקבלי שר"מ סך הכול, מתוכם כ-27,000 איש 50% שר"מ, עוד כ-10,000 איש או יותר עם 118% שר"מ.

<נעמי מורביה: אין יותר 105, זה תוקן, זה 112, ויש עוד כ-5,000 איש - - -

דניאל עטר: חברים, לקצר בבקשה.

<נעמי מורביה: נתונים, ביקשתם נתונים.

זאב בנימין בגין: לא, שנראה את הנתונים, שנראה על מה מדובר.

<שמחה בניטה: מדובר על אלפים.

<שמחה בניטה: בקיצור, החוק הזה עבר ואז נוכחנו שאותם עובדים שניתנה להם הזדמנות, אתה יודע, הם מאוד מאוד חכמים, הם מכירים מהר מאוד את המאטריה ואז הם גם סיבוב שני הולכים אצל קשישים.

<שמחה בניטה: ולא רק זה, נניח הם מתחילים אצל נכה ופתאום שומעים שחברה מציעה להם עבודה אצל קשיש, הם נוטשים את הנכה והולכים לקשיש.

<שמחה בניטה: ואז קמה ועדת שושני, נתנו לנו במה לומר את הטענות שלנו, כדי שילמדו מקרוב את המצוקה בשטח, ובאמת חידדו את העניין ונתנו עד שבע שנים לקשישים ליהנות מהחוק ומעל שבע שנים ומעלה לנכים.

<שמחה בניטה: אנחנו משום מה לא ידענו שגם מגבילים נכים עד עשר שנים.

<שמחה בניטה: מה לעשות, הרבה מאוד עובדים מתפנים מקשישים אחרי שגמרו 12 שנה או 11 שנה והם מסכימים לעבוד אצלנו, אצל הנכים, כי הם פתאום מבינים שזו ההזדמנות האחרונה שלהם.

<שמחה בניטה: וזה נתן פתרון, זה נתן לנו, הנכים, ה-188%, שקשה מאוד למצוא מטפלים, התחלנו למצוא ויש די רגיעה בתחום הזה של נכים.

<שמחה בניטה: אני אומרת לך, הרבה פחות נכים מחפשים אצלי עובדים.

<שמחה בניטה: אני רואה את זה, אני שומעת, כי הטיפול שלי הוא בעיקר בנכים.

<שמחה בניטה: לנושא הגיאוגרפי, הייתה ועדה שהחילה תקנות והתקנות, לדעתי, בחלוקה אזורית נראות לי מאוד מגוחכות, אבל הם עשו את החלוקה הגיאוגרפית לפי משרד הפנים, לפי אזורי הצבעה או משהו כזה.

<שמחה בניטה: חלוקה שנמצאת במשרד הפנים מימים ימימה של הצבעה.

<שמחה בניטה: לדעתי יש כאן פספוס, כי אם מישהו מחולון לא יכול לקחת עובד מראשון, שזה אזור 1 ו-2, שעניין של מטר ביניהם, פה משהו מפוספס.

<שמחה בניטה: הם הלכו על שבלונה מוכנה ותרגמו את זה לנוחיות שלהם.

<שמחה בניטה: פה, לדעתי חייבים לשנות.

<שמחה בניטה: עוד דבר.

<שמחה בניטה: כשאנחנו דיברנו על עובדים זרים שבורחים לקשישים ולא משנה באזורים, זה בדיוק אלה שמתחילים את השנה הראשונה שלהם בארץ ועוד לא גמרו את השנה הרביעית שלהם בארץ.

<שמחה בניטה: כלומר בדיוק בטווח הזה הם מתחילים לחפש את מקומם ואחרי שבוע בורחים.

<שמחה בניטה: לי הייתה עובדת כשהייתה לי תאונה, הייתי מרותקת למיטה, תוך שבוע העובדת ברחה, כי העבודה קשה.

<שמחה בניטה: אצל הרבה מאוד נכים זה מה שקורה, למה?

<שמחה בניטה: כי יש להם הזדמנות למצוא את הקשישה.

<שמחה בניטה: מה שקורה, שמשרד הפנים על זה לא נתן את הדעת.

<שמחה בניטה: אם מדווחים על עובדת שברחה, לא לתת לה את ההזדמנות לעבור למקום אחר.

<שמחה בניטה: היא עוברת לעיר אחרת?

<שמחה בניטה: הקימו ועדת חריגים, משנה ראשונה עד 51 חודשים.

<שמחה בניטה: אני אומרת למשרד הפנים, אני מסבירה לחבר'ה, שבאמת עושים עבודה טובה, אין לי תלונות על העבודה, אבל יש לי תלונות על הגישה.

<שמחה בניטה: ועדת החריגים בנושא האזורי, אם היא צריכה להיכנס, היא צריכה להיכנס בתחום של אלה של הוועדה ההומניטארית, זה מ-51 חודש ומעלה.

<שמחה בניטה: מי שהגיש חומר לוועדה הומניטארית, קל וחומר שגם האזורית תיכלל בפנים.

<שמחה בניטה: זה ההיגיון ושם צריך לדון בזה.

<שמחה בניטה: ואם דנים על כל המכלול, דנים שם גם על האזורי.

דניאל עטר: תודה.

<שמחה בניטה: לא, דני, יש כאן דבר חשוב שהוא הפואנטה.

דניאל עטר: זה פשוט לא הגיוני, אני אסיים את הדיון ואנשים לא ידברו בכלל וחבל.

<שמחה בניטה: משפט אחרון.

דניאל עטר: אבל אי אפשר להאריך על כל פרט, קצרי.

<שמחה בניטה: יש ועדת חריגים ואני רוצה שיעשו כמו שיש במשרד השיכון.

<שמחה בניטה: במשרד השיכון יש ועדה עליונה ויש ועדה ציבורית.

<שמחה בניטה: בבקשה, שיחליטו שתהיה ועדה הומניטארית של משרד הפנים ותהיה ועדה ציבורית חיצונית והם יוכלו לטפל במקרים החריגים.

<שמחה בניטה: החריגים מהחריגים, מה שנקרא.

דניאל עטר: שמחה, תודה רבה.

זאב בנימין בגין: האם יש קובץ של נתונים, באיזה שהוא מקום, אולי ביטוח לאומי שניתן בעזרתו למפות את המיקום של הנכים לדרגותיהם השונות.

