ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 49, 2015-09-07 11:00

דוד אמסלם: בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת בנושא של "הסדרת סוגיות להסעות תלמידים ברשויות המקומיות לבתי הספר, כולל החינוך המיוחד".

דוד אמסלם: האמת היא שקיבלתי הרבה פניות בנושא ולכן, זימנתי את הוועדה גם במסגרת הפגרה.

דוד אמסלם: אני מודה לכל האורחים.

דוד אמסלם: בוקר טוב חבר הכנסת אבו מערוף.

דוד אמסלם: אני אחרוג ממנהגי - בדרך כלל בפרוצדורה אצלי בוועדה, אנחנו מתחילים קודם עם חברי הכנסת ואחרי זה עם האורחים אבל כאן הייתי רוצה ללכת הפוך, והייתי רוצה קודם כל לתת את זכות הדיבור למוטי אדרי, שפנה אלי ובעצם הוא הטריגר ליוזמה של כל הדיון הזה.

דוד אמסלם: בבקשה, מוטי.

<מוטי אדרי: אני אבא של עדי אדרי, היא לומדת בבית ספר "תדהר" של החינוך המיוחד.

<מוטי אדרי: אני פניתי אליך בעקבות בעיה שלי, אישית, וגם בעיה של כולם, שכבר ארבע שנים אנחנו נאבקים בקטע הזה שלא מוכנים לאשר לנו הסעות בגלל מרחק של שני קילומטר מבית הספר.

<מוטי אדרי: מדובר על ילדים שנוטלים תרופות, ואנחנו צריכים כל בוקר לקחת אותם ולהחזיר אותם ולהפסיד שעות עבודה, וזהו.

<מוטי אדרי: זה בעיקרון בכללי.

דוד אמסלם: ספר לנו בת כמה הבת שלך?

<מוטי אדרי: הבת שלי בת 10, ומכיתה א' היא לומדת ב"תדהר", שזה בית ספר של החינוך המיוחד בירושלים באזור קטמון.

<מוטי אדרי: אנחנו גרים בגבעת מרדכי, ולהגיע לבית הספר זה שני אוטובוסים.

<מוטי אדרי: גם ברגל זה לעבור המון כבישים שאף הורה לא יהיה מוכן לשלוח את הילד שלו ולהסתכן ולשלוח אותם לבד.

<מוטי אדרי: אז כל בוקר אנחנו מאלתרים – או שאחד מאתנו מפסיד עבודה או שהסבים באים ועוזרים לנו.

<מוטי אדרי: נאלצים כל בוקר למצוא אלתור.

<מוטי אדרי: גם יש ילדים שנשארים בבית כי אין מי שייקח אותם.

דוד אמסלם: מה היה בשנים הקודמות?

<מוטי אדרי: כל שנה אותה מלחמה.

<מוטי אדרי: אנחנו נלחמים מהקיץ מתחילים את המלחמה עד חודש, חודש וחצי אחרי תחילת הלימודים, שעושים ועדה שנקראת "ועדת חריגים" דרך העירייה, ואז מאשרים את ההסעות.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: זאת אומרת, בעצם כל שנה - -

<מוטי אדרי: כל שנה אותה מלחמה על אותם ילדים.

<מוטי אדרי: כל שנה מצטרפים אולי ארבעה, חמישה ילדים בכל בית ספר לדבר הזה אבל זה כל שנה זה אותם ילדים, אותם סיפורים ואותו תהליך.

<מוטי אדרי: היינו בעירייה ועשינו הפגנה מתחת לעיריית ירושלים, והגענו לתקשורת גם בירושלים וגם לתקשורת הארצית, ואף אחד, חוץ ממך, עד שהגענו אליך, ותודה רבה בשמי ובשם כל ההורים של המאבק הזה - -

דוד אמסלם: אין תודה רבה, זו העבודה שלנו.

<מוטי אדרי: חוץ ממך אף אחד לא היה מוכן להתייחס אלינו.

דוד אמסלם: ברשותך, מוטי, הייתי רוצה לשמוע ממך מה העירייה אומרת לך?

דוד אמסלם: מה הסיבה - -

<מוטי אדרי: העירייה טוענת שהם מקבלים פר ילד.

<מוטי אדרי: על ההסעה הם מקבלים פר ילד.

<מוטי אדרי: כשזה פר מסלול אז ההסעות עוברות איפה שאנחנו גרים אבל פר ילד, הם רוצים תקצוב על כל ילד וילד שעולה להסעה.

דוד אמסלם: ואיך בסוף זה מסתדר?

<מוטי אדרי: בסוף עושים את ועדת החריגים אבל זה רק אחרי מלחמת עולם של חודש וחצי, שאנחנו מנדנדים ונלחמים ופונים לכל מי שמוכן לשמוע אותנו.

דוד אמסלם: תודה רבה לך.

דוד אמסלם: מרב לוק, בבקשה.

<מרב לוק: שלום.

<מרב לוק: אני אמא לילד בן 12 וחצי בחינוך המיוחד.

<מרב לוק: הוא עלה השנה לחטיבת הביניים בבית ספר "גבעת גונן".

<מרב לוק: אנחנו גרים בשכונת פסגת זאב, מה שמאלץ את הילד לנסוע בשני אוטובוסים.

<מרב לוק: לצאת בשש ורבע בבוקר בכדי להגיע בזמן לבית הספר.

<מרב לוק: זה ילד שלוקח מינון גדול של ריטלין.

<מרב לוק: בעצם מה שאני מבקשת זה לאפשר לילד אפשרות של הסעה, לפחות רק בבוקר, כי לא יכול להיות שהילד עם כל הקשיים שלו, יצטרך לנסוע בשני אוטובוסים כדי להגיע בזמן.

<מרב לוק: הוא מאד לחוץ כדי לא לאחר.

<מרב לוק: בכל זאת, יש את החוקים של בית הספר ואנחנו מכבדים אותם.

דוד אמסלם: איפה הוא לומד?

<מרב לוק: בגבעת גונן.

<מרב לוק: הוא נוסע מפסגת זאב עד גבעת גונן, ברחוב צדוק - -

דוד אמסלם: אין לו בית ספר בשכונה?

<מרב לוק: יש בית ספר בשכונה אבל זה לא מתאים לו מבחינת הצרכים שלו.

<מרב לוק: אנחנו נתקלנו בבית ספר "גבעת גונן" שזו חממה, צוות מדהים, ששווה בשביל ההתקדמות של הילד שהוא יגיע לשם.

<מרב לוק: זה השיבוץ שהילד קיבל, ואנחנו מברכים על השיבוץ אבל מבדיקה שעשיתי, משכונת פסגת זאב לכיוון של תלפיות יוצא קו 49 וקו הסעות תלמידים שארגן המינהל הקהילתי – 729.

<מרב לוק: כל הפניות שלי לא עזרו להוסיף בסך הכל עוד תחנה אחת בכדי להוריד את הילד במקום שלו.

<מרב לוק: אנחנו מבקשים רק בבוקר, על הצהריים אנחנו נסתדר אבל לאפשר לילד להגיע בשמחה לבית הספר.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: יש פה עוד הורה שרוצה לספר את סיפורו האישי?

דוד אמסלם: בבקשה אלינה.

<אלינה ישראילוב: אני אמא של דניאל, בן 16, הוא לומד בבית ספר "אלין".

<אלינה ישראילוב: הבעיה חוזרת כל פעם על עצמה, שהעירייה מוציאה למכרז את חברות ההסעה, וחברות ההסעה מתנגדות לאסוף את המלווים הרפואיים של הילד שלי ועוד שישה ילדים כמותו, שלומדים בבית ספר "אלין".

<אלינה ישראילוב: הם מונשמים וצריכים מלווים רפואיים.

<אלינה ישראילוב: המלווים הרפואיים האלה הם בעצם העובדים של בית חולים "אלין".

<אלינה ישראילוב: הם אלה שמלווים את הילדים במשך כל השנים שהילדים שלנו לומדים שם, והם מוכנים לעשות את זה.

<אלינה ישראילוב: חברת ההסעות מתנגדת לאסוף אותם מהבתים שלהם ולהתחיל את האיסוף של הילדים ולקחת בחזרה.

<אלינה ישראילוב: - -

דוד אמסלם: לא הבנתי.

<אלינה ישראילוב: לאסוף את הילד מבית הספר יחד עם המלווה, לפזר את הילדים בבתים ואז להחזיר את המלווה הביתה.

<אלינה ישראילוב: כעיקרון, אנחנו ביום ה-1 בספטמבר חיכינו להסעה מתחת לבית.

<אלינה ישראילוב: ההסעה לא הודיעה לנו שהם לא מגיעים ושאין להם הסדר עם המלווים ועמדנו לחינם, אף אחד לא הודיע לנו כלום ולא אספו את הילדים.

<אלינה ישראילוב: עד היום אנחנו יושבים בבית.

דוד אמסלם: רק ברשותך, ספרי לי מה הפרוצדורה: הילד בעצם בבית ובבוקר אמורים לאסוף אותו ולקחת אותו לאן?

<אלינה ישראילוב: לבית ספר "אלין" בקרית יובל.

דוד אמסלם: ושם, עד איזו שעה הוא אמור להיות?

<אלינה ישראילוב: עד שעה שלוש.

דוד אמסלם: ובשלוש מחזירים אותו הביתה או שמעבירים אותו למסגרת אחרת?

<אלינה ישראילוב: לא, לא, מחזירים אותו הביתה.

דוד אמסלם: ואת אומרת שהיתה בעיה בזה שההסעה לא אספה את המלווה, וכתוצאה מזה הילד יושב בבית.

<אלינה ישראילוב: כן.

דוד אמסלם: ומי אמור לדאוג להסעה?

דוד אמסלם: מי דואג להסעות בשוטף כל שנה?

<אלינה ישראילוב: העירייה.

דוד אמסלם: עיריית ירושלים.

<אלינה ישראילוב: כן, עיריית ירושלים.

<אלינה ישראילוב: לפני ארבע שנים היו ל"אלין" הסעות משל עצמם.

<אלינה ישראילוב: הסעות מסודרות, מכוניות אמבולנס עם חשמל בתוך הרכב, שהילדים המונשמים שלנו מאד צריכים.

<אלינה ישראילוב: הם לא יכולים להתקיים ללא חשמל.

<אלינה ישראילוב: זה הסיפור.

<אלינה ישראילוב: היה הכל בסדר לאותו רגע שהעירייה החליטה לקחת את זה לידיים שלה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: גברתי, בבקשה.

<אסתר קרמר: אני אמא לארבעה ילדים עם צרכים מיוחדים.

<אסתר קרמר: שלושה מתוכם לומדים סמוך לבית, האחת כבר נוסעת לבד לבית ספר "גבעת שאול" מנוה יעקב.

<אסתר קרמר: יש הרבה בעיות עם ההסעה – קודם כל, ההסעה נוסעת לכל אורך ירושלים, דרך מקור ברוך, דרך רמות, דרך רמת שלמה והגבעה הצרפתית בשביל להגיע לגבעת שאול.

<אסתר קרמר: מי שמכיר את ירושלים מבין שזה בערך שעתיים לוקח לכל כיוון - מבית הספר לבית - -

<קריאה: בת כמה היא?

<אסתר קרמר: הילדה בת 9 עם ריטלין, ומאד קשה לה לשבת.

<אסתר קרמר: זו ילדה שלא יכולה לשבת הרבה זמן.

<אסתר קרמר: אני מתנצלת שקשה לי לדבר, אני אחרי אירוע מוחי.

<אסתר קרמר: עוד דבר – בימים האחרונים היא עולה להסעה, ובהסעה של 15 ילדים שמו 17.

<אסתר קרמר: זאת אומרת, ששתי ילדות יושבות על הרצפה וכמובן, שאחת מהן הבת שלי כי היא תמיד יושבת על הרצפה אבל אני לא מוכנה שהבת שלי תיסע בהסעה בלי חגורת בטיחות.

<אסתר קרמר: אם אני הייתי יכולה, הייתי הולכת לקחת אותה.

<אסתר קרמר: אני על כיסא גלגלים, אני אחרי אירוע מוחי, אני אפילו לא יכולה ללכת לקחת אותה.

<אסתר קרמר: אני יושבת בבית חסרת אונים וכל מה שאני רוצה זה ללכת לקחת את הילדה שלי ואני לא יכולה.

<אסתר קרמר: הילדה שלי נוסעת בהסעה לא תקנית, לא בטיחותית, ואני כל יום רק מחכה לרגע שהדלת תפתח ואני אראה שהיא נכנסת.

<אסתר קרמר: ואז נשאלת השאלה למה אני לא מתקשרת למלווה, לשאול שהכל בסדר?

<אסתר קרמר: זה בגלל שלא מוכנים לתת לי את הטלפון של המלווה ולא של הנהג.

<אסתר קרמר: זה אומר שאני לא יודעת מי המלווה ולא מי הנהג, ולא מתי היא תגיע הביתה.

<אסתר קרמר: אני משעה אחת, כשהיא מסיימת את הלימודים ועד שלוש ורבע, יושבת בבית ורק מחכה שהילדה תפתח את הדלת ותגיע, ואני אדע שעוד פעם היא הצליחה להגיע בשלום.

<אסתר קרמר: זה מאד קשה לי.

<אסתר קרמר: אני חושבת שזו ממש קטסטרופה.

דוד אמסלם: תודה רבה לך.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

דוד אמסלם: מי שרוצה לדבר חייב לשבת מסביב לשולחן.

<רויטל לן כהן: אני נציגה של קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים, ואני רוצה להעלות פה מקרים רבים שהגיעו אלינו, של הורים שלא יכלו להגיע לוועדה.

<רויטל לן כהן: אני יכולה לומר שהעלינו לקואליציית ההורים - הריכוז הגדול מאד של בעיות שאנחנו רואים הוא בתל-אביב, ירושלים, חיפה ואשדוד.

<רויטל לן כהן: בחיפה, למשל, מעבר לעובדה שניסו להחתים את ההורים על מסמכים שמסירים אחריות מהעירייה ובמקביל, מסירים מהם את האחריות לתת שירותים - ניסו להחתים את ההורים על מסמכים כאלה, אני רוצה להקריא לך מכתב שהגיע מאמא שלא יכלה להגיע הנה: "את ההסעות לבית ספר "אופקים" מבצעים בפועל מ"סע דליה".

<רויטל לן כהן: הבן שלי אמור להגיע נכון לחודש הקרוב לבית הספר עד שעה 8:00, בתחילת הלימודים.

<רויטל לן כהן: ב-1.9.

<רויטל לן כהן: ההסעה הגיעה הביתה לאסוף אותו ב-8:15.

<רויטל לן כהן: ב-2.9 ב-8:45, ב-3.9 ב-8:45.

<רויטל לן כהן: לבית הספר הוא לא מגיע ב-8:00.

<רויטל לן כהן: אני מפסידה שעות עבודה, בני יושב ומחכה על כיסא גלגלים, הופך להיות עצבני כי לא נעים לו.

<רויטל לן כהן: הנהג לא קושר חזק את הכיסא למכונית, ובכל ברקס פתאומי הכיסאות נתקלים אחד בשני וגם הילדים.

<רויטל לן כהן: רק ככה התחילה השנה.

<רויטל לן כהן: " זה למשל מחיפה.

<רויטל לן כהן: מקרה אחר שקיבלנו מתל-אביב, של כמה אימהות שכותבות כך: "הילדים בגילאי 3-4 נוסעים דרך שאורכה כשעה ויותר לכל כיוון בתוך הצירים הכי עמוסים של דרום תל-אביב, ללא ליווי מטעם משרד החינוך, פרט לנהג שעוסק בנהיגה.

<רויטל לן כהן: אין פיקוח ואין מי שישגיח עליהם או ירגיע אותם.

<רויטל לן כהן: מדובר בילדים קטנים עם קשיים התפתחותיים, רגשיים, שפתיים או מוטוריים.

<רויטל לן כהן: הנהגים סיפרו שיש ילדים שעוברים את כל הנסיעה בבכי.

<רויטל לן כהן: בכל מצב שילד צריך להתפנות או לשתות – מדובר על נסיעה שאורכת יותר משעה ואין להם למי לפנות, שלא לדבר על מצבים של ילד שמשתולל או מוריד חגורה, ומדובר על מצב לא בטיחותי שיכול לפגוע רגשית ופיזית בילדים אחרים.

<רויטל לן כהן: ההתנהלות של חברת "סופה הסעות", שזכתה השנה במכרז שערורייתית.

<רויטל לן כהן: אין שעה קבועה שאוספים בה ילדים, אין נהג קבוע.

<רויטל לן כהן: כל בוקר וכל אחר-צהריים ההורים צריכים להתחיל סבב טלפונים, לברר מי הנהג שלהם לאותה נסיעה ומתי הוא מגיע, וזה כשהחברה, על פי חוק, אמורה להתקשר אלינו לפני תחילת שנה ולהציג לו"ז מסודר.

<רויטל לן כהן: החברה מעמיסה על הנהגים קווים בלתי הגיוניים שגורמים לאיחורים ארוכים.

<רויטל לן כהן: הורים מחכים עם הילדים שלהם מחוץ לבית 40 דקות ויותר כעניין שבשגרה.

<רויטל לן כהן: חוסר הסדר מוביל לכך שנהגים שמקבלים שם של אותו ילד, בעוד שיש ילד שלא ייעדו לו הסעה.

<רויטל לן כהן: הילדים מגיעים לגן בשעה 9:00 ו-9:30 בגלל האיחור, ואז אין סייעות בחוץ שיפגשו את הילדים בעת הגעתם.

<רויטל לן כהן: אין תכנון הגיוני שמותאם לכמות הזמן הריאלית שלוקחת לאסוף את הילדים ולהביא אותם", וכן הלאה וכן הלאה.

<רויטל לן כהן: באשדוד יש לנו גם בעיות קשות.

<רויטל לן כהן: בבאר יעקב, למשל, יש בעיה של הליווי.

<רויטל לן כהן: יש שם "חשב מלווה", והוא מנסה לחסוך כסף.

