ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 44, 2015-07-28 11:00

אלי אלאלוף: בוקר טוב.

אלי אלאלוף: אני מודה לחברת הכנסת זהבה גלאון על היוזמה לקיום הדיון, תודה רבה, ולחבר הכנסת אילן גילאון ולחברת הכנסת מירב בן ארי שהיא יחד אתי בסיעת כולנו.

אלי אלאלוף: אנחנו שמחים לארח אתכם ולשמוע את הבעיות המאוד קשות של אוכלוסיות דרי הרחוב, שזה באמת נושא שמחייב הרבה יותר עשייה מכפי שנעשה.

אלי אלאלוף: יש לנו פתרונות חלקיים ונשמע על כך מחברת הכנסת זהבה גלאון.

אלי אלאלוף: לפחות רבע מהפתרונות הנדרשים היום במדינה קיימים ומשרד הרווחה אמור לעשות הרבה יותר, למרות המשאבים המצומצמים שלו.

אלי אלאלוף: הרגשה אישית, למרות שאני פעלתי בנושא הזה, אני חייב להגיד שלא מספיק עשינו ויש צורך לעשות עוד.

אלי אלאלוף: חברת הכנסת גלאון, בבקשה.

אלי אלאלוף: אחר כך נאפשר למשרד הרווחה שיש לו מצגת לתת לנו נתונים.

זהבה גלאון: תודה רבה אדוני.

זהבה גלאון: אני רוצה להגיד שבניגוד אליך ולחברת הכנסת בן ארי שאני יודעת שעסקה בנושא הזה, אני מודה שהסוגיה של אוכלוסיית דרי הרחוב בישראל, בנושא הזה לא עסקתי והתוודעתי אליו בעקבות סרט שראיתי בפסטיבל דוק אביב שעשתה הבמאית קלאודיה לוין שיושבת כאן.

זהבה גלאון: הבנתי שאחר כך אדוני גם תקרינו קטע קצר מהסרט החשוב הזה.

זהבה גלאון: מי שלא ראה, אני ממליצה לו עכשיו לראות כי כדאי לראות אותו.

זהבה גלאון: קלאודיה לוין בעצם תיעדה במשך ארבע שנים את החיים של שלושה דרי רחוב.

זהבה גלאון: אני מודה שלא ישנתי בלילה.

זהבה גלאון: אנשים שחיים ברחוב ואיך הם נאבקים את המאבק היום יומי שלהם להישרדות.

זהבה גלאון: כשרואים את זה, אומרים שלא יכול להיות שזאת מדינת ישראל.

זהבה גלאון: לא יכול להיות שזה אצלנו.

זהבה גלאון: יש כאן מומחים יותר גדולים ממני, אבל אני רוצה להעלות לדיון, אדוני ברשותך, מה שמטריד אותי זה שבעצם אתה רואה אנשים, חלקם מכורים לסמים וחלקם מכורים לאלכוהול, שהדבר שהם מחפשים זה להניח את הראש שלהם ואיפה הם מניחים את הראש שלהם.

זהבה גלאון: אנחנו יודעים שיש את כל התקנות של הרשויות שקובעות ש-15 דרי רחוב לפחות בעיר מסוימת מחייבים הקמת מסגרת טיפולית, אבל אנחנו יודעים שבפועל זה לא קורה.

זהבה גלאון: אנחנו יודעים שיש רשויות מקומיות שהן לא מקימות מקלטים בתחום שלהן כי הן חושבות שזה אולי יבריח את דרי הרחוב למקום אחר.

זהבה גלאון: אני חושבת שצריך לשים לזה סוף וצריך להקים מקלטים גם מכובדים ומכבדים וגם שתהיה נגישות בכל עיר לאנשים שהם חסרי בית ודרים ברחוב.

זהבה גלאון: אחד הנתונים המדהימים שאני קיבלתי זה שמספר מקומות הלינה במסגרות המקומיות והארציות, ואני מצטטת, שקיימות היום נותן פתרון לפחות לרבע מכלל דרי הרחוב.

זהבה גלאון: רבע.

זהבה גלאון: אבל מה אנחנו עושים עם כל השאר?

זהבה גלאון: אחד הדברים המזעזעים שהתגלו בסרט זה איך בעצם אנשים מטולטלים או מטורטרים ממקום למקום, איך המערכת הבירוקרטית בעצם לא מייצרת הלימה בין המסגרות השונות, כל דבר מהווה בעיה בפני עצמה.

זהבה גלאון: אישה שהיא חולה, היא לא יכולה ללכת למקום מסוים, אדם שהוא מכור לסמים, לא יכול ללכת למקום אחר.

זהבה גלאון: כל הטרטור הבירוקרטי הזה הוא פשוט בלתי מתקבל.

זהבה גלאון: אני חושבת שצריך לפשט את ההליכים הבירוקרטיים בהקשר הזה ולדאוג לכך שאנשים שמכורים, שרוצים להגיע לטיפול, יגיעו.

זהבה גלאון: מה קורה?

זהבה גלאון: היום במצב שלמשל מכורים שרוצים להגיע לטיפול, הם צריכים להראות התקדמות בתהליך הגמילה אבל איך הם יראו התקדמות?

זהבה גלאון: הם חיים ברחוב.

זהבה גלאון: אין להם דירות זמניות והם גם לא יכולים להראות התקדמות.

זהבה גלאון: כשאתה ברחוב, אתה צריך לחפש מקום להניח את הראש, איך אתה תראה התקדמות בגמילה?

זהבה גלאון: אני רוצה ממש להודות לך על עצם קיום הדיון.

זהבה גלאון: אני יודעת שאי אפשר למצות הכול בדיון אחד, אבל אני רוצה להודות על עצם קיום הדיון והמחשבה איך מייצרים מדיניות מניעה ואיך מייצרים רצף טיפולי לטווח ארוך.