זאב בנימין בגין: אמרת חולון-ראשון, האם אני, כפקיד בממשלה - - -

<קריאה: גם בירושלים יש הרבה מאוד, גם בתל אביב יש הרבה מאוד.

זאב בנימין בגין: אז אני שואל, האם יש נתונים מרוכזים.

זאב בנימין בגין: את התלוננת על המיפוי, נניח שיילכו למיפוי - - -

דניאל עטר: נאמר כאן, לביטוח לאומי יש.

דניאל עטר: בבקשה, דוד.

<דיויד סיל: קודם כל תודה על זכות הדיבור ותודה על כינוס הוועדה.

<דיויד סיל: שמי דיויד סיל, אני חבר בעמותת חולי יתר לחץ דם ריאתי בישראל ואני לא ארחיב על דברים - - -

זאב בנימין בגין: אתה שלחת מייל אתמול-שלשום?

<דיויד סיל: נכון.

<דיויד סיל: אני רק אציין, לא רק את הבעיות, אלא גם פתרונות שיש לי.

<דיויד סיל: שלחתי גם במייל.

<דיויד סיל: אני מודה לך על ההתייחסות שלך על עניין היותנו מעסיקים, כי זה משהו מאוד בעייתי, כי כל שינוי בתנאי ההעסקה במשק גורר פגיעה בנו.

<דיויד סיל: ראינו את זה גם ביום ראשון.

<דיויד סיל: לכן צריך להיות איזה שהוא שינוי חקיקה, שאנחנו לא ניחשב מעסיקים.

<דיויד סיל: תשלום תנאים סוציאליים יכול להיות בהחלט דרך הביטוח הלאומי, שאנחנו משלמים לו.

<דיויד סיל: יש מגוון רחב של בעיות, כמו למשל העניין של ויזה תקועה אצלי בהיתר, מכל סיבה שהיא.

<דיויד סיל: פה הוא יוצא לחופש ואני לא יכול, אם זה פחות מ-25 יום התאגיד לא נותן, כי זה בניגוד לחוק ואז צריך - - - הפתרון שאני מציע זה קודם כל, חוץ מזה שהמטפלים מגיעים לפה והם לא מוכשרים, חלקם מגיעים עם עבר פלילי, חלקם מגיעים גם עם בעיות רפואיות שמונעות מהם לעסוק במקצוע, אבל הם עדיין מגיעים בלי איתור וצריך לקבוע קריטריונים.

<דיויד סיל: גם הכשרה מתאימה בפיקוח משרד הפנים, או לא יודע, אבל בפיקוח, הכשרה מתאימה לעובדים לעסוק בזה, לבדוק את המצב הרפואי של העובד, הרישום הפלילי שלו וגם מבנה האישיות שלו.

<דיויד סיל: לגבי תאגידים.

<דיויד סיל: התאגידים לא מסייעים למרות שאנחנו משלמים להם, למרות שאנחנו מחויבים להם.

<דיויד סיל: אני חושב שלא צריך כל כך הרבה תאגידים ועובדים שהם הולכים פשוט לתאגיד אחר ומקבלים עבודה שם.

<דיויד סיל: הפתרון שלי זה ליצור גוף אחד מבוקר, או שלוחה של משרד הפנים או הכלכלה, שבעצם ייתן את המענה של כל הנושא הזה וייתן מידע אמין למטופלים הסיעודיים.

<דיויד סיל: היום אין מידע נגיש למטופלים וברגע שהם נכנסים למצב הזה כבר בקבלת היתר לתת להם גם את הזכויות שלהם, לא רק את החובות.

דניאל עטר: תודה.

דניאל עטר: נעמי מורביה.

<נעמי מורביה: קודם כל אני מברכת על מה שאמרת בראשית דבריך בנוגע לחקיקה.

<נעמי מורביה: לעניות דעתי זה יפתור כבר 50% מהבעיות.

<נעמי מורביה: אם אנחנו פותרים באמת את הבעיה ששמה אנשים עם מוגבלות שכהרף עין הופכים למעסיקים אנחנו נשארים עם בעיה שלדעתי יכולה להכליל את כל מה שתואר כאן.

<נעמי מורביה: אני לא רוצה לחזור על דברי קודמיי, כי יש כאן אנשים שדיברו באמת בדם ליבם ואני הצטמררתי.

<נעמי מורביה: בגלל זה ביקשתי ממך, כי זה קרע אותי מבפנים.

<נעמי מורביה: צריך לעשות החרגה בולטת בין עובד סיעודי שמטפל באנשים עם מוגבלות לבין עובד סיעודי או עובד זר שמועסק בחקלאות או בבניין.

<נעמי מורביה: היום אין מספיק הפרדה ביניהם, דבר שגורם לכך - - -

דניאל עטר: אין צורך להרחיב, דיברתי על זה בהתחלה.

דניאל עטר: זו תמונה שהיא ברורה לגמרי.

<נעמי מורביה: חייבים להחריג.

דניאל עטר: יש לך בחצי דקה עוד משהו להגיד לנו אני אשמח.

<נעמי מורביה: אנחנו מבקשים שבכל שולחן עגול שיוקם, או כל מה שיוחלט, שאנשים עם מוגבלות יהיו נוכחים - - -

דניאל עטר: נציגות שתייצג את הנושא המדובר תהיה, זה אני מתחייב.

דניאל עטר: תודה רבה.

<נעמי מורביה: שאנחנו נהיה שם.

דניאל עטר: אבנר.

<אבנר עורקבי: אני אבנר עורקבי, יושב ראש ארגון אהב"ה, ארגון הנכים בישראל המיוחד וחבר בפורום הנכים שבו חברתי נעמי נמצאת ועוד כמה חברים נמצאים בכמה ארגונים, ושמחה בניטה כמובן.

<אבנר עורקבי: הייחודיות של העמותה שלנו, אנחנו מטפלים בעיקר בילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<אבנר עורקבי: הבעיה של ילדים, קשה מאוד לטפל היום בילד מורכב נכה.

<אבנר עורקבי: קשה מאוד.

<אבנר עורקבי: עד שמשיגים את העובד הזר, שהוא, כמו שאמר מישהו פה, מבין את השפה, נמצא פה מעל מספר שנים - - - היה לי קטע מאוד לא טוב, הוא מעסיק, אין לו אישור העסקה, ועדת חריגים לא מאשרת אותו, כי אין לו אישור העסקה ומה שקורה כתוצאה מזה, אחרי שאני אומר לו 'תעסיקו אותו', כי הבטיחו לי ממשטרת ההגירה שכל עוד העובד עובד אצל נכה לא לוקחים אותו ועוצרים אותו בחזרה לבית שלו.