<רויטל לן כהן: כתוצאה מזה, הוא לא מוכן לשלם למלוות שיאספו מהבית שלהן, ייסעו לבית הילד, מבית הילד למוסד החינוכי ויחזירו אותם הביתה אלא רק מבית הילד למסגרת החינוכית, ומהמסגרת החינוכית חזרה לבית הילד.

<רויטל לן כהן: התוצאה של זה היא שאף אחת לא מוכנה, בצדק, לעבוד בצורה הזאת.

<רויטל לן כהן: אין מישהו שמוכן לעבוד חצי שעה ולעמוד ב"סטנד בי" עד שהעבודה שלו תתחיל, ואז להתנהל בתחבורה ציבורית למרחקים, כשאנחנו לפעמים מדברים על מסגרות חינוך – כמו ששאלת: למה לא ליד הבית?

<רויטל לן כהן: - על מסגרות חינוך שנמצאים במקומות מאד מרוחקים כי פעם הדירו את הילדים, ולכן המסגרות שלהם עדין נמצאות במקומות שקשה להגיע אליהם.

<רויטל לן כהן: - -

דוד אמסלם: רבותי, יש זמזומים, מפריעים לנו לשמוע.

<רויטל לן כהן: והוא לא מוכן לעשות עם זה שום דבר.

<רויטל לן כהן: אין סטנדרטים, אין תקנים.

<רויטל לן כהן: אין חוזר מנכ"ל שעוסק בפועל בנושא של ההסעות ולא של הליווי, למעט חוזר מנכ"ל שעוסק בסטנדרטים של רכב, וגם זה כבר מאד ישן.

<רויטל לן כהן: אין סטנדרטים.

<רויטל לן כהן: בכל פעם שאנחנו אומרים למשרד החינוך שאין תקנות, הם אומרים לנו: יש תקנות, כשהם מתכוונים לתקנות שעוסקות במשהו שלא רלוונטי לילדים עצמם.

<רויטל לן כהן: אין קריטריוני מרחק ברורים, ואז יוצא שילדים שלפעמים הנכויות שלהם מאד קשות, בגלל שהם נקראים "מעוכבי התפתחות", אבל זה יכול להיות משהו מאד קשה - אם הם לא עומדים בקריטריון המרחק הם לא זכאים להסעה, אבל הם לא באמת יכולים להגיע למסגרת החינוכית לבד.

<רויטל לן כהן: יוצא שההורים מאבדים את מקומות העבודה בגלל הסיפור הזה של השעות של ההסעה, ובגלל שהם צריכים להסיע או כמו ההסדר אבל הם חרדים לילד, הם לא יושבים בכיסא גלגלים, והם לא מרשים לעצמם ואז, הם מוותרים על מקום העבודה, מתפטרים ומסיעים את הילדים.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שזה לא מהיום, זה משהו שלוקח כבר שנים.

<רויטל לן כהן: אני חושבת שגם משרד החינוך וגם מרכז השלטון המקומי, כל אחד מקטין את הראש או זורק את האחריות מאחד לשני ולכן, אנחנו כל שנה נמצאים בין אם זה בוועדת הפנים או בוועדת החינוך או בוועדה לזכויות הילד או בוועדת העבודה והרווחה – בין אם זה ילדים בחינוך ובין אם זה ילדים בגילאי מעונות יום שיקומי, והילדים שלנו בעצם לאורך כל השנים האלה נמצאים בסכנת חיים יום יומית, פעמיים ביום לפחות.

<רויטל לן כהן: דבר נוסף שאני רוצה להגיד זה שלא מקפידים על הנוהל של להעביר מיד ליד, ואז הם מורידים את הילד.

<רויטל לן כהן: יש לנו ילדים שנפגעו בתאונות דרכים או שהורידו אותם ליד הגן ולא היה מי שייקח אותם, אז הילד הלך לטייל ומצאו אותו בעיר, או שהורידו אותו ואמרו לו תחצה את הכביש.

<רויטל לן כהן: בפתח-תקווה שני ילדים נפגעו בתאונות דרכים בשנה שעברה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: תודה רבה אדוני.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני עורכת דין מארגון "בזכות".

<אביבית ברקאי–אהרונוף: בהמשך לדבריה של רויטל – אם ספרתי נכון, זו באמת הישיבה העשירית בנושא הזה בשנים האחרונות.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: גם לארגון "בזכות", כמו גם לארגונים אחרים שיושבים פה מסביב לשולחן, מגיעות פניות רבות בתחילת שנת הלימודים ואף לפני כן, בנושאים המגוונים שחלקם עלו כאן:

<אביבית ברקאי–אהרונוף: בין אם זה משך זמן ההסעה, שילדים נוסעים שעות רבות כדי להגיע למסגרת החינוכית וממנה הביתה.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני מדברת על ילדים שמגיעים באיחור או ילדים שמוצאים מוקדם בתום יום הלימודים כדי להספיק להסעה אחרת.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: בין אם מדובר בילדים שזכאים לליווי אבל אין מלווה כי הרשות המקומית לא מצאה מלווה.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: ילדים שא זכאים לליווי בגלל שתקנות מאד מאד ארכאיות קבעו קטגורית שהם לא במוגבלות הנכונה ולכן, הם לא יהיו זכאים למלווה.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: ושוב, יש הרבה ילדים עם צרכים מיוחדים שלפי תקנות משנת 95 אינם זכאים לליווי, למרות האבסורד שבדבר, בין אם מדובר בכך שחברות שזוכות במכרז להסיע מעבירות את הזכות הזאת לחברות-בת משיקולים כלכליים.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: החברות הללו, הרכבים לא נבדקים.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: הנהגים לא נבדקים.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: חלק מהנהגים זה נהגים שהורשעו בעבר.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך מעביר בדרך כלל את ההורים לרשות המקומית, כמי שאחראית על ארגון ההסעות.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: הרשות המקומית מעבירה את ההורים בחזרה למשרד החינוך, כמי שמממן חלק מההסעות וחוזר חלילה.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: ואת ה"פינג-פונג" הזה חווים מרבית ההורים.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני רוצה לציין שבשנת 2010, כמו שרויטל ציינה, הנושאים הללו מוכרים היטב למשרד החינוך.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: בשנת 2010, בישיבת ועדת החינוך, יושב ראש ועדת החינוך דאז, חבר הכנסת זבולון אורלב, המליץ למשרד החינוך להקים ועדה בין-משרדית.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: בסופו של דבר, לא הוקמה ועדה בין-משרדית, הוקמה ועדה משרדית, שמי שעמד בראש היה יגאל צרפתי - -

<יצחק קדמן: לא הוקמה.

<יצחק קדמן: זו היתה ועדה קיימת שהטילו עליה.

<יצחק קדמן: ..

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > כן, זו היתה ועדת חריגים, שמינו אותה גם לעסוק בנושא הזה, ועדת צרפתי, לבדוק באמת את הסוגיות הללו, שעומדות גם כאן, היום, על השולחן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ועדת צרפתי היתה אמורה להגיש את מסקנותיה תוך שישה חודשים לוועדת החינוך, אבל רק בדצמבר 2013, יושב ראש ועדת החינוך סאז, חבר הכנסת עמרם מצנע, קיבל בדרך לא דרך את המסקנות הלא גמורות של אחת מהטיוטות של דוח ועד צרפתי.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כך שעד היום אין שום התייחסות לדוח.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: הוא לא נדון, בוודאי לא למסקנות, ואף שר ממילא לא אימץ אותן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: יתרה מכך, אדוני היושב ראש, יש חוק – חוק הסעה בטיחותית לילדים ולפעוטות עם מוגבלות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: חוק משנת 1994, שמקנה סמכות לשר החינוך להתקין תקנות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אומרים מדי ישיבה נציגי משרד החינוך שיש תקנות אבל שוב, כמו שרויטל אמרה, יש שני קובצי תקנות:

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: תקנות ראשונות מדברות על מי זכאי להסעה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: החוק מדבר על כך שילד עם צרכים מיוחדים שאינו יכול לנסוע בכוחות עצמו, יהיה זכאי להסעה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות מפרטות מי אותו ילד שלא מסוגל לנסוע בכוחות עצמו.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלו התקנות הראשונות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין שום התייחסות לאף אחת מהבעיות שעלתה כאן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: תקנות אחרות אלה תקנות שמדברות על מפרט הרכב.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות האלה הן ישנות, שאפילו משרד התחבורה סבור שצריך לעדכן אותן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלו התקנות שיש.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין תקנות שמתייחסות לאופן ביצוע ההסעה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אין תקנות שמתייחסות לכמה זמן צריך להסיע, מי המלווה, מה תפקיד המלווה ועוד הרבה מאד סוגיות - מי אחראי ולמי פונים - אין שום התייחסות לכך בתקנות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ביולי2014 אושרו בוועדת העבודה והרווחה תקנות הסעה בטיחותית על ידי שר הרווחה, שנוגעות לפעוטות עם צרכים מיוחדים.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: מכוח אותו חוק, שר הרווחה גם יכול להתקין תקנות שמתייחסות לפעוטות, לילדים בני 0-3.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: שר הרווחה התקין תקנות כאלה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כל מה שנשאר למשרד החינוך ולשר החינוך לעשות, זה לקחת את התקנות הללו, שהן תקנות מצוינות, ולהתאים אותן לאוכלוסיית הילדים עם הצרכים המיוחדים, ולסוגיות הייחודיות, כאשר מדובר על ילדים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: זה למיטב ידיעתי עד היום לא נעשה ולכן, אין שום מענים, אין שום התייחסות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ילדים ממשיכים לנסוע שעות רבות, ילדים רבים ברכב אחד, בלא אף גורם שמפקח.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: עוד התייחסות אחת – חוזר מנכ"ל: יש חוזר מנכ"ל של משרד החינוך, שמתייחס באופן כללי להסעות, לאו דווקא להסעות לילדים עם צרכים מיוחדים.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: בחוזר הזה ישנו סעיף אחד, שמתייחס למי זכאי להסעה כאשר הוא קובע קטגורית, בעצם, שילדים עם מוגבלויות מסוימות יהיו זכאים להסעה ללא קשר למרחק, וילדים אחרים יהיו זכאים מכוח אותן זכויות של ילדים אחרים, לפי מרחק.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלה שני הקילומטר והשלושה קילומטר שדובר עליהם כאן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ומהסיבה הזאת, ילדים שלפי הצרכים שלהם – אני חושבת שלא יהיה חולק מבחינה מקצועית שהם לא מסוגלים לנסוע בכוחות עצמם - רק בגלל שהם לא מקוטלגים במוגבלות הנכונה, הם לא זכאים להסעה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ואם הם גרים פחות משני קילומטר והנה, הבאתי אתי מקבץ של פניות של ילדים מאשדוד ומיבנה ומירושלים ומחיפה, ילדים שגרים פחות משני קילומטר אבל הצרכים שלהם מחייבים שהם יהיו זכאים, הם לא יכולים לנסוע בכוחות עצמם, הם חייבים לקבל הסעה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ורק בגלל הקטלוג הזה, הם לא מקבלים הסעה.

דוד אמסלם: מי מסיע את הילדים האלה?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > ההורים מסיעים.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אחת מהעיריות הגדילה לעשות - -

דוד אמסלם: את מדברת על ילדים עם מוגבלויות שגרים בטווח של פחות משני קילומטר?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > כן.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך לא מטפל.

<רויטל לן כהן: אנחנו גם לא יודעים איך הם בודקים את השני קילומטר האלה.

דוד אמסלם: דקה, ברשותך.

דוד אמסלם: דרך אגב, איך יצא שני קילומטר?

דוד אמסלם: מישהו זרק קוביות ויצא שני קילומטר?

דוד אמסלם: למה שני קילומטר ולא 1,800 ולא ארבעה?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > ישנן תקנות, תקנות של משרד החינוך, שמתייחסות - -

דוד אמסלם: אני שואל לגבי עמדתך.

דוד אמסלם: הרי התקנות זה לא "עשרת הדיברות".

דוד אמסלם: מישהו קבע שני קילומטר, הוא יכול היה לקבוע קילומטר וחצי.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > לא, אני מנסה להסביר מדוע הגיעו השני קילומטר: יש תקנות שמדברות בכלל על רישום לבתי ספר.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: התקנות האלה מדברות על רישום לבית ספר של מרחק של שני קילומטר ומרחק של שלושה קילומטר, ומזה נגזרה ההחלטה לגבי המרחק מי יקבל הסעה ומי לא יקבל הסעה, כי משרד החינוך היה צריך איפה שהוא לחתוך, ואני מניחה שזה מה שגרם לו לחתוך.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: שוב, אם ילד שלא מסוגל ללכת, אני חושבת שמבחינת הנתונים והצרכים שלו הוא ילד שדומה לשיתוק מוחין אבל המחלה הנדירה שלו לא נקראת "שיתוק מוחין", הוא לא יהיה זכאי להסעה אם הוא גר פחות משני קילומטר ואם הוא בכיתה ג'.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אלה ההנחיות היום של משרד החינוך, הן לא נובעות, לדעתי, מהחוק, הן חורגות מהחוק.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: לו היו תקנות, ניתן היה להסדיר את העוול הזה.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני מאד מבקשת, אדוני היושב ראש, שסוף סוף תצא מכאן קריאה לשר החינוך, להתקין תקנות הסעה בטיחותית לילדים עם צרכים מיוחדים מכוח החוק שמקנה לו את הסמכות הזאת.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: ובנוסף, כדי להסדיר את כל עשרות הפניות שהגיעו אלינו כמו אל ארגונים נוספים, לתת איזה שהוא מענה זמני, איזה שהן הנחיות זמניות, עד שיותקנו התקנות.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני רק יכולה לומר שבמסגרת פורום של ארגונים ישבנו והתחלנו לנסח תקנות עבור משרד החינוך, להתאים את התקנות - -

דוד אמסלם: אני מבין שלמשרד החינוך אין מספיק כסף לקחת כמה יועצים.

דוד אמסלם: אתם צריכים לעשות את זה.

<ואלרי זילכה: בשביל להציע לו - - -

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > התקנות כבר כמעט כתובות, ונשמח להעביר את זה ללשכה המשפטית של משרד החינוך - -

<קריאה: כבר כמעט סיימנו את כתיבתן, אדוני.

דוד אמסלם: אנחנו מודים לכם מאד.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > על מנת לקדם את הנושא הזה, כי אני חושבת שמשנת 2010 ושוב, הישיבות התחילו עוד לפני 2012 בנושא הזה – הגיע הזמן ששנת הלימודים תתחיל ללא פניות רבות כל כך בנושא.

דוד אמסלם: תודה אביבית.

דוד אמסלם: ברשותך, הייתי שמח לקבל את התקנות שלכם גם - -

<קריאות: בשמחה רבה, נשמח להעביר.

דוד אמסלם: דבר שני, יש לי שאלה: אני לא מצוי כל כך בפרוצדורות.

דוד אמסלם: ילד שסובל משיתוק מוחין זכאי להסעה גם בטווח של פחות משני קילומטר?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > כן.

דוד אמסלם: בדרך כלל, לילדים האלה יש שתי מסגרות: יש להם מסגרת לימודית שלוקחים אותם, ואחרי שהוא מסיים את הלימודים לוקחים אותו - -

<רויטל לן כהן: זו בעיה נוספת.

דוד אמסלם: מי אחראי על ההסעות בין המסגרות?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > אין.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: זו סוגיה נוספת באמת.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: החוק מקנה זכאות להסעה ממקום המגורים למסגרת החינוכית ומהמסגרת החינוכית למקום המגורים, למעט עתירה אחת של ארגון "אקי"ם", שאולי עורכת הדין נועה תשמח להרחיב עליה, שבעניינה בית המשפט קבע שתהיה הסעה למועדונית אחרי המסגרת החינוכית, למעט הילדים של המוגבלות השכלית.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כל הילדים האחרים, ילדים עם עיוורון, ילדים אחרים שיש להם מועדוניות או צהרונים אחרי המסגרת החינוכית, לא מקבלים את ההסעה למסגרות האלה.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין: ההורה עוזב את העבודה בשעה שתיים?

<רויטל לן כהן: נכון, אמת.

דוד אמסלם: דקה, אני אוהב להיכנס לפרטים, אלוהים בסוף נמצא בפרטים הקטנים.

דוד אמסלם: זאת אומרת, ההורה יוצא בשעה 14:00 או 13:00, לוקח את הילד, מדלג אותו, עוזר לבן השני לקחת אותו מבית הספר וככה זה מתחיל מ-12:00-13:00, סבב ההסעות, עד שעה 16:00-17:00?

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > היטבת לתאר.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להוסיף פה שני דברים: האחד, גם כיש מקומות שמסכימים להסיע מהמסגרת החינוכית למועדונית, יש חברות שאומרות לו: לי כתוב רק הביתה, או הביתה או כלום.

<רויטל לן כהן: ואז הילד מפספס זכאות אחת שלו.

<רויטל לן כהן: והדבר השני שאני רוצה לומר בעניין הזה, ואת זה יכולים גם להגיד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה: מבין המשפחות שיש להן ילדים עם צרכים מיוחדים, אחד מבני הזוג לא עובד ב-60% מהמשפחות האלה.

<רויטל לן כהן: ומבין המשפחות האלה, ב-30% שני בני הזוג לא עובדים.

<רויטל לן כהן: הנזק הכלכלי למדינת ישראל גדול עשרות מונים מלהסיע את הילד למסגרת שלא רק תאפשר להורים אלו לעבוד אלא תאפשר לילד חיים של פנאי ולא להיות כבול בבית.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<תומר רוזנר: אני רוצה לשאול שאלה את נציגת ארגון "בזכות" ואולי גם נציגים אחרים: גם אם נניח שעכשיו יהיו תקנות או התקנות הקיימות שאתם אומרים שהן מיושנות וכולי וכולי – מי מפקח?

<תומר רוזנר: מי אוכף?

<תומר רוזנר: הורה שיש לו בעיה, יש לו כתובת, למי לפנות?

<רויטל לן כהן: לקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים או לארגון "בזכות".

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > זו אחת הבעיות שהעליתי, שהיום אין אף גורם מפקח.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: כמובן שבאופן עקרוני משרד החינוך אמור לפקח על - -

יואב בן צור: מי משלם להסעות?