זהבה גלאון: זה שמשרד הרווחה עצמו אומר – ואתה אמרת את זה בפתח דבריך – שהתכניות שקיימות היום מראות ארבעים אחוזים הצלחה בעוד שתכניות אחרות בעולם – זה אני אומרת על פי נתונים שנמסרו לי - מראות משהו כמו 85 אחוזי הצלחה ויש תכניות שמדברות על דיור תחילה.

זהבה גלאון: בוא ניתן להם דיור ואז נאפשר להם לחיות חיים מכבדים.

זהבה גלאון: אנשים שנקלעו לסיטואציה הכי קשה בחיים שלהם, מגיעים להם חיים מכבדים.

זהבה גלאון: אני רוצה לסיים שוב גם בתודה וגם לבקש מאדוני, אחרי שיצפו בקטע הקצר מהסרט, לאפשר לאנשים שהגיעו לכאן להביע את דעתם.

זהבה גלאון: תודה רבה.

אלי אלאלוף: לשם כך הם כאן.

אלי אלאלוף: תודה.

מירב בן ארי: לפני שאנחנו צופים בקטע מהסרט, אני רוצה לומר משהו.

מירב בן ארי: קודם כל, אני מודה לך אדוני היושב ראש על קיום הדיון וכמובן לחברת הכנסת זהבה גלאון שמעלה את הנושא הזה.

מירב בן ארי: זה נושא שהוא מאוד קרוב אלי.

מירב בן ארי: רק לפני שבוע כינסנו כאן שדולה למען בני הנוער בסיכון והכינוס הראשון החגיגי – לא ממש חגיגה, אבל זה כינוס ראשון – עסק בנושא של חסרי בית צעירים.

מירב בן ארי: אני כן רוצה לומר משהו בהתייחסות ואני גם אדבר על זה אחר כך, וגם ביקשתי מחסרות בית שיגיעו לכאן וידברו ויספרו על החיים שלהן.

מירב בן ארי: פגשתי אותן גם בסיור שעשיתי ונראה לי שאין יותר טוב ממראה עיניים.

מירב בן ארי: הן נמצאות כאן והן ידברו.

מירב בן ארי: הדבר שאני רוצה להתייחס אליו, בגלל המצגת של משרד הרווחה, זה הנושא של חסרי בית צעירים, כלומר, מגיל 18.

מירב בן ארי: זאת אומרת, הנושא של פנימיות הרווחה – ונמצאים כאן הנציגים שלהן – ואתם תשמעו גם את חסרות הבית מדברות על כך שהן ברחו, וזה היה כבר בגיל 15.

מירב בן ארי: אני דווקא רוצה, אם אפשר, ברשותך וכמובן ברשותך חברת הכנסת גלאון, שנמקד מה עושה המדינה לאותו ילד שהוא עדיין ילד או ילדה בת 18 שהיא כבר לא יכולה להיות בפנימיית הרווחה, לצבא כנראה היא לא תלך והיא נמצאת ברחוב.

מירב בן ארי: מה עושה המדינה ואיזה פתרונות היא נותנת.

מירב בן ארי: אני כמובן יודעת אבל אני אתן למשרד הרווחה להפתיע אותי.

מירב בן ארי: מגיל 18 עד גיל 26, שאלה הם הצעירים.

מירב בן ארי: היום זה עד גיל ארבעים, אבל לא משנה ונגיד עד גיל 26 ואני שואלת מה המדינה עושה כדי לתת פתרון לאוכלוסייה הזאת של הצעירים.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אפשר להקרין את הקטע מהסרט.

זהבה גלאון: אולי נציג קודם את הבמאית.

קלאודיה לוין: שלום.

קלאודיה לוין: הגעתי באיחור.

קלאודיה לוין: אני הבמאית קלאודיה לוין.

זהבה גלאון: אדוני היושב ראש, אני רוצה להציג לך את הבמאית של הסרט קלאודיה לוין.

זהבה גלאון: (הקרנת קטע מסרט).

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אני מודה לבמאית על האומץ לעשות סרט על עולם כל כך קשה.

אלי אלאלוף: זה בעיקר תל אביב?

קלאודיה לוין: תל אביב.

קלאודיה לוין: בלווינסקי.

קלאודיה לוין: כל האזור של התחנה המרכזית.

אלי אלאלוף: אם מותר להתנחם במשהו, אצלנו בפריפריה זה פחות קשה, אולי בזכות זה שחלקם עוברים לתל אביב כי שם יותר "קל".

אלי אלאלוף: תבורכי על היוזמה ועל ההתמודדות כי אני בטוח שלא היה קל לצלם והייתה הזדהות מטורפת ומדהימה.

קלאודיה לוין: מצלמות נסתרות ואייפונים.

אלי אלאלוף: אני מאוד מודה לך על היוזמה שלך בנושא ועל המעשה האמיץ שעשית כשהבאת את זה לידיעת הציבור.

קלאודיה לוין: אני רוצה יותר לשמוע מהמומחים.

קלאודיה לוין: כתבתי משהו שאני רוצה להקריא כי כך יהיה לי קל יותר, מה גם שאני לא רגילה לדבר בפורומים כאלה.

קלאודיה לוין: ב-2011 נחשפתי לכל הנושא הכואב של דרי רחוב.

קלאודיה לוין: כל הגופים שכביכול יש להם המון רצון לעזור לכולם אבל אין ממש איזשהו גוף הוליסטי שמדבר אל גופים שנמצאים אחד נגד השני וזה הדבר הכי כואב לי.

קלאודיה לוין: היום באמת הייתי רוצה לשמוע הרבה יותר מהאנשים שעובדים בעמותות האלה או שמחוקקים חוק.

קלאודיה לוין: אני רוצה להיחשף אליהם.