<אבנר עורקבי: מה שקרה לי באחד הימים, מתקשרת אליי איזה אמא ואומרת שלקחו לה את העובד.

<אבנר עורקבי: אני התחלתי להילחם בזה, שיחזירו לה את העובד.

<אבנר עורקבי: היה לי פה עם נקש, שיהיה בריא, ה' ישמור אותו, הוא עזר לי, ניסה לעזור לי, היה לי עם נאיף, שהוא מנהל משטרת ההגירה.

<אבנר עורקבי: עשיתי הרבה טלפונים שיחזירו את העובד.

<אבנר עורקבי: לקחו עובד לילד נכה.

<אבנר עורקבי: לא ייתכן דבר כזה.

<אבנר עורקבי: עד שהחזירו אותו, העובד כבר לא רוצה לעבוד.

<אבנר עורקבי: אתה מכיר את הקטע הזה?

<אבנר עורקבי: יש לי עוד כמה משפחות.

<אבנר עורקבי: יש לידי משפחה שיש לה מטפלת.

<אבנר עורקבי: אין לה אישור, היא מפחדת לצאת מהבית, שלא יתפוס אותה איזה שוטר ממשטרת ההגירה ויגיד לה 'הביתה'.

<אבנר עורקבי: היא רוצה לעבוד, הם רוצים לעבוד.

<אבנר עורקבי: אני יודע שזו לא הבעיה של הוועדה ההומניטארית, יש להם מגבלות, יש להם מגבלות בחוק.

<אבנר עורקבי: המגבלה היא כזאת שילדים נכים או הנכים עצמם, עובד זר שנגמר לו הזמן ולא נתנו לו אישור ולא ייתנו לו אישור, גמרנו.

<אבנר עורקבי: אבל אם העובד הזר רוצה לעבוד?

<אבנר עורקבי: אני מבקש בכל לשון של בקשה.

דניאל עטר: תודה, הנקודה ברורה.

<אבנר עורקבי: כי זו מכה רצינית.

<אבנר עורקבי: אתם רוצים שהם יספרו את הסיפור?

<אבנר עורקבי: הם באו במיוחד מרחוק לספר את הסיפור שלהם.

<אבנר עורקבי: אני מבקש שתיתן להם את ההזדמנות.

דניאל עטר: כן, רק בקצרה בבקשה.

דניאל עטר: אני מכבד את זה שבאתם ותתחשבו בעובדה שאנחנו תיכף צריכים לסיים את הדיון.

<ורד ברכה בן אהרון: שמי ורד.

<ורד ברכה בן אהרון: אני לא תכננתי לדבר, אבל אם כבר יש הזדמנות אז אני אעשה את זה בקצרה.

<ורד ברכה בן אהרון: אני נמצאת פה עם בעלי אילן והבן מתנאל.

<ורד ברכה בן אהרון: מתנאל סובל מתסמונת נוירולוגית מאוד מאוד קשה, הוא לא מסוגל לעשות שום דבר בכוחות עצמו, יש לו יכולות מוטוריות של תינוק בן חצי שנה, לא יותר, על כל מה שמשתמע, הוא לא מדבר גם, הוא לא מסוגל להביע את דעתו.

<ורד ברכה בן אהרון: המכה הזאת, לצערנו הרב, נחתה עלינו כרעם ביום בהיר, לפני שמונה שנים, כשהוא נולד.

<ורד ברכה בן אהרון: היינו הורים לילדים רגילים, בריאים, כמו בעצם הרבה מאוד משפחות, לא ידענו איך לאכול את זה ואתה יודע, אף אחד לא מתריע, אף אחד לא אומר, אתה פשוט צריך להתמודד עם מציאות חדשה.

<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר לעשות את זה לבד, הילד מתחיל לגדול, יש למתנאל עוד שלושה אחים קטנים בבית, תינוקת בת שלוש וחצי.

<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר לנהל חיים נורמליים, שפויים, לבד.

<ורד ברכה בן אהרון: חייבים עזרה.

<ורד ברכה בן אהרון: כשמתנאל היה בן שנתיים וחצי הייתה לנו מטפלת חוקית, אחרי שלוש שנים היא סיפרה לנו שיש לה כאבי גב, היא כבר לא מסוגלת להרים אותו, היא רוצה לעזוב את הארץ, לחזור לפיליפינים, אפשרנו לה.

<ורד ברכה בן אהרון: הסתבר שבדיעבד היא לא עזבה את ישראל, היא נשארה בישראל, הלכה לחפש קשיש, מצאה קשיש בירושלים והחזיקה לנו את ההיתר של מתנאל.

<ורד ברכה בן אהרון: מר עורקבי פה עזר לנו, בזכותו ובזכות חברים טובים ובזכות מר נקש הצלחנו לקבל היתר מיוחד להביא מישהי מחו"ל.

<ורד ברכה בן אהרון: הבאנו אותה מחו"ל, היא ברחה לנו אחרי שלושה חודשים.

<ורד ברכה בן אהרון: שתבין, לפני שהבאנו את הגברת מחו"ל ניסינו למצוא מישהי מהארץ.

<ורד ברכה בן אהרון: היה לי טרמינל של פיליפיניות, הודיות, סרילנקיות, רק תגיד את השם, הם פשוט נכנסו ובאו, ראו את הילד, ראו את המשפחה, הרתיע אותם, יש פה בית, יש פה ילדים, לא מתאים, ברחו.

<ורד ברכה בן אהרון: אחת אחרי שבוע, אחת אחרי חודש, אחת אחרי שבועיים.

<ורד ברכה בן אהרון: אני בשלב הזה באופן אישי, ואני אקצר, פשוט התמוטטתי.

<ורד ברכה בן אהרון: נכנסתי להתמוטטות עצבים, עזבתי את העבודה, כי אנחנו לא מדברים גם פיזית, אדוני; אנחנו מדברים נפשית.

<ורד ברכה בן אהרון: ההתמודדות עם ילד, שזה הנשמה שלי, זה ילד שאני הולדתי, הקשיים שהוא חווה, האפילפסיה, העובדה שהוא לא מדבר, הוא לא מסוגל לאכול לבד, הוא לא מסוגל לעשות צרכים לבד.