<אביבית ברקאי–אהרונוף: משרד החינוך יוכל להרחיב על זה - - -

<רויטל לן כהן: בלגן.

דוד אמסלם: עוד מעט ניכנס לזה ונבין מהרשויות וממשרד החינוך מה קורה.

דוד אמסלם: כרגע, אנחנו שומעים את ההורים מהצד של הלקוח.

דוד אמסלם: מה קורה - -

יואב בן צור: לא, אבל בדרך כלל בעל המאה הוא בעל הדעה.

יואב בן צור: מי שמשלם, הוא יכול לאכוף.

<רויטל לן כהן: משרד החינוך הוא הרגולטור.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > זה ילדים שאמורים להגיע למסגרת חינוכית.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: מי שאחראי על המסגרות החינוכיות זה משרד החינוך.

דוד אמסלם: תודה.

<קריאה: סליחה אדוני, יש פה הורים לילדים, ועדיף שהם ידברו גם.

דוד אמסלם: שניה.

דוד אמסלם: בינתיים כולם מדברים, זה בסדר.

<ואלרי זילכה: אני עורכת דין מפורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.

<ואלרי זילכה: פורום שמונה כ-60 ארגונים ועוד הורים רבים, ואני רוצה להגיד שזה הנושא המרכזי שעל סדר היום שלנו, ואנחנו לא סתם כולנו פה מתואמים כי זאת באמת בעיה שצריך לפתור אותה, וכבר הרבה שנים.

<ואלרי זילכה: אני לא אוסיף על דברים שכבר נאמרו.

<ואלרי זילכה: אני רק רוצה לומר שאנחנו, כפורום, פנינו לשר החינוך בענין הזה, ולא קיבלנו - -

<רויטל לן כהן: לשרי החינוך.

<ואלרי זילכה: לשרי החינוך אבל גם לשר החינוך האחרון בענין הזה, ולא קיבלנו עדין מענה.

<ואלרי זילכה: לפני כשבועיים או שלושה היה דיון בוועדה לפניות הציבור, שגם משם יצאה קריאה לשר החינוך בענין הזה.

<ואלרי זילכה: אני לא יודעת, ככל שאנחנו יודעים, הדבר הזה לא התקדם.

<ואלרי זילכה: מאוד חשוב לי להגיד: אנחנו חוזרים ואומרים כל הזמן "תקנות", כי הבעיה הזאת היתה קיימת, כמו שאביבית אמרה, גם בהסעה של פעוטות עד גיל 3 למעונות יום שיקומיים, שהם באחריות הרווחה.

<ואלרי זילכה: נאבקנו שם, ומשרד הרווחה שיתף פעולה.

<ואלרי זילכה: לקח לנו כשש שנים, והסדרנו תקנות שנותנות מענה לכל השאלות שאדוני שואל.

דוד אמסלם: תודה.

<ואלרי זילכה: רגע, רק לסגור את המשפט, אם אדוני ירשה לי: שהדברים הוכיחו את עצמם.

<ואלרי זילכה: ברגע שיש תקנות, נהייתה בהירות, הבעיות ירדו וגם האלמנט התקציבי הוסדר במסגרת הדיונים.

דוד אמסלם: ברור.

דוד אמסלם: יש לי רק שאלה אחת, ברשותכם, ואחרי זה אני אפתח את זה לעוד שני הורים ונתחיל להתקדם עם אנשי המקצוע, כי הבנו את המטריה: מבחינת ההסעות של הילדים, אני רוצה להבין את החלוקה בין משרד העבודה והרווחה לבין משרד החינוך - האחריות התקציבית כרגע והאחריות הישירה לגבי האחריות של הנושא.

<<אביבית ברקאי–אהרונוף: > משרד הרווחה אחראי על פעוטות עם צרכים מיוחדים עד גיל 3 - -

דוד אמסלם: מ-0-3?

<אביבית ברקאי–אהרונוף: נכון.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: ומגיל 3 משרד החינוך אחראי על הילדים ועל ההסעות שלהם.

<קריאות: - - אדוני, יש ילדים בתפר, בין 3 ל-4 זה זז.

דוד אמסלם: לא להפריע לי.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני מבין שמשרד החינוך זה רק בבית הספר.

דוד אמסלם: רבותי, לא להפריע לי.

דוד אמסלם: אני יודע מה אני לא מבין אז לכן אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: אני מדבר כרגע מעבר לגיל שלוש - מבית הספר למסגרת החינוכית האחרת או למועדונית, זה ההורה?

<אביבית ברקאי–אהרונוף: היום אין מי שאחראי על כך, וההורה נאלץ להסיע.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: ומהמסגרת החינוכית חזרה, מהמועדונית הביתה?

<אביבית ברקאי–אהרונוף: מהמסגרת הנוספת שוב ההורה נאלץ להסיע.

דוד אמסלם: הבנתי.

<קריאה: מי שנאלץ לטפל בזה זה משרד הרווחה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<שלמה קרפ: אני מארגון ההורים ממערכת החינוך בירושלים.

<שלמה קרפ: אני רוצה לתת דוגמה, למשל עכשיו: יש פה הורים שלא זכאים להסעה בגלל מרחק אבל כל הילדים האלה עברו ועדת השמה.

<שלמה קרפ: הכירו בהם כילדים עם צרכים מיוחדים, שובצו בבתי ספר לחינוך מיוחד כוללני, והם לא זכאים להסעה.

<שלמה קרפ: זה בדיוק האבסורד.

<שלמה קרפ: אם יהיו תקנות, גם המרחב המשחקי של כל המשרדים יקטן.

<שלמה קרפ: לא יכול להיות שתשב פה אמא שהילד שלה לומד במסגרת כוללנית, וברגע שזה מגיע להסעה – הילד הוא חינוך רגיל.

<שלמה קרפ: תיסע באוטובוס, תגיע באוטובוס.

<שלמה קרפ: יופי.

<שלמה קרפ: זאת אומרת, שכל ילד שהוא מתחת לשני קילומטר, הוא ילד תקין לחלוטין אז בואו נשבץ אותו בחינוך רגיל, אבל הוא עבר ועדת השמה.

<שלמה קרפ: המשחק הזה, אני שנים צועק על זה, עד שלא יקרה אסון.

<שלמה קרפ: יש פה הורים שאין להם אפשרויות שסבא יבוא, ואין להם רכב וגם המצב הסוציו-אקונומי נמוך, והילדים האלה יושבים בבית.

דוד אמסלם: מה שאתה אומר לי, שהילדים שמוגדרים עם צרכים מיוחדים, מעל שני קילומטר מסיעים אותם.

דוד אמסלם: פחות לא מסיעים אותם.

<שלמה קרפ: נכון.

דוד אמסלם: רק שניה.

דוד אמסלם: כמובן שאנחנו לא מדברים על שיתוק מוחין או ילדים עם מוגבלות יותר קשה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה, ברשותך – וילד רגיל, מה ההגדרה שלו?

דוד אמסלם: תלמיד רגיל שבית הספר שלו מעל שני קילומטר, מה קורה אתו?

<קריאות: הוא זכאי להסעה.

דוד אמסלם: גם אותו מסיעים?

<שלמה קרפ: לא, הוא מקבל כרטיסיות, בתחבורה ציבורית.

דוד אמסלם: זאת אומרת, לא נותנים כרטיסיה.

<שלמה קרפ: כן, אבל רוב הילדים הרגילים לומדים בשכונה, איפה שהוא גר.

<שלמה קרפ: הילדים של החינוך המיוחד מוצאים מהשכונות גם.

דוד אמסלם: הבנתי.

<שלמה קרפ: זה גם סיפור שגם - - - נכנס לתמונה בשביל לשלב את הילדים בשכונות אבל בינתיים, עד שזה לא נכנס ליישום מלא ואין תקנות, כל אחד בונה לעצמו מה שנוח לו, ומי שמשלם את המחיר זה הילדים.

<שלמה קרפ: ואז, יותר גרוע מזה – נופלים על הרשות, והרשות לא מקבלת הקצבה ולא יכולה לבצע גם אם היא רוצה.

<שלמה קרפ: זאת אומרת, משרד החינוך אחראי על הילדים מגיל 3 עד גיל 21.

<שלמה קרפ: אחרי גיל 21, בעזרת השם, כולם טייסים אבל גם עכשיו לא מטפלים.

<שלמה קרפ: באים לעירייה, אומרים לה: תסיעי, אבל העירייה אומרת: אני לא מקבלת כסף.

<שלמה קרפ: מי משלם את המחיר?

<שלמה קרפ: אני כבר יושב על השולחנות האלה 15 שנה.

<שלמה קרפ: 15 שנה אותו דבר, אותו דבר, אותו דבר.

<שלמה קרפ: כבר יש לי פחות שערות ועדין אותו דבר.

<שלמה קרפ: השאלה אם צריך לקרות אסון, שיקרה משהו לאחד הילדים ואז כולם יתעוררו בבת אחת.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<מחמד בחרי: בוקר טוב לכולם.

<מחמד בחרי: אני בחרי, אני מבית חולים "אלין".

<מחמד בחרי: יש לי ילד מונשם שם, ואני ועד ההורים שם.

<מחמד בחרי: אתמול עשינו הפגנה בעיריית ירושלים לבעיה של ההסעות, ואנחנו צריכים שתסדרו לנו את המצב של ההסעה של הילדים המונשמים, הילדים שלנו.

<מחמד בחרי: יש לנו בעיה בהסעה, ואנחנו נמצאים כל הזמן, מלווים את הילדים.

<מחמד בחרי: הילדים שלנו צריכים מלווים רופאים כל הזמן על ידם.

<מחמד בחרי: הילדים שלנו, המצב שלהם קשה.

<מחמד בחרי: באזור הערבים, גם אצלנו, בירושלים, יש לנו ילדים מונשמים קשה מאד מאד - -

דוד אמסלם: ברשותך, למה הפגנתם אתמול, מה קרה?

<מחמד בחרי: אנחנו, יש לנו בעיה בהסעות.

<מחמד בחרי: כל הילדים המונשמים בבית החולים "אלין", כמו זה שאתה רואה - -

דוד אמסלם: אותו סיפור של המלווה?

דוד אמסלם: הבנו, אין צורך לחזור.

<מחמד בחרי: דקה, משהו חדש: יש לנו כל שנה, בבית חולים "אלין, יש לנו בעיה בהסעה.

<מחמד בחרי: העירייה לקחה הסעה מבית החולים ונכנסה הבעיה.

<מחמד בחרי: אנחנו מבקשים שתחזור ההסעה כמו שהיתה בבית חולים "אלין", עם המלווים, שבבית החולים סומכים על זה שאם אתם עושים את זה, שייקחו את המלווה וגם תהיה הסעה בבית חולים "אלין".

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: דוקטור קדמן, בבקשה.

<יצחק קדמן: תודה, אדוני היושב ראש.

<יצחק קדמן: - -

דוד אמסלם: אבל בקצרה.

דוד אמסלם: אני רוצה לקדם את הדיון אז בקצרה.

<יצחק קדמן: אני בכל זאת רוצה להודות לך על זה שאתה עושה את הדיון בפגרה.

<יצחק קדמן: זה בעל חשיבות עצומה.

<יצחק קדמן: אני חושב שאין עוד נושא שדיברו עליו כל כך הרבה ועשו בו כל כך מעט.

<יצחק קדמן: יש פה מסכת בלתי פוסקת של התעללות בילדים, אין לי שם אחר, סליחה על הבוטות.

<יצחק קדמן: אבל כשאתה קורא את המכתבים של הורים, ולא מעט מהם מגיעים כל שנה, מכל המגזרים.

<יצחק קדמן: אין עיר מסוימת, זה בא מכל חלקי הארץ, מכל המגזרים: יהודים וערבים, חינוך דתי וחרדי וממלכתי – הדברים, אם לתמצת אותם - אני לא אקריא מכתבים שהם מזעזעים אבל צריך לדעת: קודם כל, במקום שמדינת ישראל תפרוס שטיח אדום להורים שמתמודדים יום יום ושעה שעה עם קשיים של ילדים עם צרכים מיוחדים, ונכויות, ולפעמים נכויות מורכבות, עושים להם את המוות.

<יצחק קדמן: העניין מתמצה בכמה דברים: א.

<יצחק קדמן: אין כללים, ודובר על זה.

<יצחק קדמן: הנושא איננו מוסדר.

<יצחק קדמן: כשלא מוסדר, יש פתח לעיוותים ולדברים קשים ביותר.

<יצחק קדמן: הדבר השני – אין כתובת.

<יצחק קדמן: כשמצלצלת אלי אמא, ויכול להיות גם אבא, ואומרת: הילד שלי מהחינוך המיוחד לא חזר עם ההסעה, אני לא יודעת איפה הוא.

<יצחק קדמן: ויש פה מקרים מזעזעים, שילדים הלכו לאיבוד כי הורידו אותם במקום לא נכון.

<יצחק קדמן: אחד הדברים שהורים כאלה אומרים: אני לא יודעת למי לטלפן.

<יצחק קדמן: אני מטלפנת למשרד החינוך, אומרים: לא, זה הרשות המקומית אחראית.

<יצחק קדמן: אני מטלפנת לרשות המקומית, אומרים: תפני לחברת ההסעות.

<יצחק קדמן: אני מטלפנת לחברת ההסעות, במידה ואני יודעת בכלל מה הטלפון שלה, כי לא נותנים להורה טלפון, לא נותנים להם כתובת, שם של אחראי – אז במידה ויודעים, הם אומרים לי: אנחנו לא יודעים, לא מוצאים את הנהג.

<יצחק קדמן: אגב, חלק מהבעיה היא שחברות ההסעה ניגשות למכרזים, מציעות מחירי הפסד כדי לזכות במכרזים ואחר כך, כשהן זוכות במכרזים ולא יכולות לעמוד בזה, הן נותנות את זה ל"חאפרים".

<יצחק קדמן: כל מיני נהגים, ואז חלק מהתלונות הן גם על התנהגות של נהגים.

<יצחק קדמן: בשנה שעברה היתה תלונה אצלנו, של נהג שהחליט לעשות לילדים "כיף" – במעגל תנועה הוא הסיע את הרכב שלו שוב ושוב, מסביב למעגל התנועה, עד שהילדים התחילו להקיא מרוב בחילה.

<יצחק קדמן: במקרים אחרים, נהגים מעשנים ברכב תוך כדי נסיעה.

<יצחק קדמן: נהגים מקללים את הילדים, נהגים פוגעים בילדים.

<יצחק קדמן: בהרבה מאד מקרים אין מלווה, גם כשצריך להיות מלווה.

<יצחק קדמן: וכשיש מלווה, בוחרים לתפקיד לא פעם, מחוסר ברירה, אנשים לא מתאימים.

<יצחק קדמן: היתה לנו תלונה על כך שמלווה שהיתה צריכה להוריד את הילד אמרה לו: תרד לבד, אני לא זזה מהכיסא שלי.

<יצחק קדמן: יש עוד דבר שבולט – זה שאין פיקוח.

<יצחק קדמן: אני שואל מתי פעם אחרונה עלה לרכב הסעות בהפתעה מישהו מהרשות המקומית, מישהו ממשרד החינוך, מישהו ממשרד התחבורה?

<יצחק קדמן: מתי עלה פעם לרכב לראות איך מתנהלת ההסעה?

<יצחק קדמן: חלק מההסעות מתבצעות ברכבים מסוכנים בלי חגורות בטיחות.

<יצחק קדמן: פה, בירושלים, היה מקרה של רכב הסעה שנעצר על ידי שוטר, שלא היו לו בלמים.

<יצחק קדמן: בחלק אחר של המקרים רכבי ההסעה לא מתאימים לנכויות של הילדים.

<יצחק קדמן: אחת התלונות הרווחות ביותר הוא משך זמן ההסעה.

<יצחק קדמן: לא יכול להיות שילד עם מוגבלות ישב שעה וחצי.

<יצחק קדמן: לפעמים הוא ירטיב, הוא יושב בבגדים רטובים שעה וחצי זמן.

<יצחק קדמן: גם פה יש כל מיני טריקים - מאחדים מסלולים כדי לחסוך בכסף.

<יצחק קדמן: מצרפים בתי ספר נוספים להסעה.

<יצחק קדמן: ילד עוזב את הבית, הרבה פעמים, שמענו, בשש או בשבע כדי להגיע בשמונה וחצי או בתשע, הרבה זמן אחרי שהגן התחיל.

<יצחק קדמן: הוא חוזר חזרה בשעות ערב מאוחרות.

<יצחק קדמן: אי אפשר לעשות את זה לילדים.

<יצחק קדמן: במקרים אחרים - אנחנו עדים לזה שחברות ההסעה פשוט "מבריזות".

<יצחק קדמן: מספרים אמהות ואבות: ישבתי וחיכיתי עם הילד בפתח הבית שעה שלמה, גם בחורף כשיורד גשם, ואף אחד לא הגיע.

<יצחק קדמן: אני לא יודע למי לפנות, אני לא יודע למי להתלונן.

דוד אמסלם: תודה רבה דוקטור קדמן.

דוד אמסלם: דוד אריאלי, ראש מועצת טבעון, בבקשה.

<דוד אריאלי: אני גם בכובעי אדבר כיו"ר ועדת הפנים של מרכז השלטון המקומי, ואומר כך: קודם כל, אתחיל ואומר שבאמת יש בעיה שיש שני אבות לאותו ילד, זה לב ליבה של הבעיה.

<דוד אריאלי: ולכן, אני כבר אקדים ואומר שאני לא בעד הקמת ועדה.

<דוד אריאלי: אני חושב שהדבר הנכון לעשות זה פשוט להוציא את ההסעות מהרשויות המקומיות ולהעביר אותן אך ורק למשרד החינוך, ואסביר למה: מי שאחראי, קודם כל, על נושא החינוך במדינת ישראל זו מדינת ישראל, משרד החינוך.

<דוד אריאלי: ובוודאי מי שאחראי גם על ההסעות, שזה אחד השירותים שמשרד החינוך מספק, זה משרד החינוך.