קלאודיה לוין: אני מכירה את המקום הכואב של אותם אנשים שחיים שלושים וארבעים שנים כאשר הרבה מהם הלומי קרב, אנשים שעברו אונס אכזרי ביותר ועדיין משלמים בהיררכיה הכי כאובה.

קלאודיה לוין: אם יהיה לי מה להוסיף או לומר לגבי החוויה האישית שלי, שעד היום אני מלווה את האנשים שנופלים.

קלאודיה לוין: עכשיו למשל יש שניים שהם שוב בשיקום מאוד מאוד קשה.

קלאודיה לוין: עוד נושא שחשוב להעלות הוא שכל פעם כשאני שואלת כמה דרי רחוב יש, אומרים לי איזה אלף.

קלאודיה לוין: אחת הבעיות העיקריות היא שאין איזשהו גוף שיודע וסופר כי אני משערת שעל זה אתם מסתמכים ומוציאים חוק.

אלי אלאלוף: זה ההיגיון אבל לא תמיד זה הגיוני.

קלאודיה לוין: אין גוף כזה.

קלאודיה לוין: אני שמחה לראות את כל מי שהגיע לדיון בנושא מאוד מאוד חשוב.

קלאודיה לוין: נכון, זה כולל נערים ונערות כאשר רבים מהם הם ילדים של אותם דרי רחוב.

קלאודיה לוין: הייתי כן רוצה לחבר את המאבק ולעבור את כל המפלגות.

אלי אלאלוף: זה לא נושא מפלגתי.

אלי אלאלוף: זה הדבר היחיד עליו אני מוכן להתחייב.

מריה פודגייצקי: אני מפקחת ארצית לטיפול בדרי רחוב ונמצאת בתפקיד הזה מעל שנתיים אבל באה מהתחום ומהשטח.

מריה פודגייצקי: אני חייבת להגיד לכם שלא הייתי צריכה לראות את הסרט כדי לזהות את האנשים שאני מכירה אותם לא מהיום ולא מאתמול.

מריה פודגייצקי: היום, כמו שציינת, אחת מהם נמצאת באחת המסגרות שלנו.

מריה פודגייצקי: ברשותכם, אני רוצה להודות לכל מי שעומד מאחורי היוזמה הזאת להעלות את הסיפור של דרי הרחוב בכנסת.

מריה פודגייצקי: אמר נתן זהבי אחרי הקרנת הסרט שזה סרט שהיו צריכים לראות בכנסת ואכן היום הסרט הזה בכנסת ואני מברכת על כך.

מריה פודגייצקי: מבחינת משרד הרווחה, אני רוצה להגיד לכם שאנחנו מאוד מבואסים ומאוד כואבים את הסיטואציה הזאת.

מריה פודגייצקי: אנחנו רואים את הסיטואציה הזאת.

מריה פודגייצקי: אני רוצה להתחיל ולומר לכם שאנחנו היום נמצאים במצב שיש לנו מספיק ידע וניסיון ואנחנו יודעים למפות את זה, להבדיל ממה שנאמר כאן.

מריה פודגייצקי: אנחנו יודעים למפות בדיוק מה אנחנו יכולים וצריכים לעשות בנושא הזה.

מריה פודגייצקי: אני מדברת על זה בצורה מאוד מאוד מספרית.

מריה פודגייצקי: עכשיו סיימנו סקר ואנחנו לא מנחשים.

מריה פודגייצקי: הסקר הזה מוכיח אחד לאחד שהנתונים שאנחנו אוספים מדי שנה בקפדנות רבה – ויושבים כאן אנשים מהרשויות המקומיות שיודעים זאת – אנחנו מגיעים לרזולוציה שאנחנו מגיעים את האנשים האלה בפנים ובשמות, כולל אני.

מריה פודגייצקי: אני מגיעה למסגרות ואני רואה אותם ואני מדברת אתם.

זהבה גלאון: כמה יש?

מריה פודגייצקי: היום ברחוב, לפי הסקר – ואני מדברת על שוהים ברחוב כשאנחנו מתייחסים גם למי שנמצא בחושות, בבתי כנסת וכולי, מישהו שאנחנו נראה אותו מקבץ נדבות במהלך היום – בין 800 ל-900 אנשים כאלה, מתוכם כמחצית מוכרים היום – והכוונה מטופלים ומקבלים שירות כזה או אחר ממשרד הרווחה או ממוסדות אחרים – כמחצית.

אלי אלאלוף: חברים, אני מבקש לקיים דיון מסודר.

אלי אלאלוף: אם יהיו הערות, הן לא ייכנסו לפרוטוקול ויצא לנו פרוטוקול קטסטרופלי ולא שימושי.

אלי אלאלוף: הפרוטוקול לא חשוב אלא הוא שימושי עבורנו.

אלי אלאלוף: כשתקבלו את רשות הדיבור, תגידו את השם, את התפקיד, אם תרצו.

אלי אלאלוף: תאפשרו להשלים את ההצגה ואחר כך ניכנס לתגובות שלכם.

אלי אלאלוף: אני בטוח, וכולם יודעים, שכל אחד מאתנו מחזיק את המספר שלו והוא חושב שהוא הנכון.

אלי אלאלוף: אני מבקש, בלי ויכוח על המספרים.

אלי אלאלוף: זה באחריות נציגת משרד הרווחה והיא נותנת את המספרים ואחר כך מי שרוצה לתת מספר, שייקח את האחריות שלו.

אלי אלאלוף: אני מבקש, בלי ויכוח.

מריה פודגייצקי: כמחצית מהאנשים- אנחנו משערים, ואנחנו מבססים את זה על מידע שנאסף על ידי חוקרים בלתי תלויים ולכן אני מקבלת את המספר הזה ואתו נצטרך להתמודד ולעבוד – נכון להיום מוכרים לשירותי הרווחה בצורה כזאת או אחרת ומקבלים מאתנו שירות.