<ורד ברכה בן אהרון: אם בעלי לא לוקח אותו לשירותים, מרים לו את הרגליים ולוחץ לו, הילד לא עושה שירותים לבד.

<ורד ברכה בן אהרון: והוא גדל, המשקל שלו הולך וגדל והקשיים הולכים וגדלים.

<ורד ברכה בן אהרון: אי אפשר להמשיך ככה.

<ורד ברכה בן אהרון: הקשיים הפיזיים קשים, על אחת כמה וכמה הנפשיים, שאתה צריך פשוט לחוות על בסיס יומיומי את הקשיים האלה.

<ורד ברכה בן אהרון: גם תוחלת החיים שלו, ולצערנו אני מניחה גם של נכים אחרים, היא לא ברורה.

<ורד ברכה בן אהרון: כאילו הספרות הרפואית אומרת שנתיים, הילד הזה בגיל שנתיים היה צריך לגמור את החיים שלו.

<ורד ברכה בן אהרון: זה שהוא כל יום איתנו זה מתנה.

<ורד ברכה בן אהרון: אז אני אומרת, גם ככה קשה פיזית, גם ככה קשה נפשית.

<ורד ברכה בן אהרון: יש ילדים בבית, צריך לתחזק בית, אי אפשר בלי עזרה.

<ורד ברכה בן אהרון: אדוני, אי אפשר.

<ורד ברכה בן אהרון: אני בסך הכול רוצה לחיות חיים נורמליים, חיים של בן אדם רגיל, לצאת עם בעלי מדי פעם מבלי לחשוב מי יטפל לי בילד.

<ורד ברכה בן אהרון: אם הילד יקבל התקף אפילפסיה, ילד בן 12, אחיו הגדול, לא יכול לעזור לו.

<ורד ברכה בן אהרון: אני לא יכולה אפילו להביא שכנים שיחזיקו לי את הילדים, כי אני רוצה לצאת פעם בשנה.

<ורד ברכה בן אהרון: בכנות, אנחנו לא נוסעים לחו"ל, אנחנו כמעט לא יוצאים מהבית, כי הכול סביבו, כי הוא הנשמה שלנו.

<ורד ברכה בן אהרון: לכם יש את הכוח לעזור לנו, אתם מקבלי ההחלטות במדינה הזאת, זו מדינה דמוקרטית וכראיה אנחנו יושבים פה כי אתם רוצים לשמוע אותנו כאזרחים.

<ורד ברכה בן אהרון: אנחנו מבקשים שתפעילו את היצירתיות ואת הכוח ואת החשיבה כדי לאפשר לנו לחיות חיים נורמטיביים.

<ורד ברכה בן אהרון: נקודה.

דניאל עטר: תודה רבה.

<טלי יצחקי: אני רוצה לדבר על נושא הוועדות.

<טלי יצחקי: ועדת חריגים וועדה הומניטארית אלה שתי ועדות שונות.

<טלי יצחקי: בוועדה הומניטארית צריך להראות קשר טוב בין המטפל למטופל כדי לעבור את הוועדה הזו.

<טלי יצחקי: בוועדת חריגים זה עובדים שהוויזה שלהם עדיין בתוקף וזה מעבר בין אזורים.

<טלי יצחקי: גילוי נאות, אני כבר בתביעה משפטית מול רשות האוכלוסין וההגירה, פניתי לחוק חופש המידע, הם בחרו להעביר לי איזה מידע שהיה להם נוח והמידע שמופיע שם, שהם הסכימו לחשוף - - -

דניאל עטר: מה הנקודה שאת רוצה להעלות?

דניאל עטר: תסבירי לי.

<טלי יצחקי: שהוועדות האלה, זו ועדה שיושבים פקידי הרשות, שאין לנו מושג מה ההכשרה שלהם, אנחנו מעבירים את כל החומר הרפואי, כולל החמרות במצב, אף אחד לא פותח, אף אחד לא מסתכל, מהסיבה שרובם נפסלים על הסף כי הם בעוונותיהם העסיקו את המטפלת לפני שהם פנו לוועדה.

<טלי יצחקי: משהו בסעיף הקטן הזה, שאסור להעסיק את המטפלת לפני שפונים לוועדה הוא לא שוויוני, הוא לא הגיוני, הוא לא נכון.

<טלי יצחקי: איך היא תבדוק אותי, איך אני אבדוק אותה?

<טלי יצחקי: צריך להבין שהקשישים האלה, אמא שלי בת 83, עם דימנציה, יש ימים שהיא לא מזהה אותי אבל היא נותנת יד למטפלת.

<טלי יצחקי: אף אחד לא שומע את זה, זה לא מעניין אף אחד, לא בשיחות טלפון.

<טלי יצחקי: מה הקריטריונים לעבור את הוועדה הזו?

<טלי יצחקי: לא רשום בשום מקום, הם לא פרסמו את זה גם בחוק חופש המידע.

<טלי יצחקי: מה גורלם של ניצולי שואה, מה גורלם של ילדים מתחת או מעל לגיל מסוים.

<טלי יצחקי: שום דבר לא נחשף.

<טלי יצחקי: אותי מעניין מה הקריטריונים לעבור את הוועדה הזו.

<טלי יצחקי: ומעבר לזה, כשחוקקו את התקנה הזאת, בפברואר 2015, היו אמורים לדון על זה בפברואר 2015.

<טלי יצחקי: היו בחירות, זה לא קרה.

<טלי יצחקי: מתי זה יקרה?

<טלי יצחקי: אני אשמח לדעת.

דניאל עטר: בסדר גמור.

דניאל עטר: בבקשה, חבר הכנסת מקלב.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב ראש.

אורי מקלב: אני קודם כל רוצה גם לברך אותך וגם לחזק את ידך בוועדה הזאת.

אורי מקלב: זאת ועדה חשובה מאוד מכל היבטיה, במיוחד, כפי שאנחנו רק עכשיו נסיים, או נתחיל, עם מה שדיברו כאן ההורים לילדים או בנים להורים מבוגרים, מה שהם עוברים.

אורי מקלב: הדברים משתנים.

אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך, מניסיון בוועדה שהיא פחות עם סמכות, הוועדה לפניות הציבור, עד שלא הבאנו את מנכ"לית ביטוח לאומי והיא הייתה והיא שמעה את ההורים, מה הוועדות הרפואיות עושות לילדים, ועד שהדמעה לא זלגה, הדברים לא השתנו.