<דוד אריאלי: עכשיו, תראו את הפרובלמטיקה שנוצרת כאן:

<דוד אריאלי: משרד החינוך קובע את המדיניות, קובע את הכללים, קובע את ההנחיות, והרשות המקומית היא הקבלן המבצע, מארגנת את ההסעות וגם נאנסת.

<דוד אריאלי: אני משתמש בכוונה במושג הזה: נאנסת לממן חצי מההסעות.

<דוד אריאלי: מה שקורה, העלות הישירה נופלת כמובן - -

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין: מה הכוונה "נאנסת"?

<דוד אריאלי: אני אסביר: אני מאמין ששירותים ממלכתיים לא צריכים להיות ממומנים על ידי הערים - -

דוד אמסלם: לא, עזוב.

דוד אמסלם: אני שואל מה הכוונה של "נאנסת"?

דוד אמסלם: יש פה מצ'ינג של הרשות?

דוד אמסלם: בא תסביר, ומהר.

<דוד אריאלי: אתה צודק, אני אסביר.

<דוד אריאלי: הבנתי אותך, אני אסביר: בכל מה שקשור בהסעות של ילדים בתוך הרשות המקומית, יש מימון של 50% של משרד החינוך ו-50% הרשות המקומית.

<דוד אריאלי: בחינוך מיוחד ברשויות מקומיות זה 60% משרד החינוך, 40% הרשות המקומית.

<דוד אריאלי: ובמועצות אזוריות זה 85% משרד החינוך ו-15% הרשות המקומית.

<דוד אריאלי: אלה שלושת האלמנטים העיקריים.

<דוד אריאלי: עכשיו אני אחזור למה שאמרתי קודם: מה שקורה, הרבה פעמים נופל כעס לפתחה של הרשות המקומית אבל לא בצדק, ואני אתן כמה דוגמאות.

<דוד אריאלי: מה שאמרו כאן ההורים, הם צודקים.

<דוד אריאלי: למשל, הסעות לחינוך מיוחד, במקרה שלנו מטבעון לחיפה, ואז משרד החינוך אומר לנו, לרשות המקומית:

<דוד אריאלי: אנחנו לא נממן אם לא תעשו את המרב כדי להכניס כמה שיותר ילדים להסעה, כדי לחסוך כסף.

<דוד אריאלי: ואז, ילד שיכול להגיע מטבעון לחיפה, שזה 20–25 דקות נסיעה, פתאום מגיע לרמות של שעה ורבע.

<דוד אריאלי: לילד מיוחד הכוונה.

דוד אמסלם: ומה אתה עושה עם זה?

<דוד אריאלי: אנחנו לא נעשה דבר.

<דוד אריאלי: אנחנו פועלים על פי הנחיות.

<דוד אריאלי: אנחנו לא נעשה דבר בלי אישור משרד החינוך מסיבה מאד פשוטה: אנחנו מממנים באופן ראשוני.

<דוד אריאלי: לא נקבל החזר אם לא נעמוד עקב בצד אגודל עם המדיניות של משרד החינוך.

<תומר רוזנר: אני רוצה לשאול אותך שאלה, אני אוהב לשמוע אנשים: מי אומר לך לאו דווקא אישית, מבחינת תפקיד: אני רוצה שתצרף עכשיו שמונה תלמידים כדי שיסעו שעתיים וחצי.

<תומר רוזנר: מי?

דוד אמסלם: אני ארחיב את השאלה של תומר, ועוד מעט אצטרך את הזמן של משרד החינוך כאן – אין תקנות לדברים האלה?

דוד אמסלם: זאת אומרת, אם הוא בא עם משאית, הוא מעמיס 70 איש?

דוד אמסלם: אם הוא בא עם אופנוע, הוא מעמיס שניים?

<דוד אריאלי: זה לא מדויק שאין תקנות.

<דוד אריאלי: יש תקנות.

<דוד אריאלי: כנראה שהתקנות, כפי שנאמר כאן, הן לא מספקות על מנת לתת - -

<רויטל לן כהן: לא, בנושא הזה אין תקנות.

דוד אמסלם: אני מבקש, זה לא דיאלוג.

דוד אמסלם: הוא עונה, אנחנו שומעים.

<דוד אריאלי: אני לא הפרעתי, וישבתי בסבלנות.

<דוד אריאלי: יש תקנות, כנראה שהתקנות חסרות, וכנראה שהן לא מקיפות את טווח המקרים העצום שקיים בנושא הזה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: עוד שאלה, כמעטפת, שמעניינת אותי: אתה גם ראש רשות אני מבין.

<דוד אריאלי: בוודאי, כן.

דוד אמסלם: אז אתה בעצם מציע שמשרד החינוך יבצע את זה.

דוד אמסלם: אתה כאילו מהאו"ם אני מבין.

דוד אמסלם: הכל בסדר.

דוד אמסלם: אתה רק מפנה אשפה והכל טוב.

<דוד אריאלי: לא, לא, אני אסביר: אני חושב שתפקידה של הרשות המקומית - בתחום החינוך יש לה שני תפקידים מהותיים בעיניי: הדבר הראשון זה ליצור סביבת עבודה ראויה למורה, והדבר השני זה ליצור סביבה לימודית ראויה לתלמיד.

<דוד אריאלי: שני הדברים האלה זה ריכוז אדיר של מאמץ וגם של תקציבים, זה התפקיד שלנו.

<דוד אריאלי: זה שהפכו אותנו לחברת מוניות, ואנחנו סדרני עבודה של הסעות – להערכתי, מכאן - -

דוד אמסלם: אתה עושה שיפוצים בבית הספר?

<דוד אריאלי: בוודאי.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: מזכירות יש לך?

<דוד אריאלי: כן, ודאי.

דוד אמסלם: למה?

<דוד אריאלי: משום שזה עולה בקנה אחד עם שתי המטרות, שאני חושב שהן משמעותיות: סביבת עבודה ראויה לתלמיד, סביבה לימודית ראויה למורה - -

דוד אמסלם: מי הגדיר את ההגדרות האלה, אתה?

<דוד אריאלי: זאת ההסתכלות שלי.

<רויטל לן כהן: משמרות בטיחות יש לך, כדי שהילדים יגיעו בביטחה?

דוד אמסלם: גברתי, עוד התפרצות אחת ואני מוציא אותך החוצה.

דוד אמסלם: אתה לא חושב שאולי זו הבעיה בתפיסה שלך?

<דוד אריאלי: לא, לא.

<דוד אריאלי: אני חושב שאין קשר בין התפיסה שלי לבין העובדה שההסעות אצלנו מתבצעות פרפקט.

<דוד אריאלי: אתה שואל אותי לתפיסתי ואני עונה לך.

דוד אמסלם: תגיד, אם אצלך ברשות משרד העבודה או משרד החינוך לא יביאו לך כמה שקלים, הילדים אצלך ישבו בבית?

דוד אמסלם: לפי תפיסתך?

<דוד אריאלי: הרי אחד הדברים שיצאו לתקשורת בימים האחרונים זה ילדים שלא קיבלו מענה בבית ספר "יבנה", דתי בטבעון, והיו צריכים להגיע לשדה יעקב.

<דוד אריאלי: ואנחנו, אחרי קרוב לעשרים ומשהו שנים, שמימנו את החלק של משרד החינוך, באנו ואמרנו: ההכבדה התקציבית על הרשויות המקומיות כל כך כבדה שאנחנו לא מסוגלים יותר לממן את משרד החינוך.

דוד אמסלם: ואז?

<דוד אריאלי: ואז, בנקודה הזאת התשובה היא: כן.

<דוד אריאלי: אנחנו לא נממן יותר את משרד החינוך.

דוד אמסלם: אבל אני שואל אותך שאלה, דוד אריאלי: אתה ראש מועצה, אתה איש ציבור, אתם אדם רציני מאד, בגלל זה בחרו אותך, אני מניח.

דוד אמסלם: מה אתה מצפה?

דוד אמסלם: שהיא תלך למשרד החינוך, תדפוק בדלת ותגיד: מה קורה עם הבן שלי?

<דוד אריאלי: לא, סליחה רגע - - -

דוד אמסלם: או שאתה, בגלל שתושבים בחרו אותך כדי לייצג אותך גם בבעיות שלהם, אתה תבוא ותנהל את המאבקים מול משרדי הממשלה ולא תגיד להם: רבותי, אם אני לא קיבלתי כסף, תשבו בבית.

<דוד אריאלי: אנחנו מבצעים בפועל את המאבקים מול משרד החינוך, ואני לא רואה בזה מאבק, אני רואה בזה שיתוף פעולה, ואנחנו פותרים את כל הבעיות.

דוד אמסלם: אז למה הם פה?

<דוד אריאלי: אז אני מסביר לך: אני פונה אליך כיו"ר הוועדה, ואני אומר לך שאם אתה רוצה להוביל מהלך מהפכני, הבעיה היא שני אבות לילד אחד - -

דוד אמסלם: אין פה שני אבות לפי תפיסתי.

<דוד אריאלי: לא, אז אתה טועה.

דוד אמסלם: רק שניה, אני אסביר - -

<תומר רוזנר: - -

דוד אמסלם: בדיוק זאת הבעיה בתפיסה שלך: אני מזהה כרגע את הבעיה בתפיסה שלך.

<דוד אריאלי: תישאר עם דעתך, ונפגש עוד שנה כאן, ועוד שנתיים ועוד שלוש שנים כאן.

<דוד אריאלי: תישאר בדעתך, זה בסדר.

<דוד אריאלי: אין שום בעיה.

דוד אמסלם: מר אריאלי, תקשיב, אני עושה את תפקידי, אני גם יודע מה לעשות, בסיכום אתה תשמע.

דוד אמסלם: אבל אני אגיד לך מה הבעיה שלי כרגע, בשלב הביניים הזה: זאת בדיוק הבעיה.

דוד אמסלם: אני טוען שבחרו אותך כדי לדאוג לתושבים שלך, ומי שלא מסוגל - שילך הביתה.

דוד אמסלם: נכון, זה לא בכוח - -

<דוד אריאלי: זה תפקידו של ראש מועצה בישראל.

דוד אמסלם: אני אסביר לך איך אני רואה: אני הרבה שנים עבדתי בשלטון המקומי.

דוד אמסלם: זרועות הממשלה, אני אחדש לך, אולי אתה לא יודע, עוברות דרך השלטון המקומי כמעט בכל מצב - -

<דוד אריאלי: אני באמת לא יודע.

דוד אמסלם: זאת הבעיה.

דוד אמסלם: ראש רשות או ראש עירייה שלא מבין שהאחריות שלו היא מול התושבים שלו, לדעתי צריך לשים את המפתחות וללכת הביתה.

דוד אמסלם: זאת תפיסת העולם שלי.

<דוד אריאלי: אתה מדבר מתוך בורות לצערי, ואני אומר את זה מכאב.

דוד אמסלם: אז אתה כנראה חכם גדול, וכנראה כל הדברים פה.

<דוד אריאלי: לא, לא בגלל זה אלא בגלל שאתם, בכנסת, לא יוצרים את השינוי הראוי - -

<קריאה: חבר'ה, בואו.

<דוד אריאלי: אתם בכנסת לא יוצרים את השינוי הראוי, אתם גוזלים את הארנונה לחינוך, לרווחה, לדת, לפיקוד העורף, למשרד לביטחון פנים - -

דוד אמסלם: אתה רוצה שנדון עכשיו על כל סוגיות הארנונה שלך?

<דוד אריאלי: אתה רוצה להעמיק או שאתה רוצה להיות שטחי?

יעל גרמן: אה, אה, אה...

דוד אמסלם: גברת גרמן, אני מנהל פה את הדיון, לא את.

יעל גרמן: אני לא מנהלת את הדיון.

יעל גרמן: אני מעירה דבר שאני חייבת להעיר.

דוד אמסלם: לא, לא, את תעירי את ההערה כשאתן לך את זכות הדיבור.

יעל גרמן: לא, לא, אני אעיר את ההערה כשאני חושבת שהיא מתאימה, ואני מבקשת ממך לא לדבר ככה ליושב ראש.

דוד אמסלם: גברת גרמן, אני יודע איך לדבר אתו, זה בסדר.

יעל גרמן: לא, זה לא ראוי.

דוד אמסלם: אדוני, תודה רבה לך.

דוד אמסלם: הבנו.

דוד אמסלם: חבר הכנסת זוהיר בהלול, בבקשה.

דוד אמסלם: אחרי זה אתן את זכות הדיבור לחברים, ואחרי זה גברת גרמן.

זוהיר בהלול: חברים, אני מתנצל, אבל אני אפלטוני אידיאליסט.

זוהיר בהלול: אני, בעיני רוחי, רואה את השלטון המקומי, לא המרכזי, אחראי על האזרח או על התושב, לא משנה עכשיו ההגדרה.

זוהיר בהלול: אני לא רואה שאזרח או תושב ייכנס לתוך מבוכי הבירוקרטיה הקטלניים האלה, ולי יותר קל לומר לאזרח או לתושב שיש רק כתובת אחת, ואליה אני פונה.

זוהיר בהלול: אזרח מוכה גורל, שמתמודד ביום יום באכזריות הגורל, בילד שמשווע להסעה, לשינוע, לזכות בסיסית לקבל את מעמדו הסטטוטורית כאדם, כאזרח במדינת ישראל - אז לא די להורה שהוא מתחבט אלא שהוא צריך עכשיו לדעת: אם אני פה, אז זה משרד החינוך ואם אני שם, זה משרד הרווחה, ואם אני פה, זה הרשות המקומית.

זוהיר בהלול: באמת, נשגב מבינתי ומדעתי.

זוהיר בהלול: אני אמנם מוגבל בבינה אבל נשגב ממני להבין את כל מבוכי הבירוקרטיה האלה, שהאיש הזה ממזרח ירושלים, מה שמך?

<מוחמד בחרי: שמי מוחמד בחרי.

זוהיר בהלול: הוא צריך להתחבט ב"אלין", עם משרד הרווחה, בהסעה, לבדוק האם הילד הגיע, למה לא הגיע.

זוהיר בהלול: באמת?

זוהיר בהלול: מה אנחנו?

זוהיר בהלול: נמצאים באחת מהמדינות הנאורות בעולם.

זוהיר בהלול: איך אנחנו עדין, דוקטור קדמן, מתחבטים בגישות בסיסיות של אנשים שרוצים רק להסיע את הילד שלהם ולקבל אותו בחזרה בצלם האל.

זוהיר בהלול: אדוני היושב ראש, אתה אדם מדהים, דוד, אני גם מעריך אותך.

זוהיר בהלול: אתה יודע כמה אני מעריך אותך אבל באמת, אני מצטרף לדעתה של גרמן, זה לא היה ראוי.

זוהיר בהלול: תנגנו על אותו כינור כיוון שלשניכם יש את אותה מטרה לפתור את הבעיות של האנשים האלה.

<דוד אריאלי: אני מתנצל אם פגעתי ביושב ראש.

<דוד אריאלי: זאת לא היתה הכוונה.

<דוד אריאלי: אני חוזר בי, סליחה.

יעל גרמן: כל הכבוד.

זוהיר בהלול: אני מעריך אותך.

דוד אמסלם: תודה רבה.

זוהיר בהלול: דוד אריאלי, אין לך מושג כמה אני מעריך אותך, ותודה שאמרת את זה.

זוהיר בהלול: חבר'ה, מחאתי כבר יצאה אל אוויר העולם.

זוהיר בהלול: אני אתכם, ואני חושב שיושב ראש הוועדה יכול לנתב את העניין הזה למקומות הנכונים לחוף מבטחים כדי להקל עליכם.

זוהיר בהלול: ואני לא בא כאן בגישה פופוליסטית.

זוהיר בהלול: אני יודע מה זה עולמכם, ואני יודע מה זה העולם הזה.

זוהיר בהלול: אני גם ליוויתי את דוקטור קדמן ללא מעט ישיבות במועצה לשלום הילד, ואני גם גדלתי במקומות כאלה.

זוהיר בהלול: אז חבר'ה, אני אתכם, ואני מאד מבקש מיושב ראש הוועדה, מר אמסלם דודי, אני מקווה שכרגיל, כפי שאני מאמין, הם בידיים טובות.

דוד אמסלם: רבותי, מי שנרשם נרשם.

דוד אמסלם: אנחנו הבנו את הנושא של ההורים והילדים.

<קריאה: יש עוד נושא.

דוד אמסלם: לא צריך.

דוד אמסלם: אדוני, מספיק.

דוד אמסלם: בבקשה.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב ראש, הקשבנו לבעיות שמעלים כאן ההורים על השבר הזה, על הכאב שהם נתקלים בו כל יום בהסעות, ואת זה אנחנו רואים גם בנגב.

טלב אבו עראר: בקרב המגזר הבדואי כ-50,000 תלמידים מוסעים, במיוחד בישובים הבלתי מוכרים, ביניהם עשרות ומאות תלמידים שהם בעלי צרכים מיוחדים.

טלב אבו עראר: אני חושב שכל הבעיות שהועלו כאן נכונות מאד.

טלב אבו עראר: הרבה תאונות דרכים אירעו בהסעות.

טלב אבו עראר: במגזר הבדואי שונה המצב והוא חמור יותר, שהאוטובוסים שמסיעים את התלמידים האלה הם מימי המנדט הבריטי אולי.

טלב אבו עראר: בקושי הולך.

טלב אבו עראר: ממש ישנים - -

<תומר רוזנר: מי מארגן את ההסעות האלה, כי זה ישובים לא מוכרים הרי.

<תומר רוזנר: מי מארגן את זה?

טלב אבו עראר: יש מועצות אזוריות.

טלב אבו עראר: שם ההורים נופלים בין הכיסאות, בין המועצה ששולחת את התלמידים לבין המועצה הקולטת.

טלב אבו עראר: ולכן, עלויות כאלה של לא פחות מ-50,000 תלמידים מוסעים, יכולים לקלוט עשרות בתי ספר בישובים האלה, כולל בתי ספר לחינוך מיוחד.

טלב אבו עראר: הרי עושים אצלנו בתי ספר אזוריים, שקולטים מכל מיני.

טלב אבו עראר: כאן מדברים על שני קילומטר – נדמה לי שזה המינימום שהתלמיד זכאי להסעה אבל לא שמעתי על המקסימום שיכול גם התלמיד להיות מוסע באוטובוס.