מריה פודגייצקי: 270 אנשים נמצאים היום במסגרות עם לינה, בטיפול בדרי רחוב.

מריה פודגייצקי: אני רוצה להסביר ולומר שאנחנו מדברים על מספר כמעט קבוע מזה שנים.

אלי אלאלוף: מה הגילאים?

מריה פודגייצקי: אני אגיע לזה ואני אראה לך את פילוח הגילאים.

אלי אלאלוף: תנסו להיות ממוקדים בבקשה כי הנושא כבד ואין לנו הרבה זמן.

מריה פודגייצקי: 55 אחוזים מהמטופלים שלנו הם בגילי 46-67.

מריה פודגייצקי: זאת המסה הקריטית של טיפול בדרי רחוב בוגרים.

מריה פודגייצקי: אני רוצה לדבר לרגע על גורמים לנושא הזה של דרי רחוב.

מריה פודגייצקי: אנחנו מדברים קודם כל על חוסר יכולת להתקיים מהבטחת הכנסה וסיוע בשכר דירה.

מריה פודגייצקי: אלה עובדות.

מריה פודגייצקי: בן אדם שלא מצליח להתפרנס והוא גם לא מצליח לשרוד עם הקצבאות שהמדינה נותנת לו.

מריה פודגייצקי: מעבר לכך, יש את כל הנושא של מחלות נפשיות, התמכרויות ושילובים כאלה ואחרים וחלקם מהווים את הסיבה לדרות רחוב וחלקם כתוצאה מדרות רחוב.

מריה פודגייצקי: ותק.

מריה פודגייצקי: אנחנו מטפלים לפחות ב-400 אנשים שכבר עברו תכניות טיפול שלנו לפחות פעם אחת ועל זה אני רוצה אחר כך לדבר.

מריה פודגייצקי: ברשותך, אני מדלגת כי אמרנו שאנחנו בחוסר זמן.

מריה פודגייצקי: יש הרבה יותר גברים מנשים.

מריה פודגייצקי: אנחנו מדברים על 17 אחוזים בלבד של נשים.

מריה פודגייצקי: זה פילוח חשוב שאני לא יודעת אם אתם מצליחים לראות, אבל אנחנו יכולים לראות כאן שהרוב הגדול של המטופלים שלנו מכורים או לסמים או לאלכוהול.

מריה פודגייצקי: כ-65 אחוזים מוגדרים כמכורים למשהו.

מריה פודגייצקי: הפילוח הזה מאפשר להבין מה הבעיה האקוטית של האוכלוסייה הזאת.

מריה פודגייצקי: 23 אחוזים מכלל דרי הרחוב שמטופלים היום הם חולי נפש.

מריה פודגייצקי: 21 אחוזים מכורים לסמים וזאת הבעיה המרכזית שלהם וזאת בעיה לטיפול.

מריה פודגייצקי: 31 אחוזים מכורים לאלכוהול ו-25 אחוזים סובלים מבעיות גופניות.

מריה פודגייצקי: אני מדברת על אנשים כאשר אנחנו בתהליך מול משרד הבריאות למימוש קוד משרד הבריאות או זכאות כזאת או אחרת.

מריה פודגייצקי: זה המיפוי שלנו.

מריה פודגייצקי: זה לא אומר שאין בעיות אחרות.

אלי אלאלוף: יש לכם מיפוי גיאוגרפי?

מריה פודגייצקי: כן.

אלי אלאלוף: איפה זה קיים חוץ מתל אביב?

מריה פודגייצקי: הריכוז הגדול ביותר בתל אביב.

מריה פודגייצקי: במקום השני, ירושלים וחיפה.

מריה פודגייצקי: אזור הצפון.

מריה פודגייצקי: אחר כך אנחנו מגיעים לאשדוד שם יש ריכוז גבוה מאוד של יוצאי חבר העמים כשהמאפיין המרכזי שלהם הוא שימוש באלכוהול ובעיות גופניות כתוצאה משימוש מתמשך.

מריה פודגייצקי: נמצאת כאן נציגת אשדוד.

מריה פודגייצקי: אנחנו גם יוצאים אתם לפרויקט שאני אדבר עליו כי לא נדבר רק על בעיות אלא גם אולי על פתרונות שאנחנו מציעים.

אלי אלאלוף: מה לגבי הנוער?

אלי אלאלוף: עד גיל 18.

מריה פודגייצקי: לגבי נוער, זה לא משהו שנמצא באחריות שלי ולכן אני לא יכולה לתת לך נתונים.

אלי אלאלוף: הם לא ברחוב?

מריה פודגייצקי: זה לא נושא הדיון הזה ואני לא יכולה להתייחס אליו.

מריה פודגייצקי: יש גוף אחר שמתמחה ומתמצא בנושא הזה.

אלי אלאלוף: יש במשרד הרווחה גוף אחר.

מריה פודגייצקי: אני לא רוצה לתת נתונים בשלוף.

אלי אלאלוף: בסדר.

אלי אלאלוף: היות ואני קצת מכיר את הנושא מלפני גיל 18, המצב הוא לא פחות חמור, אם לא יותר.

מירב בן ארי: מאיזה גיל את מתייחסת?

מריה פודגייצקי: אנחנו אמורים לתת שירות, ואנחנו נותנים שירות, מגיל 18.

קריאה: בירושלים זה אחרת.

מריה פודגייצקי: יש איזשהו כפל בין 18 ל-24 והוא לא במקרה.

מריה פודגייצקי: מי שיכול ומסכים לקבל שירות במסגרות שלנו, אנחנו נקבל אותו.

מריה פודגייצקי: הבעיה היא אחרת והיא שנוער וצעירים, אני חושבת שאת העלית את זה - - -

אלי אלאלוף: יש לקונה.

אלי אלאלוף: מי אחראי?