אורי מקלב: אבל אחרי זה הדברים השתנו.

אורי מקלב: אני אומר, גם פקידים שעושים את מלאכתם נאמנה והם צמודים לחוק, לחקיקה, לתקנות, אבל צריכים לשמוע גם את הלב מאחורי הדברים האלה ולפעול בתוך המסגרות שיכולות לפעול.

אורי מקלב: חלק מהאנשים שנמצאים פה, אני הזמנתי אותם לבוא לוועדה בעקבות פניות שהיו ללשכה שלי.

אורי מקלב: אנחנו מרגישים, גם בלשכה, שיש מחסום, איזה חומה שאני לא מצליח להגיע אליכם, לא מצליח להגיע לתשובות לאנשים, לספק אותם, מדוע הוועדה לא יושבת, מה הסיבות שדוחים.

אורי מקלב: הוועדה ההומניטארית לא ישבה חודשים רבים.

אורי מקלב: מתי הפעם האחרונה שהיא ישבה?

אורי מקלב: ומדובר כאן על אנשים שאין להם הארכות ויזה במקרים קשים ביותר.

אורי מקלב: אין להם תחליף.

אורי מקלב: אם לא מאשרים לאותו מטפל, אם לא מאשרים את השהייה שלו בארץ, אין מי שיעשה את העבודה.

אורי מקלב: מדובר על אנשים שכבר עברו הרבה, כמה וכמה מטפלים, עובדים סיעודיים, מצאו איזה צדיק אחד שמסכים להישאר ויש לו את הבעיות הטכניות שצריך להישאר והוא יברח להם, הם מחזיקים אותו בציפורניים, מרעיפים עליו אהבה ותמיכה והכול כדי שיסכים להישאר שם והם לא מקבלים היום תמורה לזה, בגלל שגם אם הם יגישו בקשה והוועדה לא יושבת, הם לא מקבלים שום תמיכה, שום סיוע כספי.

אורי מקלב: אני חושב שהוועדה הזאת היא ועדה חשובה, אני מניח שאתם עושים את מלאכתכם נאמנה, אבל היא צריכה להיות שקופה, היא צריכה לנמק מדוע עושים, היא צריכה לוחות זמנים.

אורי מקלב: אני מבקש ממך, אדוני היושב ראש, נשב בישיבה מיוחדת ונדון בכל התהליך של הוועדה הזו, מי יושב, איך החלטות ניתנות, איך מגישים בקשה ואחרי כמה זמן נותנים תשובות.

אורי מקלב: זה בנושא של הוועדה ההומניטארית והיא דבר מאוד מאוד חשוב.

אורי מקלב: וגם העובד עצמו, כשהוא לא יודע את המעמד שלו, צריך להבין, הוא גם לא רגוע וזה גם משפיע על היכולת של העבודה שלו.

אורי מקלב: אם הוא במקום הזה, אז או שהוא הולך בסוף ואין יציבות וכל התהליך הוא תהליך קשה.

אורי מקלב: להסדרה של העניין הזה יש חשיבות מכל הסיבות שבעולם.

אורי מקלב: הנושא השני הוא ועדת חריגים.

אורי מקלב: ועדת חריגים, אני לא יודע מתי היא ישבה.

אורי מקלב: אני הייתי בחוק ואני הייתי חלק מהמחוקקים של החוק הזה ואני היום מצטער על חלק מהדברים.

אורי מקלב: באנו מהיבט אחד, שצריך לעשות כלל כדי לעזור לאיש בדימונה שלא יברחו לו, אבל אחרי זה הולכים רחוק מדי ו - - - אנחנו מראש קבענו שיש כלל אבל צריך להיות חריגים.

אורי מקלב: לא יכול להיות שבעניין הזה לא יהיו חריגים.

אורי מקלב: בשביל זה צריכה להיות ועדה מקצועית שתבדוק את זה.

אורי מקלב: אני אספר לך סוד, אדוני היושב ראש וחברי חבר הכנסת בגין, שגם בצורה הפוכה אנשים שבאו, עובד זר, עובד סיעודי, שהיה בתל אביב ורצה לעבור לאזור אחר, שהוא פחות בדרגה, גם לא אישרו לו, מכיוון ש - - -

<קריאה: מתל אביב אפשר לעבור לכל מקום.

אורי מקלב: לא בתל אביב, אלא בסביבה, שהיה צריך למקום אחר, הוא הלך למקום שהיה יישוב ספר והוא גם לא הצליח לעבור לשם.

אורי מקלב: לכן חשוב מאוד בעניין הזה שאנחנו נשב באופן קבוע, גם בחלק הטכני, המעשי, האדמיניסטרטיבי, איך זה עובד.

אורי מקלב: זה יקל, הם עומדים מול הרבה בירוקרטיה והמון קשיים.

אורי מקלב: קשה להם גם בלי זה.

אורי מקלב: היא אומרת חיים נורמליים, חיים נורמליים כבר לא יהיו לה, בגלל שהאנשים האלה מסרו את נפשם לא לשים את הילד במוסד, הם מחזיקים אותו אצלם.

אורי מקלב: בלי עזרה הם לא יכולים לעמוד בזה.

<קריאה: פשוט להחריג את ועדת חריגים.

דניאל עטר: תודה רבה לך.

דניאל עטר: אני רוצה לומר לך שאנחנו, גם בהמשך לדברים שנאמרו טרם כניסתך לישיבה, וגם בהמשך למה שאמרת, אנחנו נקיים ישיבה שלא מן המניין, ישיבה מצומצמת, שרק חברי הוועדה ישתתפו בה ביחד עם מינהל האוכלוסין, לבדוק את הנושאים האלה ואז נלך להצעה שהייתה לפני כן, של שולחן עגול שבו יהיו שותפים כל הגורמים, כולל משרדים נוספים.

<אבנר עורקבי: אני מבקש לאשר את העובדים הזרים.

<שלום קיטשר: אל תתפרץ, אבנר.

<שלום קיטשר: לא נתת לי להתפרץ, אל תתפרץ אתה.

<שלום קיטשר: תן לי לדבר, בבקשה.

<אבנר עורקבי: אתם מתפרצים לבד.

<שלום קיטשר: שמי שלום קיטשר, אני מנכ"ל אנשי"ם, ארגון נכי שיתוק מוחין.