טלב אבו עראר: הרי אצלנו המרחק בין הבית של הילד לבין בית הספר מגיע ל-40,50 קילומטר.

טלב אבו עראר: אני לא חושב שזה קל לילד מוגבל ולכן, בהיעדר מלווים, הרי בהרבה הרבה מקרים ששמענו עליהם מההורים, שגם אין מלווים לתלמידים האלה וגם לפעמים קורה כמעט יום יום, שיש איחורים בהסעות.

טלב אבו עראר: איחורים שהתלמיד מגיע בתשע, תשע וחצי לבית הספר, ואז לא נוצרת כאן אווירה חינוכית, אווירה לימודית לתלמיד ובאמת, בנוסף לכך, גם תנאי הדרך קשים.

טלב אבו עראר: במיוחד שזה בא מישובים בלתי מוכרים כי נגישות בין הישוב הזה לבין בית הספר, עד הכביש, בא נגיד, מהישוב עד הכביש הראשי, שזה אולי 10,15 קילומטר – אתה מכיר את השטח שם...

דוד אמסלם: מכיר גם מכיר.

טלב אבו עראר: לכן, לטיפולך, אדוני היושב ראש.

טלב אבו עראר: ומי שלא מכיר אותך, בנוסף למה שאמר חברי זוהיר, הוא אדם רציני מאד, מכובד, שומע, וגם מבצע, ואני ככה מקווה.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת דוקטור אבו מערוף, בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד יושב הראש, קהל נכבד, זה באמת דיון חשוב מאד.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו מדברים על הפנים התרבותיים האנושיים של החברה שלנו, והייתי מצפה שבאמת דיון כזה יהיה משותף עם הרווחה והחינוך, אבל אני חושב שמכאן תבוא הבשורה.

עבדאללה אבו מערוף: לא בגלל הדברים שאנחנו מכירים אותם ודיברו עליהם זוהיר ויעל.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו מכירים את העבודה שלנו בראשות יושב ראש ועדת הפנים ואני אומר, מכאן תבוא הבשורה.

עבדאללה אבו מערוף: לא בגלל להתגאות או לתת שבחים לאמסלם אלא באמת, אנחנו רוצים שהעשייה תהיה עשייה.

עבדאללה אבו מערוף: הבעיה ידועה, ואנחנו מכירים את הבעיה.

עבדאללה אבו מערוף: בתור אזרח, אני מכיר את הבעיה בכל הישובים, לא רק בישובים הערבים, ואני מודע לדברים האלה.

עבדאללה אבו מערוף: אבל כאן יש שני דברים: מי האחראי, זה לא העניין.

עבדאללה אבו מערוף: יש שני דברים חשובים: תקציב ואכיפה.

עבדאללה אבו מערוף: אז נניח שיהיו תקציבים עוד מיליון שקל, באמת צריך לראות איפה המעגל הסגור הזה נמצא, ובאמת לפרוץ אותו.

עבדאללה אבו מערוף: לא רק ענין של אחריות אלא מי שאחראי על הביצוע, שייקח את האחריות אם זה באמת במישור של השוטר המקומי, עם כל ההיבטים שישנם.

עבדאללה אבו מערוף: כן, שמה זה מתחיל.

עבדאללה אבו מערוף: שם הנקודה הראשונה.

עבדאללה אבו מערוף: נניח שעכשיו משרד החינוך ייתן תקציב ומשרד הרווחה ייתן תקציב.

עבדאללה אבו מערוף: אז כל המכרזים האלה שישנם, ואוטובוסים וחברות הסעות וחברות-בת, בטח לא אמסלם ולא זוהיר בהלול ולא אני נבוא ונבדוק את הרכב והזמנים.

עבדאללה אבו מערוף: לשנות את הקריטריונים ואת המדדים, גם על זה צריך לדבר ולכן, אני חושב שהדיון חשוב מאד.

עבדאללה אבו מערוף: אני מברך את הדיון הזה.

עבדאללה אבו מערוף: לפחות לילדים האלה, שהם באמת חלק אינטגראלי מהחברה שלנו, הם חייבים להרגיש, ואנחנו חייבים לתת להם את המענה הנכון בהסעות שלהם.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, בבקשה.

יעל גרמן: אני רוצה להביע דעה קצת שונה.

יעל גרמן: ראשית, אני ממש מכירה מ-14 שנים שהייתי ראש עיריית הרצליה, אני מכירה את הבעיות האלה והן נכונות.

יעל גרמן: כל מה שסיפרתם זה נכון וזה כואב.

יעל גרמן: אבל אני מסכימה עם דוקטור קדמן – לא יכול להיות ששניים יאחזו בטלית.

יעל גרמן: לא יכול להיות שלשניים תהיה אחריות כי התוצאה היא שמטרטרים אתכם מאחד לשני, כי אף אחד בסופו של דבר לא אחראי.

יעל גרמן: יש פה אפילו שלושה: יש פה גם את הרווחה, גם את החינוך וגם את הרשות המקומית, וכל אחד זורק, בוודאי, זה הכי נוח.

יעל גרמן: ולכן, אדוני היושב ראש, צריך שתהיה כתובת אחת ואחריות אחת ואני, דרך אגב, מסכימה.

יעל גרמן: אני לא מכירה את דוד אבל אני מסכימה אתו: האחריות על הילד במערכת החינוך היא של מערכת החינוך.

יעל גרמן: והאחריות שהילד יגיע בצורה תקינה ובטוחה ובזמן, זה על מערכת החינוך.

יעל גרמן: זה שלמערכת החינוך אין את הכלים ולכן היא הטילה את זה על הרשות המקומית, והרשות המקומית לקחה, ולקחה לעצמה גם את האחריות כמו כל רשות מקומית.

יעל גרמן: גם אני, כראש עיר, ראיתי את עצמי אחראית על כל הילדים, גם אם מישהו אחר אחראי - זה לא אומר שבאמת האחריות היא שם.

יעל גרמן: האחריות היא על משרד החינוך.

יעל גרמן: וכל עוד אנחנו כאן, בוועדות של הכנסת, גם בוועדת הפנים וגם בוועדת החינוך לא נבוא ונאמר: חברים, אתם לא מקיימים את חובתכם.

יעל גרמן: חובתכם לדאוג לילד.

יעל גרמן: חובתכם לתקצב כראוי.

יעל גרמן: חובת

יעל גרמן: כם לדאוג שהוא יגיע, וגם שהוא יגיע הביתה אחרי תום יום הלימודים, ואם הוא עובר מבית הספר לאיזו שהיא מסגרת של אחר הצהרים - הוא צריך להגיע אליה בצורה בטוחה.

יעל גרמן: מה, אמא צריכה לעזוב את העבודה שלה ולהביא את הילד?

יעל גרמן: זה לא מתקבל על הדעת.

יעל גרמן: אבל מישהו צריך להקים קול צעקה ולהגיד שמי שאחראי צריך לקחת את האחריות, וכרגע מי שאחראי לא לוקח את האחריות.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: משרד החינוך כאן?

<שמעון אבני: כן.

<שמעון אבני: אני מנהל אגף הסעות במשרד החינוך - -

דוד אמסלם: שמעון, ברשותך, לפני שאתה נכנס ל"זום", לבעיות, הייתי רוצה שתיתן לנו מבחינת התקנות - משרד החינוך, את מי הוא מסיע, מה מסיע, וכלל כל המגזרים כולם.

דוד אמסלם: שנבין אנחנו.

<שמעון אבני: אנחנו מחלקים את זה לחינוך מיוחד וחינוך רגיל, כאשר את החינוך הרגיל – בכדי לנסוע, הוא צריך לעמוד בשני קריטריונים: האחד, זה קריטריון מרחק, שזה עד שני קילומטר ילדים עד כיתה ד', ומכיתה ד' ומעלה שלושה קילומטר.

<שמעון אבני: הקריטריון השני שאותם ילדים צריכים לעמוד, ואני מדבר על החינוך הרגיל, שהוא נרשם על פי המיפוי.

<שמעון אבני: זאת אומרת, יש גוף במשרד החינוך, יש מיפוי בין-יישובי ומיפוי יישובי.

<שמעון אבני: לא יכול להיות שכל הורה יחליט איפה - -

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: שמעון, מי קבע את השני קילומטר?

דוד אמסלם: איך יצא לכם שני קילומטר?

<שמעון אבני: אני לא יודע.

<שמעון אבני: תראה, אני שלושה חודשים בתפקיד, אין לי מושג אבל מה שאמרה פה הגברת נשמע לי מאד הגיוני.

<שמעון אבני: זאת אומרת, כשהמיפוי קבע שהילד ילמד עד שני קילומטר מהבית - -

דוד אמסלם: את התשובה של "לא יודע" אני מקבל אבל אני מניח שאתה מבין שילד בכיתה א', שני קילומטר, ויש לו ארבעה צמתים לעבור, הוא לא יכול.

דוד אמסלם: זה ברור לך.

דוד אמסלם: אז לכן את התשובה "לא יודע", אני מבין.

<שמעון אבני: אף אחד לא אמר שהוא צריך לעבור ולחצות כבישים.

<שמעון אבני: זה שאני אומר שאני לא מסיע, זה לא אומר שאני אומר שהילד ילך ברגל.

דוד אמסלם: הבנתי, שמעון.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: מעל שני קילומטר – מה קורה עם הילדים?

<שמעון אבני: מעל שני קילומטר הם זכאים להסעה.

דוד אמסלם: לא, אני מדבר כרגע בחינוך הרגיל.

<שמעון אבני: אני מדבר כרגע רק על החינוך הרגיל.

דוד אמסלם: מעל שני קילומטר הוא בהסעה?

<שמעון אבני: הוא זכאי להסעה.

<שמעון אבני: הוא לא חייב להיות בהסעה, הוא זכאי להסעה.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת זכאי?

<שמעון אבני: הרשות יכולה להחליט שלא להסיע אותו.

<שמעון אבני: למשל, בעיריית ירושלים, הילדים שלי גרים 10 קילומטר מבית הספר ואף אחד לא מסיע לי אותם.

דוד אמסלם: למה?

<שמעון אבני: עיריית ירושלים לא מארגנת את זה.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת "זכאות"?

דוד אמסלם: אז הרשות גם זכאית לתת להם כל בוקר שוקו ולחמניה.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת "זכאי"?

דוד אמסלם: אני רוצה להבין את המילה "זכאי".

דוד אמסלם: יש חוק או אין חוק?

<שמעון אבני: זכאי – זה עומד בקריטריונים.

<שמעון אבני: כשאני אכניס את השם ואת תעודת הזהות שלו אצלי במחשב, יהיה כתוב לי: זכאי להסעה.

דוד אמסלם: ואז, ומה המשמעות של הכתוב "זכאי" מבחינתך?

<שמעון אבני: שאם הרשות תחליט להסיע אותו, אני אשתתף בכסף בעלות - -

דוד אמסלם: אה, זאת אומרת שאם הרשות מחליטה שכן, אתה נותן את המצ'ינג שלך.

דוד אמסלם: אם לא, הכל בסדר.

<שמעון אבני: אם לא, אין לי מה לשלם כסף על מי שלא - - -

דוד אמסלם: ואם לא, הכל בסדר.

דוד אמסלם: מבחינתך, אין בעיה.

<שמעון אבני: כן.

דוד אמסלם: עכשיו, מה אתם - -

<שמעון אבני: אנחנו מדברים על החינוך הרגיל.

דוד אמסלם: אני עדין רק ברגיל.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה: באמת כל רשות מחליטה מה היא רוצה?

<שמעון אבני: אז אני אומר שהבן שלי גר בירושלים, ועיריית ירושלים לא מסיעה.

דוד אמסלם: אתה מקבל כרטיסיה?

<שמעון אבני: לא.

דוד אמסלם: למה?

<שמעון אבני: כי אני לא מקבל.

דוד אמסלם: כתוב בחוק.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין: אני במדינת ישראל מבין שאם להורה – אם אני כאזרח זכאי להטבה לפי חוק, אני מניח שזה לא נתון לגחמתו של אדם כזה או אחר.

<שמעון אבני: תראה, יש פה חוזר מנכ"ל שאני הבאתי.

<שמעון אבני: יש סעיף שכתוב: "לתלמידים בגיל חינוך חובה בחינוך הרגיל.

<שמעון אבני: בית המשפט העליון קבע בערעור, ויש פה את המספר, כי הזכות לחינוך חינם אינה כוללת את הזכות למימון הסעה לבית הספר.

<שמעון אבני: "

דוד אמסלם: אוקי, הלאה.

<שמעון אבני: עם זאת, המשרד משתתף בהוצאות הסעה לגני חובה ובתי ספר רשמיים, לצורך העניין, מכיתה א' עד י' כי - -

<מיכל מנקס: זה כי לא עדכנתם את חוק י"א-י"ב.

<מיכל מנקס: זה לא עודכן.

<שמעון אבני: נכון, ועכשיו הוא בחינוך חובה - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת, בעצם אתם עושים טובה לציבור.

דוד אמסלם: אני מבין, אתם אנשים טובים.

<שמעון אבני: אנחנו לא עושים טובה.

<שמעון אבני: אדוני היושב ראש - -

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: אני אסביר לך מה אני לא מבין.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: זה לא חקיקה ראשית.

דוד אמסלם: לא להפריע לי.

דוד אמסלם: אני, לפי תפיסת עולמי, לאזרחים במדינת ישראל, כשיש זכויות, לא עושים להם טובה.

דוד אמסלם: זה כסף שלהם.

דוד אמסלם: משרד החינוך - אני עכשיו לא נכנס כרגע אם זה נכון או לא נכון.

דוד אמסלם: לא נכנס לשיקול למה שני קילומטר.

דוד אמסלם: שאלתי רק את השאלה כדי לגרות לך את החשיבה אבל בא נעזוב את זה, אתה לא הכתובת שצריך לתת את התשובה על זה.

דוד אמסלם: אני גם לא שואל כרגע למה יש מצ'ינג בהסעה.

דוד אמסלם: אני שואל: פעם שקבעתם שמשתתפים, כבר קבעתם, נראה לך סביר שכל ראש רשות – נגיד שאני ראש רשות רע, אני רוצה להעניש את כל התושבים שלי.

דוד אמסלם: אומר להם: אתם, כולכם, תסעו באוטובוסים.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: בא לי.

דוד אמסלם: אתה מהאו"ם, לא אכפת לך, כלום?

<שמעון אבני: אני לא מהאו"ם אבל אני לא יכול להכריח ראש רשות להסיע את הילדים שלו.

דוד אמסלם: נשמע לך הגיוני?

<שמעון אבני: כאחד שגידל ככה ארבעה ילדים, נשמע לי הגיוני.

<שמעון אבני: כן.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בא נתקדם הלאה לגבי הנושא של החינוך המיוחד.

<שמעון אבני: החינוך המיוחד – גם פה אנחנו מחלקים את זה לשניים - -

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לשאול אותך עוד שאלה קטנה, ברשותך, ולי חשוב מאד שתיתן לי את המסמך הזה.

דוד אמסלם: אני מבקש ממך בשנת 2015, שתעביר לנו, לוועדה, את המסמך של הניצולת התקציבית, מה לכל רשות היה מגיע ומה היא ניצלה.

דוד אמסלם: אני רוצה לפרסם את זה באיזה שהוא מקום כדי להראות מה עשתה כל רשות מול התושבים שלה.

<שמעון אבני: לגבי החינוך המיוחד - -

דוד אמסלם: הייתי מבקש לקבל את המסמך הזה תוך שבועיים.

דוד אמסלם: בבקשה.

<שמעון אבני: אני מניח שזה ייצא בסיכום של הוועדה.

דוד אמסלם: אני אומר לפרוטוקול.

<שמעון אבני: לגבי החינוך המיוחד - אני מחלק את זה לשניים.

<שמעון אבני: אגב, יושבת פה מנהלת האגף לחינוך מיוחד כי אני, לצורך העניין, אחראי על הארגון או הניהול של מערכת ההסעות, ויש אנשים שיודעים להגדיר בדיוק איזה ילדים יהיו זכאים להסעות או לא יהיו זכאים להסעות.

<שמעון אבני: בעיקרון, הוגדרו גם בחוזר מנכ"ל בדיוק איזה ילדים בחינוך המיוחד יהיו זכאים להסעות ללא קריטריון של מרחק.

<שמעון אבני: לצורך הענין, ילד בחינוך מיוחד, כפי שמופיע בחוזר מנכ"ל, יהיה זכאי להסעה גם אם הוא גר, ואני מקצין, עשרה מטר מהבית.

<שמעון אבני: יש קבוצות כאלה שהם זכאים להסעה, ואנחנו מחויבים להשתתף, לצורך העניין, בהסעה של הילדים האלה.

<שמעון אבני: ילדים בלקויות הקלות - -

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: אני אשאר עדין בלקויות הקשות.

דוד אמסלם: שיתוק מוחין – זכאי.

דוד אמסלם: עכשיו אני שואל עוד פעם את השאלה: הרי הילדים האלה לא לומדים במסגרת אחת.

דוד אמסלם: אתם יודעים שיש עוד כמה מסגרות, עמותות שתומכות בנושא הזה.

דוד אמסלם: במקום שהמדינה תיקח, באו עמותות טובות וקולטות את הילדים אחרי שעות הלימודים.

דוד אמסלם: מה קורה בהסעה, ולרוב לילדים האלה יש מסגרת תומכת אחרי הלימודים.

דוד אמסלם: מה קורה בהסעה?

<שמעון אבני: אז אגיד כמה דברים: קודם כל מה שקשור, ודיבר על זה האדון, על מועדוניות רווחה – אנחנו מסיעים למועדוניות רווחה.

<שמעון אבני: זאת אומרת, משרד הרווחה אומר לנו איזה ילדים זכאים, כי לצורך העניין, זו הגדרה של משרד הרווחה.

<שמעון אבני: הוא מגדיר איזה ילדים זכאים להיות אחרי שעות הלימודים במועדונית רווחה.

<שמעון אבני: אנחנו מסיעים אותו למועדונית הרווחה אחרי שעות הלימודים, ועם סיום הפעילות במועדונית אנחנו מסיכים אותו הביתה.