מריה פודגייצקי: ילד ונוער.

אלי אלאלוף: ילד ונוער, מגיע עד גיל 24.

מריה פודגייצקי: תבינו למה יש לנו כאן כפילות.

מריה פודגייצקי: אם עובד דרי רחוב שלנו, של הבוגרים, מגיע לרחוב ורואה מישהו בגיל 19, הוא מטפל בו.

מריה פודגייצקי: הוא קודם כל ייקח אותו ולא יגיד לו, סליחה, אתה צעיר.

מריה פודגייצקי: זה מה שחשוב להבין כאן.

מירב בן ארי: לאן הוא ייקח אותו?

מריה פודגייצקי: הוא יציע לו את המסגרות שיש לנו.

מירב בן ארי: מה המסגרת?

מריה פודגייצקי: תלוי מה מצבו.

מירב בן ארי: אני שאלתי שאלה גם בשדולה ואף אחד לא ענה לי מהרווחה.

מריה פודגייצקי: אני מוכנה לענות.

מירב בן ארי: חכי עם המצגת.

מירב בן ארי: תסבירי לי בבקשה, וגם ליושב ראש, מה המסגרת.

מירב בן ארי: אותו סרט שרואים את המתנדבת רעות מעל"ם, לאן היא לוקחת אותו?

מירב בן ארי: שאלה פשוטה.

מירב בן ארי: עזבי את המצגת.

מירב בן ארי: זאת ההתמחות שלך.

מירב בן ארי: אני רוצה שתעני לי על השאלה.

מירב בן ארי: תקשיבו, אני באמת מנסה לקבל תשובה כבר חודשיים.

אלי אלאלוף: זה במצגת?

מריה פודגייצקי: בוודאי.

אלי אלאלוף: תמשיכי.

מירב בן ארי: זה סוד?

מריה פודגייצקי: יש רצף טיפולי.

מירב בן ארי: תראי לי את הרצף הטיפולי.

אלי אלאלוף: מירב, בינתיים אני מנהל את הישיבה.

מירב בן ארי: אני לא מקבלת תשובה לאן לוקחים אותם.

אלי אלאלוף: אני מבקש להמשיך במצגת.

מריה פודגייצקי: אני עוברת ליועצת טיפולית כי זאת השאלה שנשאלה.

מריה פודגייצקי: יש לנו 16 יחידות וחלק מהתפקיד שלנו הוא למצוא את האנשים האלה ברחוב.

מריה פודגייצקי: לא כולם באים ומבקשים סיוע.

מריה פודגייצקי: אנחנו צריכים להיות הרבה יותר פעילים ויוזמים.

מריה פודגייצקי: יש לנו אנשי שטח.

מריה פודגייצקי: יושב כאן יואב בן ארצי מתל אביב שיכול, אם תרצו, לספר ונמצאת כאן נציגת העיר אשדוד ועיריית ירושלים.

מריה פודגייצקי: אם תרצו לשמוע מה נעשה ברמת השטח ואיתור, הם יוכלו לספר לכם.

אלי אלאלוף: תלוי בזמן שלנו אבל נשמח לשמוע.

מריה פודגייצקי: זה חלק מהעניין, כולל מיצוי זכויות ברחובות.

אלי אלאלוף: זאת אומרת, יש לנו 16 מרכזים.

אלי אלאלוף: זה אומר שיש לכם מרכזים, 16 ערים עם מרכזים או יותר ממרכז אחד בתל אביב למשל?

מריה פודגייצקי: בכל אחד יש אחד.

מריה פודגייצקי: זה תלוי בכוח האדם והגודל, בהתאם למטופלים.

אלי אלאלוף: יש 16 מסגרות.

מירב בן ארי: אבל שם אי אפשר לישון.

מריה פודגייצקי: אני עוברת למקומות עם לינה.

מריה פודגייצקי: יש לנו שמונה גגונים, מסגרות גג בערים שונות.

מריה פודגייצקי: המקום נותן לינה חירומית.

מריה פודגייצקי: לינה, ארוחה חמה, מקלחת, ביגוד.

מריה פודגייצקי: הוא לא מתייחס לפתרונות טיפוליים שאלה ניתנים על ידי היחידות על ידי צוות רב מקצועי של היחידה.

אלי אלאלוף: הפנייה למרכזים האלה היא אישית.

אלי אלאלוף: יכול להגיע מישהו שמרגיש לא טוב ורוצה לשים את הראש על משהו.

מריה פודגייצקי: האיתור בדרך כלל נעשה על ידי צוותים ויש כאלה שמגיעים בעצמם.

אלי אלאלוף: הוא לא יכול לבוא לבד?

מריה פודגייצקי: הם גם באים לבד, אבל עדיף שאנשי השטח יאתרו אותו.

מריה פודגייצקי: יש לנו שני הוסטלים שיקומיים יותר לשם מגיעה אוכלוסייה שאנחנו רואים שמוכנה ליותר מאשר רק לישון.

מריה פודגייצקי: יש לנו מסגרת ארצית.

מריה פודגייצקי: שאלת אותי מה אתם עושים.

מריה פודגייצקי: יש אנשים שאנחנו מוצאים אותם במצבים לא טובים והם לא כל כך משתפים פעולה.

מריה פודגייצקי: אי אפשר לקחת אותם לגמילה אבל לפחות לצילום ריאות או לקחת אותם לחדר מיון.

מריה פודגייצקי: הם צריכים איזושהי מעטפת שהיא מעבר לזה.

מריה פודגייצקי: יש לנו קלט חירום ארצי שנמצא בקריית שלמה והוא קולט 24/7 ללא שום תנאי.

מריה פודגייצקי: בן אדם מרים ראש ואומר שהוא רוצה, גם אם זה בשבת, אנחנו נותנים לו.

מירב בן ארי: איפה זה קריית שלמה?