<שלום קיטשר: לא רק זה, אני נכה סיעודי מורכב עם למעלה מ-175% שירותים מיוחדים, 100% מוגבלות בניידות, 100% נכות כללית.

<שלום קיטשר: אני השגתי עשר שנים עובד שפשוט כבר נשחק כי העבודה שלי היא קשה.

<שלום קיטשר: אני לא הולך לישון בשעה שש, יש לי תפקיד שאני עושה בהתנדבות בעמותה, זה מצריך המון שעות, לא לפני 12 בלילה הוא הולך לישון.

<שלום קיטשר: הוא נשחק, עזב אותי.

<שלום קיטשר: מה שקורה מאז, זה היה לפני שנה, מאז התחלפו אצלי חמישה עובדים.

<שלום קיטשר: חמישה עובדים באו לשבוע, יומיים, שלושה והלכו.

<שלום קיטשר: הגיע אליי סוף סוף צדיק בסדום מה שנקרא, עם רישיון נהג, שמתוקף תפקידי אני נוסע הרבה ואני צריך מישהו שיעזור לי בנהיגה למרחקים ארוכים.

<שלום קיטשר: הוא בא כעובד סיעודי לארץ לפני חמש שנים, אחר כך שר הפנים נתן לו אישור לעבוד כנהג של השגריר הטורקי.

<שלום קיטשר: ופה אני רוצה לציין, כשמשרד הפנים רוצה לאשר משהו אין לו בכלל בעיה, הוא מאשר מטפלים שהגיעו לעבוד פה בסיעוד לעבוד כנהגים בשגרירויות.

<שלום קיטשר: אין שום בעיה בזה.

דניאל עטר: שלום, אני מבקש, תתמקד.

דניאל עטר: תגיע לשורה התחתונה בבקשה.

<שלום קיטשר: ולגבי רוז אותו דבר.

<שלום קיטשר: זה הכול בלוף.

<שלום קיטשר: אם שר הפנים רוצה אז מחר אפשר לשנות, רק צריך רצון.

<שלום קיטשר: אמנון בן עמי דיבר על הומניות וזה.

<שלום קיטשר: ההומניות שלך, אמנון בן עמי, שלחה אותי לבית משפט, אני משקיע עשרות אלפי שקלים כדי שהצדק ייצא לאור, כדי שאני אוכל להמשיך להעסיק את המטפל שלי, וזה בגלל ההומניות שלך.

<שלום קיטשר: כן, אני אומר את זה פה.

דניאל עטר: לא, אני מבקש.

זאב בנימין בגין: דני, אני רוצה לשאול אותו.

זאב בנימין בגין: ציינת שהיו אצלך עובדים אחדים שלא החזיקו מעמד, מה היית רוצה שישונה בתקנות או מה אתה מציע לעניין זה?

זאב בנימין בגין: כי שמענו דבר דומה גם מן האם.

זאב בנימין בגין: יש משהו שאתם מציעים, שאתם חושבים שיש בו חסר או יתר וכדאי לשנות לעניין זה?

<שלום קיטשר: חבר הכנסת בני בגין, אני מעריך אותך מאוד ואני רוצה להגיד לך דבר אחד, ועדה הומניטארית צריכה להיות הומניטארית.

<שלום קיטשר: היא מסייגת את עצמה בכל מיני סייגים שכובלים אותה מאוד.

<שלום קיטשר: פשוט להתייחס לבעיה בפני עצמה.

<שלום קיטשר: לבוא, אפילו לקרוא לבן אדם, לראות את מצבו, לבקר בביתו, פשוט להיות הומניטארית.

דניאל עטר: הנקודה ברורה.

<קריאה: השם לא מתאים לה.

דניאל עטר: עורך דין יובל, בבקשה.

<יובל מור מוסלי: אני פה בעניין אחר לגמרי.

דניאל עטר: אבל טוב שייכנס לפרוטוקול.

דניאל עטר: תעשה את זה בקצרה, בבקשה.

<יובל מור מוסלי: לאחרונה עבר תיקון לחוק הביטוח הלאומי, החוק שמכונה לבנת פורן.

<יובל מור מוסלי: החוק הזה הוא חוק טוב, העיקרון שלו הוא עיקרון ראוי, נכון, הוא בא להקל על הנזקקים בתשלומי שכר טרחה מופרזים, בעיקר לחברות הסיעוד.

<יובל מור מוסלי: עורכי הדין נלחמו בצדק רב ופחות או יותר המצב של שכר הטרחה של עורכי הדין, שמייצגים עובדים ישראלים, נפגעי עבודה, נשאר אותו דבר, בין 17% ל-24%, תלוי אם יש ועדה רפואית וערר.

<יובל מור מוסלי: לפני החוק זה היה 20%, הגבילו אותם למשך זמן של חמש שנים, שזה גם נהוג ומקובל בתחום.

<יובל מור מוסלי: מה קורה בעובדים הזרים?

<יובל מור מוסלי: בעובדים הזרים זו מאטריה אחרת לגמרי.

<יובל מור מוסלי: הם עומדים עכשיו בפני סכנה, גם הם וגם אנחנו, ציבור קטן מאוד של עורכי דין, אולי 10, אולי 15 מייצגים את ה-100 או ה-200 מקרים שיש פה נפגעים בשנה, שהם עובדים זרים.

<יובל מור מוסלי: אנחנו משקיעים פי שלושה או פי ארבעה זמן - - -

<קריאה: מי נפגע, העובדים הזרים נפגעים?

<יובל מור מוסלי: העובדים הזרים נפגעים בתאונות עבודה, בעיקר בבניין.

<יובל מור מוסלי: זה הענף.

<קריאה: אבל אנחנו מדברים פה על סיעוד.

דניאל עטר: חברים, מה קרה?

<קריאה: מה זה קשור אלינו?

<יובל מור מוסלי: זה לא קשור אליך, זה קשור לוועדה.

<יובל מור מוסלי: אני הוזמנתי ואני מדבר.

דניאל עטר: יובל, תסיים בבקשה.

<יובל מור מוסלי: מה שקורה זה שעורך דין שמייצג עובד זר, הוא מייצג אותו בהיקף שעות של פי שלושה ופי ארבעה מאשר עורך דין שמייצג ישראלי.