<שמעון אבני: זו הסעה כפולה.

<שמעון אבני: - -

<רויטל לן כהן: לא נכון.

דוד אמסלם: גברתי, לא להפריע לי בדיון.

דוד אמסלם: אתה מתכוון שבעצם אתם מממנים את הרשות.

<שמעון אבני: במועדוניות רווחה - כן.

<שמעון אבני: אנחנו אישרנו לאחרונה אצל מנהלת - -

דוד אמסלם: זה מופיע באיזה שהוא חוזר?

<שמעון אבני: זה פה, בחוזר מנכ"ל.

<שמעון אבני: חבל שאין פה נציגי רווחה.

דוד אמסלם: יש פה נציגים מאגף הרווחה?

דוד אמסלם: לילי אבירי נמצאת?

<לילי אבירי: כן.

<לילי אבירי: אני קשורה לאוטיסטים ולנו אין הסדר כזה.

<קריאה: בדיוק.

<קריאה: זה רק למוגבלות השכלית.

דוד אמסלם: אני רוצה להיות ממוקד.

דוד אמסלם: שואל שאלה, אני חוזר אליך: בחוזר מנכ"ל מופיע - -

<שמעון אבני: כן.

<שמעון אבני: אני מסיע, אני אראה לך גם את הנתונים לדברים האלה.

דוד אמסלם: אני כבר לא יודע מה אתם עושים בהתנדבות ומה מחייב אתכם החוזה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה: אתם, מבחינת חוזר מנכ"ל, מחויבים להסיע את הילדים בעלי שיתוק מוחין שיש להם מסגרת תומכת אחרי שעות הלימודים?

<לילי אבירי: לא.

<רחלי אברמזון: כבוד היושב ראש, ברשותך, אני רוצה לדייק לגבי ילדי החינוך המיוחד, בזכאות.

דוד אמסלם: מי כבודה?

<רחלי אברמזון: אני מנהלת האגף לחינוך מיוחד.

<רחלי אברמזון: ילדים עם צרכים מיוחדים, מבחינת הזכאות על פי מה שמופיע בלקויות המורכבות על פי מה שמופיע בחוזר מנכ"ל, זכאים לשתי הסעות שממומנות על ידי משרד החינוך.

<רחלי אברמזון: זה יכול להיות מצב שבו המשרד מממן את הסעתו של הילד ממקום מגוריו למסגרת החינוכית, ואפשרי גם שמהמסגרת החינוכית, למשל, אל מועדונית.

<רחלי אברמזון: אבל מהמועדונית חזרה הביתה, האחריות כבר נמצאת במקום אחר, במשרד הרווחה.

<רחלי אברמזון: יחד עם זאת, אני רוצה לומר שבהסכמים האלה לפעמים - -

דוד אמסלם: אתם פעם דיברתם אתם?

<שמעון אבני: כן, אנחנו נפגשים אתם כל הזמן.

דוד אמסלם: אתם דיברתם עם משרד העובדה והרווחה פעם?

<רחלי אברמזון: כן, בוודאי.

דוד אמסלם: ומה סיכמתם?

<רחלי אברמזון: הסיכום הוא שאם משרד הרווחה מסיע את ההסעה הנוספת מהמועדונית הביתה, משרד החינוך משתתף בהסעה הזאת, ויש את זה בהסכמים.

דוד אמסלם: רק שניה, אני רוצה להבין: אני כרגע מדבר על הלקויות הקשות של השיתוק מוחין והשיתוק הפיזי.

<רחלי אברמזון: שתי הסעות בלבד.

דוד אמסלם: בעצם, בלופ הזה יש שלוש הסעות.

דוד אמסלם: אתם ממנים שתיים.

דוד אמסלם: אתם אומרים שמשרד העבודה והרווחה אמור לממן אחד.

דוד אמסלם: אתם מדברים אתם?

<שמעון אבני: כן.

דוד אמסלם: מי ה"פיבוט"?

דוד אמסלם: מי מעביר למי, איך זה עובד?

דוד אמסלם: הוא מעביר אליך ואתה מעביר את הקומפלט לרשות?

דוד אמסלם: איך זה עובד?

<שמעון אבני: הוא מעביר אלי את השמות של הילדים שהם זכאים לנסוע, של ילדי הרווחה לצורך העניין, שמות ותעודות זהות.

<שמעון אבני: אני מעביר את זה לרשות, בסנכרון עם הרשות, שאלה הילדים שמבחינתי אושרו על ידי משרד הרווחה להסעה, והרשות מסדרת להם את ההסעה.

<שמעון אבני: הכסף בא ממשרד הרווחה.

דוד אמסלם: זאת אומרת, משרד העבודה והרווחה מעביר אליך את הכסף ואתה מעביר את הכל לרשות או כל אחד מעביר את חלקו לרשות?

<שמעון אבני: השתתפות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, הוא מעביר את ההשתתפות אליך, ואתה מעביר את כל שלושת ההסעות לרשות?

<שמעון אבני: נכון.

דוד אמסלם: הבנתי.

<שמעון אבני: אני אגיד יותר מזה, התחלתי ועצרתם אותי: לאחרונה היה אישור אצל המנכ"לית, על ילדים בחינוך המיוחד שעד היום לא היתה להם הסעה, ואנחנו אישרנו אותם כחריג מעתה ועד עולם, וזה גם ייכנס בעתיד בחוזר מנכ"ל.

<שמעון אבני: ילדים שהולכים – איך אתם קוראים לזה?

<שמעון אבני: לדירות אימון ושזה גם ילדי חינוך מיוחד, הסעה שלישית מבית הספר לדירת האימון או לכישורי חיים, זה דבר נוסף, כדי שהוא ירכוש כישורי חיים.

דוד אמסלם: לא הבנתי, שמעון.

דוד אמסלם: לפי התפיסה שלי, לפי הבנתי, אני מבין שיש שתי תחנות אז יש שלוש הסעות.

דוד אמסלם: יש את ההסעה מהבית לבית הספר, מבית הספר למסגרת אחרת, ומהמסגרת הביתה, אלא אם כן אתם רוצים להוביל אותו באותו סיבוב במעגל תנועה.

דוד אמסלם: אבל אני מבין ששתי הסעות משרד החינוך בעצם ממנות ביחד עם הרשות, והסעה אחת מממן את זה משרד העבודה והרווחה.

דוד אמסלם: דרך אגב, גם אתם במצ'ינג?

דוד אמסלם: כולם במצ'ינג?

דוד אמסלם: זאת אומרת, הרשות סופגת תמיד את הכל?

<קריאות: יותר מ-50%.

<דוד אריאלי: לפעמים גם 100%, כשרחמיך נכמרים...

דוד אמסלם: הבנתי.

<שמעון אבני: רחובות למשל, משלמים 60%.

<שמעון אבני: זה תלוי.

דוד אמסלם: ביניכם לבין הרווחה, מה הסידור לגבי איזה סוג של מוגבלות?

<רחלי אברמזון: רק מוגבלות שכלית.

דוד אמסלם: פיזית?

<קריאות: לא.

דוד אמסלם: מה אמור לעשות הורה, אני מדבר על משרד החינוך – יש לו ילד עם שיתוק מוחין.

דוד אמסלם: יש לו ילד עם כיסא גלגלים, מה אמור לעשות ההורה לפי תפיסת העולם שלכם?

דוד אמסלם: הרי אני מניח שאם אני הייתי אחראי על הסעות או מנהל אגף ההסעות אז אני אדע, אני בתוך המשרד, עושים דיונים.

דוד אמסלם: הרי מדי פעם עושים דיונים.

דוד אמסלם: אז אני אומר להם: רבותי, שלח לי ההוא ככה, הורה ככה.

דוד אמסלם: בואו נטכס עצה איך אנחנו עוזרים לאנשים האלה.

דוד אמסלם: משהו, עושים משהו.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין אתכם.

דוד אמסלם: חשוב לי הראש שלך, שמעון.

דוד אמסלם: מה עובר לך בראש כשאתה רואה זוג הורים מהמקרים הקשים, ואתה מבין שהם לא נכנסים לקטגוריה של משרד העבודה והרווחה.

דוד אמסלם: מה עובר לך בראש לגבי איך הילד יחזיר את הילד הביתה?

<שמעון אבני: כשאתה מדבר על הרגש שלי, אז זה ברור מה עובר לי בראש.

דוד אמסלם: ואז מה אתה עושה עם זה?

<שמעון אבני: תראו, אני חייב להגיד כאילו משרד החינוך אטום, סגור, לא מתחשב, לא מבין, לא הולך לקראת.

<שמעון אבני: אנחנו בפתיחת השנה הזאת אישרנו – באמת, אני יכול להביא גם את הרשימה הזאת.

<שמעון אבני: אני מבקש שידרשו ממני גם את הרשימה הזאת, של כמה ילדים שלא עמדו בקריטריונים בחינוך המיוחד אנחנו אישרנו.

<אביבית ברקאי אהרונוף: אולי צריך לשנות את הקריטריונים.

<יצחק קדמן: - -

דוד אמסלם: שמעון, על זה אני אשלח לך מכתב תודה אבל אני כרגע בא לרעיון: אני שאלתי שאלה רטורית כדי שתגרה אתכם גם בסיפור האחריות המקצועית שלכם.

דוד אמסלם: אתם מנהלים גדולים, ואני מצפה ממנהל גדול שלא רק יבוא ויבדוק.

דוד אמסלם: דרך אגב, הנוהל זה לא עשרת הדברות, צריך להבין.

דוד אמסלם: אתה מייצר את הנוהל.

דוד אמסלם: - -

<שמעון אבני: אני מסכים אתך.

דוד אמסלם: זה לא שיש מנכ"ל למעלה שכל בוקר קם ומתחיל לשנות נהלים.

דוד אמסלם: הוא לא יודע.

דוד אמסלם: כל אחד מתחיל להציב את הנהלים בתחום שלו, למעלה.

דוד אמסלם: אז אם אתה מבין או מישהו שמשיק לך, אני לא יודע איך זה עובד במשרד החינוך, אחראי על כל נושא ההסעות והקריטריונים והוא מגבש אותם, והוא אמור להציף אותן – אין מישהו אחר שיעשה את זה.

דוד אמסלם: זה הוא.

<שמעון אבני: אז אמרתי שאני שלושה חודשים בתפקיד.

<שמעון אבני: הדבר שאני הולך לפתוח זה את חוזר המנכ"ל.

<שמעון אבני: היה דיון עם הגברות המכובדות האלה בוועדה לפניות הציבור.

<שמעון אבני: היתה סוגיה של התקנות.

<שמעון אבני: אנחנו כבר עשינו ישיבה אחת על התקנות האלה, ואנחנו נבחן את התקנות.

<שמעון אבני: צריך להבין שזה לשנות תקנות.

<שמעון אבני: יש פה - -

דוד אמסלם: הבנתי, תודה שמעון, תודה רבה.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: משרד העבודה והרווחה.

דוד אמסלם: מי מטעם משרד הרווחה?

<לילי אבירי: אני מייצגת את הרווחה.

<לילי אבירי: אני מנהלת השירות לטיפול באדם עם אוטיזם במשרד הרווחה.

דוד אמסלם: רק אוטיסטים?

<לילי אבירי: כן.

דוד אמסלם: ומי אחראי, למשל, על הנכים הפיזיים?

<לילי אבירי: יש לנו שלושה אגפים, אז אני הנציגה - -

דוד אמסלם: למה הם לא באו לפה?

<לילי אבירי: כי אני הנציגה של המשרד.

<לילי אבירי: משרד הרווחה לענין ההסעות.

דוד אמסלם: את יכולה לענות לנו גם לגבי הנושאים שלהם?

<לילי אבירי: תשאלו אותי אז אני אדע.

דוד אמסלם: נכה רגיל, שמעת את השאלות שלי, או נכה עם שיתוק מוחין, איך הוא אמור להגיע למועדונית.

דוד אמסלם: עד בית הספר הבנתי, משרד החינוך.

דוד אמסלם: איך הוא מגיע מבית הספר למועדון?

<לילי אבירי: המשרד לא מממן.

<לילי אבירי: בית המשפט לא קבע את זה.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: אז מי מממן?

דוד אמסלם: מי אמור למממן, לדעתך?

<לילי אבירי: לא המשרד.

<לילי אבירי: יש בג"ץ - -

דוד אמסלם: שאלתי.

דוד אמסלם: עזבי בג"ץ, לא בג"ץ, כן בג"ץ.

דוד אמסלם: ואת האוטיסטים?

דוד אמסלם: מה אתם מממנים?

<לילי אבירי: גם לא מממנים.

דוד אמסלם: מה אתם מממנים?

<לילי אבירי: אנחנו מממנים תעסוקה, רווחה.

דוד אמסלם: אבל אמר קודם משרד החינוך שיש לו סידור אתכם.

<לילי אבירי: לא אתנו.

<לילי אבירי: יש לו סידור עם מוגבלות שכלית-התפתחותית ולא עם האוטיסטים לפי בג"ץ.

<לילי אבירי: בג"ץ קבע שילדים שהם על רצף של מוגבלות שכלית-התפתחותית קשה, המשרד יממן את ההסעה שלהם.

דוד אמסלם: למה הוא קבע את זה?

<לילי אבירי: בג"ץ קבע שילדים שנמצאים בתוך בית הספר, לא מביאים אותם למועדונית אחרת אלא יש להם יום לימודים ארוך, יש להם הסעה שלישית מבית הספר הביתה.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת שלישית?

דוד אמסלם: הבנתי אחת.

דוד אמסלם: הוא הגיע לבית הספר.

דוד אמסלם: או שהוא גם מנויד בתוך בית ספר?

<לילי אבירי: לא, אני אסביר לך: הסעה שלישית נחשבת - בבוקר הוא מגיע להסעה לבית הספר.

<לילי אבירי: הוא נשאר שם עד אחר הצהרים, יש יום לימודים ארוך.

<לילי אבירי: יש ילדים שחוזרים, לא כל הילדים נשארים במועדונית.

<לילי אבירי: אז חלק מהילדים חוזרים הביתה, זו הסעה שניה, וחלק מהילדים נשארים בבית הספר, במועדונית, וזו הסעה שלישית.

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: את מדברת אתי לגבי הטרנזיטים ואני מדבר לגבי אותו אחד, הילד.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין פר משתמש אחד.

דוד אמסלם: יכול להיות שבאותו בית ספר נוסעות 20 מכוניות אבל זה לא 20 הסעות.

דוד אמסלם: ילד יוצא מהבית ומגיע לבית הספר – פעם אחת הסיעו אותו.

דוד אמסלם: פעם שניה זה למועדונית, אם ישנה כזאת.

דוד אמסלם: פעם שלישית זה מהמועדונית הביתה.

דוד אמסלם: זה הלופ.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה - -

<לילי אבירי: אתה מדבר על פר ילד.

<לילי אבירי: נציגי החינוך יכולים להסביר את זה יותר טוב.

<לילי אבירי: ההסעות של החינוך, הם מממנים הסעה ולא מממנים ילד.

<לילי אבירי: ההסעה של אחר הצהרים, נגיד מישהו שגר בירושלים ולומד במודיעין – אפילו אם יש ילד אחד, זאת נקראת הסעה שניה, הם מחזירים אותו בחזרה למודיעין.

<לילי אבירי: את ההסעה השלישית אנחנו מממנים פר ילד.

דוד אמסלם: גברתי, אני רוצה להבין דבר מאד פשוט: אני הבנתי משמעון ממשרד החינוך, שהוא מקבל מכם שמות.

<לילי אבירי: אז אני אומרת לך שזה שמות של ההסעה השלישית הזאת.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אין מצב שילד מוסע מבית הספר למועדונית.

דוד אמסלם: אין דבר כזה.

דוד אמסלם: לא היה.

<לילי אבירי: לא.

<שלמה קרפ: יש עמותות פרטיות שמממנות את ההסעות.

<שלמה קרפ: העמותות עצמן מממנות - -

דוד אמסלם: הצדיקים.

<שלמה קרפ: כן.

<שלמה קרפ: כי אם לא, הילדים שלנו היו מתנדבים בבית.

<שלמה קרפ: יש ארבע מדינות במדינה אחת.

דוד אמסלם: מבחינה מקצועית, איך את חושבת שהוא צריך ללכת?

<לילי אבירי: זה נראה לי לא סביר אבל זה התקציבים - -

דוד אמסלם: שאלתי.

דוד אמסלם: פעם אמרת למישהו אצלכם במשרד?

דוד אמסלם: שר העבודה החדש, חיים כץ, יודע ממה שאת אומרת?

<לילי אבירי: אני לא יודעת אם הוא הגיע לכל הסוגיות - -

דוד אמסלם: לא, לסוגיה הזאת, שילד נכה או בעל שיתוק מוחין, הוא צריך לקחת את עצמו למועדונית בכוחות עצמו.

<לילי אבירי: אמור לצאת חוק של טיפול בילדים אוטיסטים - -

<רויטל לן כהן: לא, לא.

<רויטל לן כהן: לא יצא החוק.

<לילי אבירי: אני אומרת לך מה הסוגיות שאנחנו העלינו.

<לילי אבירי: למה את אומרת לי לא להגיד?

<לילי אבירי: אני אומרת שזו אחת הסוגיות שאנחנו העלינו.

דוד אמסלם: וחוץ מילדים אוטיסטים?

דוד אמסלם: למשל עם שיתוק מוחין או נכי רגליים, גפיים?

<לילי אבירי: לא מממנים אבל אנחנו יודעים שצריך למממן אותם.

דוד אמסלם: אתם כותבים ניירות עמדה ומציפים אותם למעלה בנושא?

דוד אמסלם: אני יכול לקבל אותם?

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<נועה ביתן: אני מעמותת "אקי"ם".

<נועה ביתן: הנושא של המועדוניות זה נושא שהתעסקנו בו לפני כמה שנים כי פנו אלינו המון הורים לילדים עם מוגבלות שכלית, שהם זכאים למועדונית מטעם משרד הרווחה, אבל הבעיה היתה שלא היתה להם הסעה.

<נועה ביתן: בגלל זה הם לא הלכו למועדונית.