מריה פודגייצקי: ליד נתניה, ליד מושב בני ציון.

מור הרפז: יש לנו צעיר שמחכה כבר חודש להיקלט בקריית שלמה.

מריה פודגייצקי: אני רוצה לחדד.

מריה פודגייצקי: בקריית שלמה יש מספר שירותים שחלק מהם ניתנים על ידי משרד הרווחה וחלק על ידי משרד הבריאות.

מריה פודגייצקי: המתנה לגמילות של משרד הבריאות לוקחת זמן ולא קשור לדרי רחוב.

מריה פודגייצקי: דרי רחוב, השירות שניתן הוא 24/7.

מריה פודגייצקי: יושבים כאן הצוותים שלנו ויודעים על מה מדובר, מעלים דייר רחוב על מונית והצוות עומד שם.

מריה פודגייצקי: זה במכרז אצלנו ולא טובה אישית של אף אחד.

מריה פודגייצקי: זאת הדרישה של משרד הרווחה.

מריה פודגייצקי: בחורף קלטנו בימי סופה 26 אנשים במהלך 24 שעות והם הגיעו במצבים מאוד מאוד ירודים.

מריה פודגייצקי: אני מבינה שיש כאן כעס על ההמתנה, אבל אין לנו שליטה על נושא הגמילה של משרד הבריאות.

מריה פודגייצקי: לנו יש אתם הסכם שיתוף פעולה על עשר מכסות של גמילה, כך שדרי רחוב מכורים לא צריכים להמתין אלא הם באים ומקבלים גמילה במסגרת שלנו.

מריה פודגייצקי: חוץ מזה יש לנו מסגרת של אבחנות מרובות.

מריה פודגייצקי: אנשים שלאו דווקא דרי רחוב קלאסיים אלא אנשים שהמדינה לא כל כך יודעת מה לעשות אתם כי הם גם חולים וגם מורכבים.

מריה פודגייצקי: גם אותם אנחנו מקבלים ועושים להם מיצוי זכויות.

מריה פודגייצקי: יש לנו שתי קהילות טיפוליות לדרי רחוב מכורים שמסוגלים לעבור תהליך שיקומי ומסכימים.

מריה פודגייצקי: לא כולם מקבלים את מה שאנחנו מציעים להם.

מריה פודגייצקי: יש לנו בית לחיים לדרי רחוב כרוניים, 35 דרי רחוב כאלה נמצאים.

אלי אלאלוף: איפה?

מריה פודגייצקי: גם בקריית שלמה.

מריה פודגייצקי: יש שם מתחם גדול.

מירב בן ארי: את צריכה להעביר את הבית לחיים למרכז תל אביב.

מירב בן ארי: איך הוא יגיע לשם?

מריה פודגייצקי: למה הוא צריך להגיע לשם לבד?

מירב בן ארי: כי רוב דרי הרחוב, כמו שיואב ידבר, הם בתל אביב.

מריה פודגייצקי: בית לחיים הוא מקום שבו בן אדם גר.

מריה פודגייצקי: זה הבית שלו.

מירב בן ארי: את לא רוצה שהוא יהיה היכן שיש חסרי בית?

אלי אלאלוף: יש בזה עלויות.

אלי אלאלוף: זה די מורכב.

אלי אלאלוף: זה לא אומר שזה טוב גם מבחינה טיפולית שזה יהיה בתל אביב.

אלי אלאלוף: אם את יכולה להתייחס למחסור.

מריה פודגייצקי: יושב כאן דוקטור שיינטוך.

מריה פודגייצקי: אנחנו בשיתוף פעולה עם האקדמיה.

מריה פודגייצקי: הרבה מאוד זמן האקדמיה אומרת שנאמץ את השיטה הקיימת של דיור תחילה.

מריה פודגייצקי: אני רוצה לומר לכם שאחרי שנתיים פלוס של חקר מאוד מעמיק של הנושא הזה, של מה יכול לעזור לנו ולצמצם את התופעה הזאת, אני הגעתי היום - ואני חושבת שהשותפים שלי יחזקו אותי – למסקנה שיש כרגע מבחינתי שלושה דברים שאם נלך לפי המתווה הזה, אנחנו נוכל לצמצם באופן משמעותי ותוך זמן קצר את הסיפור של דרי הרחוב במדינת ישראל.

מריה פודגייצקי: יש לנו היום הרבה מאוד אנשים שאנחנו מטפלים בהם מאוד מאוד יפה ויש לנו הצלחות טיפוליות מצוינות ואנחנו פוגשים אותם אחרי שנה ברחוב.

מריה פודגייצקי: למה?

מריה פודגייצקי: כי כשאנחנו לוקחים דר רחוב עם הרבה מאוד בעיות, ואנחנו מטפלים ומטפלים ומטפלים בו לפי השיטה של רצף טיפולי, אנחנו מפספסים את הדבר הקטן הזה שעליו מדברים בדיור תחילה.

מריה פודגייצקי: אין לו קורת גג.

מריה פודגייצקי: גם כשהוא מסיים טיפול, הוא עדיין עני, מודר חברתית, ללא מיומנויות חברתיות והוא חוזר בדיוק לאותו מקום ואנחנו פוגשים אותם וכואב הלב כי אנחנו עוד פעם מציעים לו שיבוא אתנו לטיפול.

מריה פודגייצקי: אם אנחנו נכניס את הנושא של דיור, תמיכה, בית – ואני לא מדברת כמשרד הרווחה וחשוב לי להגיד שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד השיכון וביטוח לאומי, אנחנו עובדים בסנכרון מקסימלי ואנחנו עובדים כולנו במחסור מסוים.

מריה פודגייצקי: לכן איגום המשאבים זה שם המשחק ותכף אני אראה לכם על מה בדיוק אני מדברת ואיך אנחנו יכולים לעשות את זה ביחד עם משאבים יחסית מעטים.