<יובל מור מוסלי: זה מתחיל מלהשאיר אותו בבית חולים - - -

דניאל עטר: לא צריך להסביר לנו למה, הנקודה ברורה.

<יובל מור מוסלי: אלף ואחד עניינים, ויזות, להשיג לו ויזות לשלושה חודשים.

<יובל מור מוסלי: יש פה נציגים ממשרד הפנים, הם מערימים עלינו קשיים, כי אין נהלים.

<יובל מור מוסלי: מאות שעות עבודה ובסוף יוצא שאנחנו מרוויחים כעשירית ממה שעורך דין ישראלי מרוויח עם ישראלי, כי יש גם את התביעה האזרחית.

<קריאה: אבל מה זה קשור אלינו?

<יובל מור מוסלי: זה קשור לישיבה עצמה.

<יובל מור מוסלי: חברים, לא הכול רק אצלכם.

<אבנר עורקבי: זה עובדים זרים בסיעוד.

<קריאה: זה לא קשור לשכר טרחת עורכי דין.

<אברהם יוסף סלומה: דני עטר, מה עניין שמיטה להר סיני?

<אברהם יוסף סלומה: תסביר לי.

דניאל עטר: יש עניין, יש עניין, זה אותו עניין.

דניאל עטר: אנחנו לא הגבלנו, זה שהנושאים היו ממוקדים בתחום מאוד ספציפי לא אומר שזו היית מטרת הישיבה.

דניאל עטר: הישיבה הייתה הרבה יותר רחבה.

<יובל מור מוסלי: כל המטרה של החוק, להגן על האזרחים הישראלים, לא מתקיימת במקרה של העובדים הזרים מסין, כי הם מקבלים שכר לפי הביטוח הלאומי, את הקצבה לפי הקצבה שלהם פה בארץ, זה עשירית ממה שהם מרוויחים בסין.

<יובל מור מוסלי: אם אנחנו נמשיך לקחת מהם את אותו שכר טרחה, שאגב גם הוא עמד על 20% אבל הוא לא היה מוגבל בשנים, לאור היקף העבודה שאנחנו נותנים והכול מפורט בנייר העמדה, אני מבקש שתעשו כל מאמץ.

דניאל עטר: הבנו ואנחנו נתייחס לנייר העמדה ששלחת.

דניאל עטר: תודה רבה.

<יובל מור מוסלי: על מנת שלא יהיו בלי טיפול, לנסות להחריג אותנו מה - - -

דניאל עטר: תודה רבה.

דניאל עטר: כן, בבקשה, קצר.

<אברהם יוסף סלומה: אני אנסה לדבר לאט וברור.

<אברהם יוסף סלומה: שמי אבי סלומה מעמותת אנשי"ם, ארגון נכי שיתוק מוחין.

<אברהם יוסף סלומה: אנחנו מטפלים בהמון אנשים, בהמון פניות, אנחנו פונים הרבה למשה נקש, לא רק בנושא של שיתוק מוחין, אלא גם בקשישים, גם באנשים שנכים מסיבות אחרות.

<אברהם יוסף סלומה: נכון, מר משה?

<אברהם יוסף סלומה: מה שקורה בפועל, אנחנו מרגישים שאין מספיק אנשים ואין מה שיחייב את המטפל לא לנטוש את המטופל.

<אברהם יוסף סלומה: אנחנו כמעסיקים מחויבים על ידי חתימה להעסיק את העובד ולתת לו הכול, המטפל לא מחויב, הוא יכול לעזוב אותנו בן לילה, אין לנו שום אפשרות להעניש אותו.

<אברהם יוסף סלומה: אין את זה בחוק.

דניאל עטר: אנחנו שמענו את הנקודה הזאת היום.

<אברהם יוסף סלומה: דבר נוסף, העניין של האזורים מגוחך.

<אברהם יוסף סלומה: הרצליה וכפר שמריהו שייכים לתל אביב, כפר סבא ורעננה לא.

<אברהם יוסף סלומה: זה תמוה בעיניי.

דניאל עטר: גם הנקודה הזאת ברורה כבר.

דניאל עטר: דנו בה מספיק היום, היא רשומה בפרוטוקול.

דניאל עטר: אנחנו נתייחס אליה.

<אברהם יוסף סלומה: דבר שלישי.

<אברהם יוסף סלומה: התאגידים זה גוף מיותר, לא צריכים אותם.

<אברהם יוסף סלומה: זה גוף שלוקח כסף ולא עושה כלום, גם לא מחייב כלום כלפי המעסיק, הם לוקחים כסף והם לא אחראים להרבה.

דניאל עטר: תודה רבה.

דניאל עטר: שרה.

<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להגיד שתי הערות כלליות, כי מי שהקשיב לכל הדוברים ראה שלמעשה בנושא הזה של העסקת עובדים זרים לאורך כל הדרך יש בעיות מאוד מאוד קשות.

<שרה זילברשטיין-היפש: אני הייתי חלק מהצוות שהציע לעשות שינויים קטנים, כמו למשל האזורים, ואנחנו היינו ממש מאושרים שהצלחנו להשפיע, ממש היינו מאושרים, כי אמרנו 'הנה, זה נותן פתרון' וזה לא.

<שרה זילברשטיין-היפש: מה שפה למעשה מתבקש, זה לקחת את החוק הזה ולהתחיל לעשות בו שינויים.

<שרה זילברשטיין-היפש: אל תשכחו שרשות האוכלוסין זה קטע קטן מכל הסיפור.

<שרה זילברשטיין-היפש: יש פה המוסד לביטוח לאומי ויש שירותי רווחה ויש אנחנו ויש עוד הרבה מאוד גורמים, שאנחנו באמת צריכים לעשות את השינויים.

<שרה זילברשטיין-היפש: הערה אחרונה.

<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להזכיר ואני מזכירה את זה כל פעם, אדם שיש לו השלמת הכנסה לא יכול להעסיק עובד זר.

<שרה זילברשטיין-היפש: זאת אומרת שאנחנו פה דנים אוכלוסייה גדולה של אנשים שאפילו את העובד הזר, עם כל הבעייתיות שפה הציגו, הם לא יכולים.

<שרה זילברשטיין-היפש: אני חייבת להגיד את זה, אני חושבת שזה צריך לעמוד בפניכם.

<שרה זילברשטיין-היפש: אנחנו היום מדברים על השלמת הכנסה, אתמול זכיתי - - -

זאב בנימין בגין: תסבירי.