<נועה ביתן: - -

דוד אמסלם: זכאים?

<נועה ביתן: - - זכאים למועדונית מכוח הוראות שעה של משרד הרווחה, בעצם מסגרת המשך אחרי בית הספר, אבל להסעה הם לא היו זכאים.

דוד אמסלם: יש נכה שלא זכאי למועדונית?

<קריאות: כן, ברור.

דוד אמסלם: שיתוק מוחין למשל, זה נכויות קשות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, משרד העבודה והרווחה מממן את המועדונית אבל לא מממן את ההסעה למועדונית.

דוד אמסלם: מה הסיבה שהוא לא מממן?

<נועה ביתן: משרד הרווחה העביר אותנו למשרד החינוך, ומשרד החינוך העביר אותנו למשרד הרווחה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אתם על הקו בינתיים.

דוד אמסלם: ..

<נועה ביתן: לא, אנחנו הגשנו עתירה לפני שלוש שנים בנושא הזה, ולשמחתנו הרבה, לפחות לגבי הילדים שזכאים למועדונית, ילדים עם מוגבלות שכלית בינונית-קשה - -

דוד אמסלם: על כמה ילדים כאלה מדובר במדינת ישראל?

דוד אמסלם: מישהו יכול לתת לי תשובה?

<נועה ביתן: כמה ילדים זכאים למועדונית?

<נועה ביתן: ילדים עם מוגבלות שכלית יש בערך 10,000 במערכת החינוך.

<נועה ביתן: בערך שלושת רבעי מהם זכאים למועדונית.

<נועה ביתן: רק ילדים עם מוגבלות שכלית.

דוד אמסלם: משרד האוצר פה?

דוד אמסלם: אתה הרפרנט של ההסעות באוצר?

<משה ידידיה דיקשטיין: לא, אני של החינוך.

דוד אמסלם: תגיד לי, אתם לא מממנים את ההסעות של הילדים הנכים?

דוד אמסלם: אני אשאל את השאלה בשני כובעים: אני מבין שמשרד החינוך אמור למממן ילדים רגילים בכרטיסיות.

דוד אמסלם: זה מה שאני מבין, לפחות במצ'ינג.

דוד אמסלם: הייתי רוצה לדעת ממך מה בעצם הניצולת של אותו סעיף בכסף.

דוד אמסלם: תגיד לי כמה בוצע וכמה לא בוצע, והאם משרד האוצר לא מממן את הילדים האחרים שדיברנו עליהם כרגע, מבחינת משרד העבודה והרווחה, שזכאים למועדוניות.

<משה ידידיה דיקשטיין: שלום וברכה.

<משה ידידיה דיקשטיין: אני מודה, אני לא הרבה זמן בתפקיד ואני רושם את השאלה.

<משה ידידיה דיקשטיין: ככה - את ההסעות ואת הקריטריונים להם, משרד האוצר מממן את ההסעות.

<משה ידידיה דיקשטיין: לא רק שמממן, גם הגידול בתקנה הזאת של ההסעות משנה לשנה גדל.

<משה ידידיה דיקשטיין: מתקציב 2014 ל-2015 ול-2016 זה יהיה מיליארד ושמונה מיליון.

<משה ידידיה דיקשטיין: ב-2012 זה היה - -

דוד אמסלם: זה ההסעות בכללי במדינת ישראל.

<משה ידידיה דיקשטיין: רגע, אני אפרט.

<משה ידידיה דיקשטיין: - - סך הכל הגידול בשלוש השנים האלה היה 23%.

<משה ידידיה דיקשטיין: זה מעבר לגידול הטבעי של מערכת החינוך.

<משה ידידיה דיקשטיין: יש פה - -

דוד אמסלם: כמה בוצע בסעיף?

<משה ידידיה דיקשטיין: אני אברר את זה.

<משה ידידיה דיקשטיין: זה כסף - -

דוד אמסלם: מה הכנת את עצמך לדיון, גם אם אתה חדש?

<משה ידידיה דיקשטיין: אני אגיד: את התקנות אנחנו לא קובעים.

<משה ידידיה דיקשטיין: אנחנו, בשיתוף פעולה על הצרכים ואז, אנחנו בודקים את הצרכים.

<משה ידידיה דיקשטיין: לפי זה בודקים את ה - -

דוד אמסלם: רק שניה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה: אני לא יודע איך זה עובד אצלכם.

דוד אמסלם: האם אתה, במסגרת האגף שלך, כשאתה מסכים בצורך, מתקצבים אותו?

<משה ידידיה דיקשטיין: אנחנו מתקצבים, כן.

דוד אמסלם: שאלתי אם אתה.

דוד אמסלם: אני לא יודע מה הדינמיקה הפנימית.

דוד אמסלם: מה עמדתך האישית - שמעת את הדיון.

דוד אמסלם: מה עמדתך או מבחינתי עמדת האוצר כרגע לגבי ההסעות של ילדים מוגבלים, שזכאים ממשרד העבודה והרווחה למסגרת מועדונית, מה דעתך לגבי ההסעה הנוספת שצריכים להסיע אותם?

<משה ידידיה דיקשטיין: אני אומר את דעתי האישית - -

דוד אמסלם: רק האישית.

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: בסוף בסוף גם דעתו של שר האוצר זו הדעה האישית שמתורגמת לכסף.

דוד אמסלם: הרי אם לי יש דעה אישית, אני מתרשם וזו דעתי האישית.

דוד אמסלם: אני לא זורק קוביות, ומה שיצא אני מתקצב.

<משה ידידיה דיקשטיין: מקובל לחלוטין.

<משה ידידיה דיקשטיין: את כל הסיפורים שמעתי פה, הם באמת נוגעים ללב.

<משה ידידיה דיקשטיין: אני יודע שהקריטריונים נקבעים ויושבים עליהם הרבה זמן.

<משה ידידיה דיקשטיין: ואנחנו, בסופו של דבר, את הקריטריונים שנקבעים מתקצבים.

<משה ידידיה דיקשטיין: אני רק אומר שאנחנו ערים לדבר הזה.

<משה ידידיה דיקשטיין: הכסף לתקציב של ההסעות וההסעות לחינוך המיוחד עלה בהרבה.

<משה ידידיה דיקשטיין: לדוגמה - -

דוד אמסלם: לא צריך.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: השלטון המקומי, בבקשה.

<מיכל מנקס: אני רוצה לומר כמה דברים: 1.

<מיכל מנקס: תודה על הדיון הזה.

<מיכל מנקס: אני מודה שזה לא דיון ראשון, אני מקווה שזה יהיה דיון אחרון.

<מיכל מנקס: אני רוצה לחלק את הדברים שלי לשני חלקים, לפעולות שאנחנו עושים בטווח המידי ולפעולות שצריך לעשות, וזה בידיכם, בטווח הארוך: בטווח המידי – אני יושבת ליד קולגות שלי ממשרד החינוך, ואני מוכרחה לומר ששיתופי הפעולה לא היו מעולם הדוקים כל כך בין האגף לחינוך מיוחד לבין ההסעות.

<מיכל מנקס: המשמעות היא, ואני אומר, אני לא אומרת את זה סתם - -

דוד אמסלם: לא, תעברי לענין.

<מיכל מנקס: - -ואני אסביר מדוע: יש דוח בשם "דוח צרפתי" המוכר לכולנו, שנגנז לפני מספר שנים, בערך דקה אחרי שיצא לאוויר העולם.

<מיכל מנקס: - -

דוד אמסלם: למה?

<מיכל מנקס: - - הוא נגנז בשל העלויות הכבדות הכרוכות ביישומו.

<מיכל מנקס: אנחנו, מרכז השלטון המקומי - -

דוד אמסלם: אתם באוצר, גיביתם את "דוח צרפתי" בתקציב?

דוד אמסלם: אתם הסכמתם לתקצב את "דוח צרפתי" בזמנו?

<משה ידידיה דיקשטיין: אני לא יודע להגיד את הדבר הזה אבל אני יודע להגיד שכל שינוי בקריטריונים, ואת זה אני יודע, בדקתי, כמובן שיש לו השלכות מאד גדולות - -

<שלמה קרפ: אדוני היושב ראש, האוצר התנגדו.

<שלמה קרפ: בגלל זה הוא הלך למגירה.

<מיכל מנקס: - - אני רוצה להמשיך ולומר, זה בדיוק העניין: הדוח, על קצה המזלג, עוסק בסוגית המרחק, בסוגית ההסעה, בסוגית המלווים, בסוגית הבטיחות.

<מיכל מנקס: הוא עוסק בסוגיות נרחבות, כשבשורה התחתונה מדובר בתקנות ובכסף.

<מיכל מנקס: - -

דוד אמסלם: אגב, בדוח הזה, כשצרפתי ישב עליו, הוא שיתף גם את העמותות?

<מיכל מנקס: כולם הגיבו לדוח וגם לנו היו הערות.

דוד אמסלם: אנחנו יכולים לקבל את הדוח?

<אביבית ברקאי–אהרונוף: אנחנו שלחנו את עמדתנו.

<אביבית ברקאי–אהרונוף: אני אשמח להעביר לך, יש לי את הטיוטה שלו.

דוד אמסלם: אני מבקש שמשרד החינוך יעביר לוועדה את הדוח.

<מיכל מנקס: - - אני רוצה ברשותך להמשיך: מה שאנחנו מבקשים, ולא אחת, הוא לחבר את מסקנות "ועדת צרפתי" עם דוח "ועדת דורנר", שמדבר על שינוי תפיסה בעולמו ובגישת הזכאות של הילד עם הצרכים המיוחדים.

<מיכל מנקס: "דוח דורנר" מדבר על הסל ועל הבחירה של ההורה את המסגרת של התלמיד שהולך עם הילד.

<מיכל מנקס: ובמספר ועדות - -

דוד אמסלם: גברת, אין לי זמן, אני רוצה להיות ממוקד.

דוד אמסלם: אני לא רוצה שתסבירי.

דוד אמסלם: אנחנו לא ב"שבת תרבות", שאנחנו מפתחים את הנושא.

דוד אמסלם: אני באתי לכאן מאד ממוקד.

דוד אמסלם: כרגע, יש לך מה להוסיף?

דוד אמסלם: אני מבין שאת מהשלטון המקומי אז בואי תגידי לי מה עמדת השלטון המקומי.

<מיכל מנקס: אני אומר, אני יכולה לגיד את זה משני צדי המתרס:

<מיכל מנקס: אני יכולה להסביר שאם שמענו שיש כאן למעלה ממיליארד או כמעט שני מיליארד שקל שהאוצר מממן רק הסעות חינוך - הרשויות המקומיות מממנות למעלה מכפול מהסכום.

<מיכל מנקס: בחפץ לב, אגב, אבל אני חושבת שבאי שוויון ובאי צדק.

<מיכל מנקס: ישנן רשויות שמקבלות 90 אחוזי השתתפות.

<מיכל מנקס: למה?

<מיכל מנקס: אין לי הסבר.

<מיכל מנקס: ישנן רשויות שמקבלות רק 40 אחוזי השתתפות.

דוד אמסלם: מקבלים ממי?

<מיכל מנקס: ממשרד החינוך, ורק ממנו.

דוד אמסלם: שמעון, יש דבר כזה?

<מיכל מנקס: בהחלט.

<מיכל מנקס: לא אנחנו קבענו אבל זו העת לשנות.

<שמעון אבני: רשות שמסיעה בממוגן ירי מקבלת 90%.

<מיכל מנקס: או כשהיא מועצה אזורית.

דוד אמסלם: ולא ממוגן ירי?

<שמעון אבני: או מועצה אזורית 85%.

דוד אמסלם: למה מועצה אזורית 85%?

<שמעון אבני: זה היסטוריה.

<מיכל מנקס: ולמה משרד החינוך קונה את האוטובוסים למועצות האזוריות?

דוד אמסלם: אני לא נכנס לזה.

דוד אמסלם: אני שאלתי שאלה עכשיו.

דוד אמסלם: מי זה 60%?

דוד אמסלם: יש הרבה תעריפים?

<שמעון אבני: רחובות מקבלת 40%.

<שמעון אבני: יושב פה ראש המועצה של קרית טבעון והוא יגיד.

<שמעון אבני: אני לא יודע כמה בקרית טבעון.

דוד אמסלם: לא שאלתי כמה קרית טבעון.

דוד אמסלם: שאלתי עם יש מ-90%-40%?

דוד אמסלם: אתה והמזל שלך מה שנקרא?

<שמעון אבני: בדיוק.

<שמעון אבני: איך נפלת באותו תאריך שהחליטו לסגור.

<שמעון אבני: זה קשור בחוזים שהיו בעבר.

<רחלי אברמזון: זה לא כך.

<רחלי אברמזון: זה על פי תנאים שמצטברים.

<רחלי אברמזון: יש כאן מדד סוציו-אקונומי, יש מספר תושבים.

<רחלי אברמזון: זה לא ממומן רק לפי - -

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: רבותי, תודה.

<מיכל מנקס: אני רוצה עוד מילה: הנושאים שעומדים בפני הרשויות המקומיות הם הרבה מעבר למה שעלה כאן בדיון.

<מיכל מנקס: הרי מיהם האנשים הללו?

<מיכל מנקס: הם התושבים שלנו.

<מיכל מנקס: אני בטוחה שאין ראש רשות אחד שרוצה להכביד או להקשות.

<מיכל מנקס: אבל הגיע הזמן שיחברו את הקריטריונים לממדים ריאליים, כמו שאלות שאתה העלית, בצדק, שאלות שלא עולות על הדעת.

<מיכל מנקס: איך ילד ילך מרחק כזה?

<מיכל מנקס: למה אם הוא בפיגור קל, הוא לא זכאי להסעה?

<מיכל מנקס: למה יש הסעות שלא מזכות במלוות?

<מיכל מנקס: מי ייקח על עצמו?

<מיכל מנקס: אתה, כאדם פרטי, האם תיקח על עצמך אחריות להסיע ילד, גם כשאינו עם צרכים מיוחדים, עם נהג מונית ללא מלווה ברכב?

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<יקיר לין: אני ראש מינהל החינוך של ירושלים ואני אתייחס בקצרה: האחד – התעוררו פה, למשל, ב"אלין" תקלות.

<יקיר לין: תקלות שקורות בהסעות.

<יקיר לין: הזכיר כאן יצחק קדמן את נושא הפיקוח.

<יקיר לין: יש לנו תשעה מפקחים, שמפקחים על מערך החינוך המיוחד, רק על ההסעות בירושלים.

<יקיר לין: גם זה לא מספיק, אבל זה בהחלט פיקוח ובקרה.

<יקיר לין: בכל כמה שנים, כפי שתיאר פה אחד ההורים הראשונים, אנחנו עושים מכרז.

<יקיר לין: מיד אחרי מכרז יש הרבה מאד תקלות עם חברות, אצלנו זה 20 חברות הסעה שזוכות, ולוקח כמה ימים לתקן אותן וברוב המקרים זה מתיישר.

<יקיר לין: נושא המצ'ינג, שהוזכר כאן:

<יקיר לין: אנחנו משלמים 50% כרשות שמסיעה בלמעלה ממאה מיליון.

<יקיר לין: צריך להבין איזה עול זה על כתפי הרשות המקומית, למעלה מחמישים מיליון שאנחנו מוציאים על הסעות.

<יקיר לין: הנושא של המלווים – אנחנו עשינו העברה השנה ממלווים שחברות ההסעה שוכרות ומעסיקות למלווים שאנחנו מעסיקים.

<יקיר לין: זה מייצר בקרה חדשה וגם מעלה את איכות המלווים.

<יקיר לין: אני רק אומר שנאמרו פה הרבה מאד כשלים שצריך לתקן אותם.

דוד אמסלם: למה הפסקתם את המלווים ל"אלין?

<יקיר לין: אני לא יודע, זה היה לפני חמש שנים, כמו שזה תואר.

<יקיר לין: אני לא יודע למה.

<יקיר לין: נדמה לי, שהיתה חוות דעת - -

דוד אמסלם: בשנה שעברה.

<יקיר לין: לא, לא, זה לא היה לפני שנים.

<יקיר לין: זה ארבע או חמש שנים.

<יקיר לין: נדמה לי שהיתה חוות דעת משפטית, שמה שמשרד החינוך מממן אסור לתת לגוף, אתה חייב לעשות בעצמך.

<יקיר לין: נדמה לי שזו התשובה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<דוברת: אפשר להגיד משהו?

דוד אמסלם: בבקשה.

<דוברת: אני חד-הורית, יש לי שישה ילדים והבן שלי לומד בבית ספר "ברושים".

<דוברת: אני לוקחת אותו בבוקר לבית הספר ומחזירה אותו, והיו ימים שלא היה לי כסף לקחת אותו.

<דוברת: אין הסעות ואני צריכה לקחת אותו ל"בית הילד" בכוחות עצמי, ואני לא יכולה, זה קשה לי.

<דוברת: אני ממש זקוקה להסעה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: את דיברת.

<רויטל לן כהן: אבל יש לי כמה דברים שלא אמרתי ומאד חשוב לי לומר.

דוד אמסלם: אחרי זה תבואי אלי לחדר ותגידי לי.

<דובר: לא עלתה פה הסוגיה הזאת: ישנם הורים שהילדים שלהם לא יכולים לנסוע בתוך הסעה בגלל הרבה דברים, והם לוקחים אותם בהסעה לבית הספר.

<דובר: ישנו הסדר מסוים עם משרד החינוך, שההורים מסיעים את הילדים.

<דובר: לאחרונה, נודע לי שיש קצת קשיים בנושא הזה.

<דובר: אני מאד מבקש ממשרד החינוך שיפתרו את הקשיים האלה, יש הרבה קשיים שפונים אלינו כבר, שבעבר הסיעו את הילדים שלהם לבית הספר, ומשרד החינוך עזר להם במימון של ההסעה.

<דובר: אני מאד מודה לכם.

<דובר: תודה.

<רויטל לן כהן: אדוני, עוד שלוש נקודות.

דוד אמסלם: אמרתי לא, אז לא.

דוד אמסלם: דיברת פעמיים, יותר מרוב המשתתפים.