מריה פודגייצקי: שני הדברים הנוספים.

אלי אלאלוף: יש לך עוד שתי דקות לסיים.

מריה פודגייצקי: שני דברים נוספים שצריך לעשות.

מריה פודגייצקי: לבדוק מהיכן מגיעים אלינו דרי הרחוב החדשים.

מריה פודגייצקי: יש לנו לפחות שתי זירות שאפשר להתייחס ולטפל.

מריה פודגייצקי: האחת, נושא של שיקום האסיר.

מריה פודגייצקי: מבתי הסוהר משתחררים כ-700 אסירים ללא הסדרי קורת גג.

מריה פודגייצקי: אין היום הוסטלים לשיקום האסיר, ואולי יש אחד ורבע, והאנשים האלה נפלטים לרחובות.

מריה פודגייצקי: נושא של מיצוי זכויות לסיוע בשכר דירה לאסירים נעשה רק כשהם משתחררים.

מריה פודגייצקי: כלומר, יש איזשהו ואקום.

מריה פודגייצקי: בן אדם משתחרר מבית סוהר ועדיין אין לו סיוע.

מריה פודגייצקי: הזירה הנוספת שמבחינתי היא זירה קשה ביותר מבחינתנו היא כל הנושא של טיפול בחולי נפש.

מריה פודגייצקי: היום מערכות פסיכיאטריות מטפלות או באנשים שיש להם עילה לאשפוז והם במצבים פסיכוטיים.

קריאה: נפגעי נפש.

מריה פודגייצקי: סליחה, נפגעי נפש.

מריה פודגייצקי: אני מודה על התיקון.

מריה פודגייצקי: או אנשים שיכולים להשתלב בסל שיקום.

מריה פודגייצקי: כל מי שלא שם ולא שם, ואם הוא גם משתמש בסמים - אני כבר לא מדברת על אנשים שנמצאים באחזקת מטדון או תחליפי סם אחרים - לא זכאים לשום דבר.

מריה פודגייצקי: אלה דרי הרחוב החדשים שלנו שאנחנו רואים אותם ברחוב כל פעם מחדש.

מריה פודגייצקי: אם נצליח לטפל בשלושת הדברים האלה – דיור, בתים משותפים תחילה, ואני תכף אראה לכם מודל שכבר התחלנו להפעיל והוא עובד יפה מאוד, אבל מן הסתם אנחנו צריכים משאבים נוספים לזה.

אלי אלאלוף: איפה?

מריה פודגייצקי: יש לנו בית כזה באשדוד.

מריה פודגייצקי: אני אראה לכם.

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: בואי נעזוב את זה.

אלי אלאלוף: נמשיך.

אלי אלאלוף: לסיום.

מריה פודגייצקי: סיימתי.

מריה פודגייצקי: תודה.

אלי אלאלוף: תודה על התמונה שפרסת בפנינו.

אלי אלאלוף: מאוד הייתי רוצה לשמוע את אנשי השטח.

יואב בן ארצי: עיריית תל אביב-יפו, מנהל תחום התמכרויות דרי רחוב ושיקום האסיר בעירייה.

יואב בן ארצי: אני מנהל גם את מערך החירום העירוני אבל זה פחות רלוונטי לשולחן הזה.

יואב בן ארצי: אני מגיע מה-24/7.

יואב בן ארצי: 24/7 זה לא רק בילויים, הנאות ותרבות בעיר תוססת אלא זה גם דרות רחוב, שימוש בסמים, שטח הפקר שאף אחד לא מתייחס אליו כמו התחנה המרכזית הישנה אליו באים ועושים בלי שום התייחסות קודם כל מכבדת אנושית ואחרי כן גם מציפה מענים רלוונטיים.

יואב בן ארצי: אני מגיע לכאן די כעוס, די מלא ודי מתוסכל, ואתמול כבר דיברתי עם מריה.

יואב בן ארצי: ישנם שירותים ואנחנו רואים שאנחנו באמת מנסים לשלב כוחות עם המוסד לביטוח לאומי ועם משרד הרווחה ונעשים דברים.

יואב בן ארצי: מה שקורה היום, זה לא מה שקרה לפני שנתיים וארבע שנים.

יואב בן ארצי: אבל אני רוצה להציג שני דברים.

יואב בן ארצי: האחד, את המאפיינים של דרי הרחוב שאנחנו פוגשים בעיר תל אביב-יפו, ושנית, את הפערים שקיימים מבחינת המענים כי יש פערים ואי אפשר להתכחש להם.

יואב בן ארצי: אם מתקיימת ישיבת ועדה כזו, רצוי מאוד להציף את הפערים בפני הוועדה.

יואב בן ארצי: המאפיינים.

יואב בן ארצי: קודם כל, מריה, אני מתנצל אבל המספרים שלי טיפה שונים ואני חייב להציג אותם.

אלי אלאלוף: תגיד.

אלי אלאלוף: אל תתווכח.

יואב בן ארצי: בשנת 2014 אנחנו פגשנו ב-777 דרי רחוב בעיר תל אביב-יפו.

יואב בן ארצי: אני רוצה לתת פרופיל של האוכלוסייה.

יואב בן ארצי: 62 אחוזים מהם מכורים לסמים ואלכוהול.

יואב בן ארצי: זה מיפוי מדויק.

יואב בן ארצי: זה מיון תיקים וכל שנה אנחנו עושים את זה, לפחות פעם בשנה, אם לא יותר.

יואב בן ארצי: 6.5 אחוזים מכורים גם לסמים וגם לאלכוהול.

יואב בן ארצי: 45 אחוזים נפגעי נפש כשכאן אני מחלק אותם לשתי אוכלוסיות, האחת שמוכרת על ידי המוסד לביטוח לאומי ועל ידי משרד הבריאות כי היא נעה על הציר הראשון מה שנקרא, מחלות אפקטיביות, סכיזופרניות למיניהן, והשנייה, הפרעות אישיות שלא מוכרת.