זאב בנימין בגין: אני לא מצוי בזה, תסבירי את העניין.

זאב בנימין בגין: מה ההיגיון בזה?

<שרה זילברשטיין-היפש: מה שזה אומר, אני מדברת על זקנים.

<שרה זילברשטיין-היפש: אתמול בוועדת הכספים העלו את השלמת ההכנסה, עדיין אנחנו מדברים על זוג שיש לו הכנסה של 4,000 ומשהו שקל, הוא לא יכול להעסיק עובד זר בחיים שלו.

<שרה זילברשטיין-היפש: זאת אומרת שאת האוכלוסייה הזאת מראש החרגנו ואף אחד לא מדבר עליה, כי יש הרבה מאוד אנשים שהם עניים והם גם סיעודיים והם לא יכולים להעסיק עובד זר.

<שרה זילברשטיין-היפש: היום עובד זר - - -

זאב בנימין בגין: את אומרת לא יכולים מבחינה כלכלית.

<שרה זילברשטיין-היפש: מבחינה כלכלית.

<שרה זילברשטיין-היפש: אין להם את היכולת להעסיק מבחינה כלכלית.

<שרה זילברשטיין-היפש: אבל גם מבחינת הפעלה, יש לנו פה לאורך - - - אני לא רוצה לחזור על שום דבר שנאמר פה, אתה התחלת עם הדברים, כל מילה היא מילה בסלע.

<שרה זילברשטיין-היפש: אין פה בכלל - - - במוקד שלנו, כוכבית 8840, אנחנו שירתנו כבר 470,000 אזרחים ותיקים מתוך 830,000 ותדעו לכם שהנושא של עובד זר חוזר על עצמו.

<שרה זילברשטיין-היפש: הפתרונות הם פתרונות ביניים של כל אחד עם ההמצאות שלו ופעם אחת ולתמיד צריכים לשבת על מבחן חשוב של איך עושים את זה.

<שרה זילברשטיין-היפש: משפט אחרון.

<שרה זילברשטיין-היפש: ב-1987 נחקק החוק הזה, אני אז, בגילוי נאות, הייתי יושבת ראש איגוד העובדים הסוציאליים.

<שרה זילברשטיין-היפש: אני רוצה להגיד לכם שאז חשבנו שאולי יש 10,000 אנשים סיעודיים, אז, אני לא יודעת מי עוד זוכר את התקופה הזאת, אבל כשחוקקנו את החוק הזה חשבנו שזה 10,000 איש וגם חשבו שהגזימו.

<שרה זילברשטיין-היפש: היום אנחנו מדברים על אלפים והבעיות הן הרבה יותר חמורות.

<קריאה: 50,000.

<קריאה: עשרות אלפים.

<שרה זילברשטיין-היפש: ולכן צריכים לשבת עם כולם ולהתחיל לבדוק את החוק הזה ואיך אפשר להפוך אותו ב-2016 לחוק הרבה יותר נכון, שגם ייתן תשובות.

<שרה זילברשטיין-היפש: כל הקטע הזה של ועדת חריגים הוא פסיק קטן מכל הבעייתיות.

<שרה זילברשטיין-היפש: ואני אומרת לכם, גם הקטע הזה שבו עובד יכול לסרב, אנחנו הצענו שפעם שלישית אדם מסרב לעבוד אצל מישהו, אז הוא יילך הביתה.

<שרה זילברשטיין-היפש: כי בסופו של דבר, אני שוב חוזרת על זה, ב-1987 כשחוקקנו את החוק הזה העובדים הזרים היו בשביל הסיעודיים ולא להיפך.

דניאל עטר: תודה רבה לך.

דניאל עטר: אני רוצה ברשותכם לסכם את הדיון הזה.

דניאל עטר: כפי שאמרתי בתחילת דבריי, בפתיחת הדיון, זה דיון ראשוני שיש בו יותר מרכיב של למידה ולנסות להבין את עומק הבעיה.

דניאל עטר: אין ספק שגילינו שיש כאן בעיה רחבת היקף שנוגעת בהרבה מאוד מעגלים ממעגלי חיינו, כולל בקבוצות אוכלוסייה, שמענו מה ששרה הציגה, שלא כלולה בתוך המסגרת הזו.

דניאל עטר: אין לי ספק שאנחנו נצטרך לעבוד בכמה רבדים, אחד מהם זה בוודאי צריך יהיה להתייחס לשינוי חקיקה, לשינוי חוק, לקחת אותו להתאים אותו למציאות שבה אנחנו נמצאים היום.

דניאל עטר: טוב שיש את הכלים האלה, טוב שיש אפשרות לתת לאנשים כלים שמאפשרים להם לחיות חיים יותר סבירים, יותר שגרתיים, ממה שאם זה לא היה.

אורי מקלב: יש אפשרות לענות כבר?

דניאל עטר: לא.

דניאל עטר: כיוון שאמרתי קודם שלאור מה ששמענו כאן אני בהחלט מתכוון גם לייצר שולחן עגול שבו יישבו כל הגורמים, כולל המשרד לשוויון חברתי, משרד הפנים, משרד הרווחה והוועדות בכנסת.

דניאל עטר: אנחנו נצטרך לעשות איזה שהוא שולחן מרכזי אחד, לנסות לתכלל את כל הבעיות ולא כל אחד מטפל בנושאים שלו.

דניאל עטר: וללא שום קשר לזה, אנחנו נקיים עם אמנון ועם הצוות שלו איזה שהיא פגישת עבודה, שננסה לקחת את הדברים שחודדו כאן, לנסות לתת להם פתרונות במסגרת אותה גמישות שדיברנו עליה, שנמצאת בתוך הסמכויות שישנן כרגע.

דניאל עטר: נעבוד בשני המישורים האלה במקביל.

דניאל עטר: אני מודה לכולכם שבאתם.

דניאל עטר: אני אומר לכם, אין ספק שהעליתם כאן נושאים שהם כואבים מאוד, זה מרגש מאוד לשמוע אתכם והייתי שמח מאוד שנשב כאן עוד שעתיים ונוכל לשמוע בצורה יותר מפורטת כל אחד, אבל באמת אני מתנצל שחתכתי אתכם בדברים שלכם, אבל הבנו את הנקודה.

דניאל עטר: אני מקווה שאנחנו יוצאים לדרך חדשה.

דניאל עטר: תודה רבה לכם.