דוד אמסלם: רבותי, לפני שאני מסכם, אני רוצה, ברשותכם, לתת לכם איזו נגיעה אישית: יש ילד של חבר שלי, שהוא סובל משיתוק מוחין קשה.

דוד אמסלם: הוא משותף אתי ב"וואטסאפ" והוא כותב לי.

דוד אמסלם: לפני כמה ימים אני כותב לו, אני משתדל כמעט כל שבוע לכתוב לו כל מיני דברים.

דוד אמסלם: והילד כותב לי, הוא גר במעלה אדומים.

דוד אמסלם: הוא כותב את הסיפור הבא, קוראים לו ינון רפאלי, זה לא חשוב: "דודי, אני רוצה ללכת ל"שלווה" מבית הספר להסעה והם לא מסכימים לי." אז אני כותב לו: "נשמה, אני מטפל בזה, תהיה שמח".

דוד אמסלם: דרך אגב, הוא ילד אילם, נכה, הוא מתקשר אלא רק דרך הפלאפון.

דוד אמסלם: והוא כותב לי: "זה פגע בי ובחבר שלי".

דוד אמסלם: ואז אני עונה לו: "אל תדאג, אני אטפל בזה וכו".

דוד אמסלם: אז הוא כותב לי: "תודה".

דוד אמסלם: ואז הוא כותב: "אם הם לא יסכימו, דודי?

דוד אמסלם: " אני אומר לו: "אל תדאג, אנחנו נכריח אותם להסכים.

דוד אמסלם: " אגב, הילד מתקשר רק באמצעות הטלפון.

דוד אמסלם: תראו מה קורה לילד, אני כרגע בא מהזווית של הילד, ויש כמוהו עוד עשרות אלפים במדינת ישראל.

דוד אמסלם: ברשותכם, אני רוצה לסכם את הדיון ואומר כזה דבר: אני קיבלתי בימים האחרונים הרבה מאד פניות לטלפון שלי, ב"וואטסאפ" וגם במייל, עשרות אם לא מאות.

דוד אמסלם: הבאתי כמה דוגמיות כאן, אני לא אלאה אתכם.

דוד אמסלם: תראו, אני בא מהתחום המוניציפלי אחרי הרבה מאוד שנים, ואני סבור שהרשות היא בעצם ה""פיבוט"", היא "אבן הראשה" של האזרח מול השלטון המרכזי.

דוד אמסלם: השלטון המרכזי כמעט לא מספק שום שירות באופן ישיר.

דוד אמסלם: אפילו ביטחון וכולי, כשהוא מספק אותו, הוא לא מספיק ברמה הנדרשת.

דוד אמסלם: אני עשיתי פה דיון על שיטור עירוני – אנחנו עצרנו את החוק ולא אלאה אתכם, כי הרשויות כמעט רוצים גם עוד מעט לשלם דרך הארנונה את השוטרים.

<רויטל לן כהן: בחלק מהרשויות כבר יש, אדוני.

דוד אמסלם: לא צריך לעזור לי.

דוד אמסלם: - - כמעט כל השירותים שהאזרח מקבל הם מנותבים דרך הרשות.

דוד אמסלם: בדרך כלל, השלטון המקומי מממן את חלקם, מקצתם או כלום.

דוד אמסלם: זאת בעצם הנוסחה.

דוד אמסלם: אני גם ביקשתי, ואני איזום דיון וגם דיברתי עם השלטון המקומי, עם יושב ראש השלטון המקומי וכולי, ליזום דיון מקרו, מעטפת, ביחסים בין השלטון המרכזי לשלטון המקומי ברמת המימון.

דוד אמסלם: אבל ברמת הביצוע, צריך להבין שלממשלת ישראל ולשלטון המרכזי אין את הכלים.

דוד אמסלם: הכלים שלו זה השלטון המקומי.

דוד אמסלם: בסופו של דבר, גם אין בעיה לעשות את זה, זו רק שאלה של כסף, מי מממן מה.

דוד אמסלם: תראו, לגבי הנושא של הילדים, ואני מדבר כרגע בעיקר על הילדים שהם נכים, שיתוקי מוחין ובעלי נכויות קשות: אני סבור שראש רשות קודם כל צריך להסיע את הילדים לבית הספר, גם אם יש לו מחלוקת עם משרד הרווחה או משרד החינוך.

דוד אמסלם: אין מצב שילד נשאר בבית בגלל שיש איזו שהיא בעיה בין רשות כזאת או אחרת, וזה מה שקורה היום.

דוד אמסלם: דרך אגב, הילד הזה כבר שבוע בבית.

דוד אמסלם: זה משהו שלא נתפס לי בראש.

דוד אמסלם: אני משוכנע לחלוטין, במאה אחוז, שאם לאחד השרים היה ילד כזה והמפתחות היו אצלו, כל היום היו דיונים על הילדים האלה.

דוד אמסלם: לא יכול להיות שהילדים האלה, כמו שאמרתי, נשארים בבית.

דוד אמסלם: דרך אגב, המימון לא כל כך גדול כי בסך הכל, לא מדובר בהרבה ילדים.

דוד אמסלם: אז קודם כל, אני מבקש מהרשויות – קודם כל, זה האזרחים של הרשות, זה התושבים שלה והיא צריכה לטפל בהם.

דוד אמסלם: ראש הרשות, אחרי זה, אם הוא חושב שהוא צריך להיעזר בנו, במשרד כזה או אחר, אז אני אשמח ובוודאי הוועדה תשמח לבוא ולסייע, אבל בסופו של ענין, אני מבקש, אין מצב שהילדים האלה לא נפגעים והם לא מגיעים למסגרות בגלל הוויכוחים האלה.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: זה לגבי הנושא הזה.

דוד אמסלם: לגבי הנושא של הקריטריונים, "דוח צרפתי" וכולי – הייתי מבקש לקבל את "דוח צרפתי".

דוד אמסלם: אני מבקש שתשלחו לנו אותו תוך שבועיים כדי שנלמד אותו.

דוד אמסלם: כמובן, גם הייתי מבקש ממשרד החינוך להסביר לנו גם ולכתוב לנו מדוע "דוח צרפתי" נגנז.

דוד אמסלם: מה נעשה אתו מאז ועד היום, מי המתנגדים, למה מתנגדים, למה הוא נגנז ומי החליט לגנוז אותו וכולי.

דוד אמסלם: תראו רבותי, אני מבקש ללכת על המהלך הבא: אני חושב שבאמת ה"פיבוט" ו"אבן הראשה" של הסיפור הזה מבחינת הנהלים, תקצוב וכולי, זה משרד החינוך.

דוד אמסלם: אני מקצה למשרד החינוך שלושה חודשים, לא יותר, לגבי סגירת כל הנושא של הנהלים, התקנות.

דוד אמסלם: מי זכאי להסעה ולמה.

דוד אמסלם: לנמק לנו גם למה בכל הרמות, מילד רגיל ועד בעלי נכויות עם קריטריונים כאלה ואחרים, כל סוגי הנכויות.

דוד אמסלם: אני מבקש לקבל גם מכם, תשבו עם משרד העבודה והרווחה ותסגרו את הפינה בגלל שזה הילדים שלכם בסוף, אחריות שלכם – מה קורה עם ההסעה גם במועדוניות.

דוד אמסלם: אני לא רואה ארבעה גופים.

דוד אמסלם: משרד החינוך, לטעמי, צריך גם לטפל בנושא הזה, ואם הוא צריך העברה תקציבית ממשרד העבודה והרווחה, אז שידאג לקבל ממנו או שיתוקצב ישירות דרך האוצר.

דוד אמסלם: לא צריך דרך תחנה שלהם.

דוד אמסלם: דרך האוצר.

דוד אמסלם: הם יודעים, במקום להעביר לשני מקומות ושהם יעבירו אליכם ויש עוד פקיד, שייקחו אותו ויתנו לו משכורת כדי שהוא יעבור מפה לפה, יכול להיות שנעביר את זה ישירות וזה גם יחסוך את התקן.

דוד אמסלם: לגבי מפרט הרכב – איזה רכב, איך נתיבי התנועה, כמה זמן ילד כזה יכול לשבת, כמו שעלה כאן.

דוד אמסלם: מה רמת המלווה, מי מלווה, האם אוספים את המלווה מהבית, כן או לא.

דוד אמסלם: דרך אגב, יש פה ילדים שנשארים בבית על הוויכוח האם הטרנזיט אוסף את המלווה מהבית, כן או לא?

דוד אמסלם: אבל הילד נשאר בבית.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה הילדים עם הנכויות הכי קשות.

דוד אמסלם: לגבי הקליטה - איך הילד יורד, מי קולט אותו בבית הספר - -

<מחמד בחרי: גם משהו קטן:

<מחמד בחרי: הילדים שילמדו בבית חולים "אלין", המלווים צריכים רופאים טובים - -

דוד אמסלם: אין בעיה.

דוד אמסלם: לגבי מפרט המפקחים – מי מפקח, על כמה ילדים יש מפקח אחד, מה רמת המפקחים, מי מממן את המפקחים וכו.

דוד אמסלם: מוקד – אמא לא יודעת איפה הילד שלה, למי היא מתקשרת?

דוד אמסלם: האם לבעל הטרנזיט?

דוד אמסלם: האם למנכ"ל משרד החינוך?

דוד אמסלם: הדברים האלה חייבים להיות מובנים בנהלים, וגם מי זה נציב כבילות התלונות בנושאים האלה.

דוד אמסלם: נניח שאחד הגופים לא מתנהל נכון, למי פונים, שזה בעצם התפקיד שלו.

דוד אמסלם: אני רואה את הנושא הזה כנושא מאד מאד חשוב בהיבט הציבורי והחברתי.

דוד אמסלם: מדובר בחוליה כמעט הכי חלשה בחברה.

דוד אמסלם: זה הורים שיש עליהם ים של בעיות נוספות.

דוד אמסלם: בסופו של דבר הפרנסה שלהם נפגעת ויש להם עוד ילדים והם נכנסים למעגל.

דוד אמסלם: עבירה גוררת עבירה ובסוף, ההורה מוצא את עצמו במצב של הגברת, וזה לא הגיוני.

דוד אמסלם: בסוף כולם בסדר, באים לכאן עם המצגות, אני ככה אני ככה, רק הילד נשאר בבית.

דוד אמסלם: רבותי, אם זה לא יבוצע תוך שלושה חודשים, אני אקח ועדת מומחים ואנחנו, בוועדה, נעשה את זה בחקיקה שלנו.

דוד אמסלם: אנחנו נכריח גם את האוצר וגם את משרד החינוך.

דוד אמסלם: אנחנו נקבע.

דוד אמסלם: אני אקבע מה הקריטריונים.

דוד אמסלם: אז לכן, כדאי שאתם תעשו את העבודה, תשבו עם מנכ"לית משרד החינוך.

דוד אמסלם: אנחנו נשלח את זה לשר החינוך.

דוד אמסלם: אני עוד שלושה חודשים אזמן לכאן את הוועדה.

דוד אמסלם: יכול להיות שאני כבר לא צריך את כולם אבל אני צריך את משרד החינוך ואת משרד העבודה והרווחה והאוצר והרשות המקומית.

דוד אמסלם: אתם תציגו לנו את העבודה ולא, כמו שאמרתי, אני אקח ועדת מומחים שלנו, של הוועדה, ואני אוביל את החקיקה לבד.

דוד אמסלם: זה דבר שהוא חסר תקדים בכנסת אבל כנראה שזה מה שקורה.

דוד אמסלם: אני עוד מעט פותח כאן מחלקה של יועצים כדי לעשות חקיקות שהמשרדים לא רוצים לעשות אותם.

דוד אמסלם: ולכן, אני אומר שזה מקרה חריג, זה מקרה קיצוני, ואני מבקש לקחת אותו ברצינות.

דוד אמסלם: עוד שלושה חודשים, כמו שאמרתי, אני אעשה את הוועדה כאן, ואני אבקש לקבל את כל הממצאים כפוף לכל הפירוט הזה.

דוד אמסלם: תוך שבועיים הייתי רוצה לקבל את דוח הביצוע לגבי ההסעות, מה הניצולת התקציבית.

דוד אמסלם: לא שמעבירים אותה.

דוד אמסלם: אני מקווה שלא מעבירים אותה לסעיפים אחרים אבל אני רוצה לדעת מה הניצולת התקציבית מהאוצר, וכמו שאמרתי – ו"דוח צרפתי" אנחנו רוצים לקבל.

<קריאה: מה עם הפתרונות?

<קריאה: אלה שלא נוסעים עכשיו?

דוד אמסלם: לא לצעוק.

דוד אמסלם: לפני שאני נועל את הישיבה, חבר הכנסת מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב ראש.

אורי מקלב: אני מבקש להודות לך על קיום הדיון.

אורי מקלב: אנחנו יודעים כאן, כחברי כנסת, שלקיים דיון בימי פגרה וקרוב לחגים זה דורש מאמץ.

אורי מקלב: אני חושב שלראשונה, ואני נמצא כבר כמה שנים בכנסת, ועדת הפנים, בהיבט של הרשויות המקומיות ובנושא של הסעות נכים או הסעות של בעלי מוגבלויות קלות או כבדות, גם באים לדון כאן, גם במסגרת הרשות המקומית.

אורי מקלב: אתה לא יודע כמה אתה צודק, כמה חשוב שזה לא רק משרד החינוך אלא השיתוף של הרשויות המקומיות מאד חשוב.

אורי מקלב: אתן לך דוגמה, אדוני – כפי שידוע, ודאי שזה עלה כאן בוועדה, אני מתנצל, ניהלתי ישיבה אחרת, שנקבע לפי מרחקים.

דוד אמסלם: כן, דיברנו על זה.

אורי מקלב: לא ג'י פי אס, יש מדידה.

אורי מקלב: אבל מה לעשות, לדוגמה, שקרית חינוך שנמצאת מפוזרת באזור מסוים, משרד החינוך מחשיב את הכניסה לבית הספר מרחוב איקס, שם אין שני קילומטר אבל כיתת הלימוד דווקא מגיעה מפתח אחר, שהמרחק גדול מאד ובכלל הגישה אחרת לשם.

אורי מקלב: האדם הפרטי, קשה לו לעמוד מול משרד החינוך ולהגיד לו: תשמע, אתם טועים כאן בעניין הזה.

אורי מקלב: אבל רשות מקומית שבאה ואומרת למשרד הפנים, והמעורבות שלה בהסעות ואומרת: איך חישבת את זה?

אורי מקלב: אתה חישבת את זה מרחוב הרצל אבל הכניסה לכל הכיתה היא כניסה מרחוב ז'בוטינסקי והמרחק כבר אחר, ולגמרי הוא זכאי להסעה.

אורי מקלב: אני רק מביא לך דוגמה.

אורי מקלב: משפט אחרון: אתה עושה את זה על פתיחת שנת הלימודים, כאשר ההורים לאותם ילדים או בעלי מוגבלויות קשות או קלות, הזמן שהוא נמצא במקום הכי פחות בטוח מבחינתם זה הזמן של ההסעות, אם יש הסעות או אין הסעות.

אורי מקלב: בבית הוא נמצא בבית, במוסד החינוך הוא נמצא במוסד החינוך.

אורי מקלב: המקום הכי בעייתי והכי מדאיג לכל ההורים האלה זה הקטע הכי פרוץ – זה הקטע הזה שבין מוסד החינוך לבין הבית, ושם הוא נמצא בידיים או של ההסעות, ואתה יודע שהיום, בעידן של המכרזים, לא דיברנו מספיק מי מיומן, מי אלה שעושים את ההסעות והמלווים, ובוודאי כאלה שלא זוכים להסעות.

אורי מקלב: יושבים בבית ילדים שלא זכו להסעות ושלא אישרו אותם בגלל מרחקים כאלה ואחרים.

אורי מקלב: מי שרואה את זה במרחקים, 1.8 קילומטרים, זה המודד, זה מרחקים גדולים מאד.

אורי מקלב: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני רק רוצה לבקש מבחינת משרד החינוך: בנהלים שאנחנו מבקשים, אין מצב שזה נתון לגחמות או רצון טוב של מישהו.

דוד אמסלם: אני מבקש לקבל את ההנחיות - מה כל תלמיד זכאי לפי חוק.

דוד אמסלם: אם לא, אנחנו נחוקק.

דוד אמסלם: מה זכאי ומה לא זכאי ולא מה רוצים או מה רצוי או מה מישהו רוצה לתת לו, כן או לא.

דוד אמסלם: זה לא בשיקול דעת של ראש הרשות.

דוד אמסלם: דבר שני, אני מבקש במידי שאתם תשנו כרגע, תוציאו חוזרי מנכ"ל, שאין מצב, ומצדי תטילו את זה כרגע על הרשות המקומית, שיש ילד שנשאר בבית בגלל נושא מימון.

דוד אמסלם: זה לא מעניין את הילד.

דוד אמסלם: גם אם הוויכוח בין הרשויות כרגע - דרך אגב, לא מזמן חוקקו חוק ונתנו אחריות פלילית לראש הרשות.

דוד אמסלם: אני מכיר פה ראש רשות אחד, לפחות, שיושב בכנסת, שעכשיו כמעט עומד לדין פלילי על איזה ביוב שזורם והוא לא יודע.

דוד אמסלם: על ילדים שיושבים בבית, זה בסדר.

דוד אמסלם: על איזה ביוב קטן רוצים להעמיד אותו לדין פלילי.

דוד אמסלם: דרך אגב, זאת הסנקציה הפלילית שהייתי נותן לראשי רשויות ולא על הביוב.

דוד אמסלם: על זה דווקא.

דוד אמסלם: אז לכן אני אומר:

דוד אמסלם: כאן אני מבקש שתתקנו את חוזרי המנכ"ל, תשבו עם מנכ"לית משרד החינוך, וכאן, אני מתכוון באופן מידי.

דוד אמסלם: זה בוער עכשיו כי הילדים יושבים עכשיו בבית.

דוד אמסלם: תוציאו הנחיות לכל ראשי הרשויות שאין מצב שיש ילד שיושב בבית.

דוד אמסלם: אחרי זה תתווכחו אתם על הכסף.

דוד אמסלם: אנחנו ניפגש בעוד שלושה חודשים.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: הישיבה נעולה.