יואב בן ארצי: לפעמים הפרעות אישיות הרבה יותר מורכבות בתהליך הטיפול מאשר סכיזופרנים או הפרעה ביפולרית.

יואב בן ארצי: 42.5 אחוזים, אבחנות מרובות.

יואב בן ארצי: 31 אחוזים, סובלים מחולי פיזי.

יואב בן ארצי: רבותי, אני חושב שהנתונים האלה מעידים על מאפייני האוכלוסייה.

יואב בן ארצי: האוכלוסייה מורכבת, המענים שניתנים לא מספקים ולכן אנחנו רואים אותם יותר ויותר ברחוב.

יואב בן ארצי: מתוך סך המטופלים שלנו, 12 אחוזים בלבד מצליחים לעבוד.

יואב בן ארצי: הווה אומר, 88 אחוזים נתמכים במקרה הטוב על ידי קצבאות, או הבטחת הכנסה או קצבת נכות.

יואב בן ארצי: סיוע בשכר דירה הוא 1,170 שקלים.

יואב בן ארצי: בואו נאסוף את המספרים ואריתמטית, אני לא יודע איזה נוסחה אפשר לייצר כאן כדי שאנשים יוכלו בצורה מכבדת.

יואב בן ארצי: מכאן התסכול הגדול שלי.

יואב בן ארצי: אנחנו עושים עבודת רחוב כל יום וכל היום בהתאם לפניות של ציבור.

יואב בן ארצי: בסך הכול יש לנו מדי שנה 1,200 פניות ציבור וגם מתוך זירות מוכרות שאנחנו מכירים אותן, הם מגיעים כדי לנסות לשדל אנשים להגיע למחסים, לגגונים שמופעלים על ידי עמותת לשובע.

יואב בן ארצי: קיימת לקונה של גילי 18 עד 22, 23, 24 ו-25.

יואב בן ארצי: אין לנו מקומות ואנחנו מנסים להעביר אותם לגגונים, אבל זה לא מתאים להם.

יואב בן ארצי: הגגונים מסרבים לקבל אותם ולא פעם ולא פעמיים אני עומד עם לשון בחוץ, די חסר אונים ואני הולך לישון בשעה 11-12 בלילה ולבי עם אותם אנשים שמטפלים בילדים, בנערים ובנערות, ובעיקר בנערים ובנערות שאין להם היכן לישון.

יואב בן ארצי: אני חושב שהתמונה הזאת היא תמונה קשה.

יואב בן ארצי: הלקונה הזו חייבת להיות, ראשית, מזוהה, ושנית, לקבל מענה בצורה כזאת או אחרת ומריה, את מסכימה אתי שיש לנו כאן לקונה.

יואב בן ארצי: אנחנו יותר ויותר הולכים בהבנה לכיוון של דיור תחילה אבל לא בחמישה-שישה מקרים אלא להפוך אותו למשהו הרבה יותר רחב ומסיבי.

יואב בן ארצי: אמרת קודם שהם מעדיפים לחיות לבדם וזה נכון, בתוך קומונות או שניים-שלושה בתוך דירה או חדר וזה מאוד בעייתי.

יואב בן ארצי: אם אנחנו נצליח לממש את הסיפור הזה, זה יהיה טוב.

יואב בן ארצי: אני חושב שחייבים לאחד כוחות – משרד השיכון, משרד הבריאות, משרד הרווחה והשירותים החברתיים – וליצור איזשהו שירות מאוגד, כמו שאמרה קודם קלאודיה שאתה אני בקשר די הרבה פעמים.

יואב בן ארצי: חייבים ליצור איזשהו שירות מאוגד ולקבל אחריות משולבת של כל הגופים האלה כי היום זה עובד מעט באופן מבותר וכשזה עובד באופן מבותר, כך נראים השירותים וחבל שזה נראה כך.

יואב בן ארצי: יש עוד הרבה מאוד אנשים שעושים מאמץ מאוד גדול החל ממריה שיושבת בטופ ועד אחרון העובדים שלנו.

יואב בן ארצי: אין הנחתום מעיד על עיסתו, אבל העובדים שהיום עובדים ביחידה הזאת אלה עובדים שקודם כל מתאימים למקצוע ואחרי כן מתאימים לעבודה עם דרי רחוב ולא כל אחד יכול לעבוד עם דרי הרחוב.

יואב בן ארצי: זה לפי שעה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: עיריית תל אביב היא עירייה חזקה.

אלי אלאלוף: לא חשבתם על איזו תכנית אב לנושא הזה?

קריאה: אין תכנית.

קלאודיה לוין: מתעללים בהם.

יואב בן ארצי: אין תכנית אב.

יואב בן ארצי: אני רוצה לציין כאן משהו.

אלי אלאלוף: זה נראה מרתק מה שאתם אומרים, אז בואו נכבד אחד את השני.

יואב בן ארצי: אתם מבינים שאני נמצא בתוך מערכת שאני אמור להיות נאמן לה ואני לא יכול להשתלח באופן חופשי.

אלי אלאלוף: תגיד כן או לא אם אתה רוצה.

יואב בן ארצי: יש כאן דיאלוג בין הרשות המקומית לבין משרדי הממשלה על מידת והיקף האחריות לטפל בתופעות חברתיות ולא רק בנושא של דרות רחוב.

יואב בן ארצי: הדיאלוג הזה הוא דיאלוג שמתקיים.

יואב בן ארצי: בוא נגיד שזה דיאלוג עם איזשהו מתח תפקודי מאוד מאוד בעייתי בעיני ולכן האחריות נופלת בין הכיסאות בצורה כזאת ואחרת כי אף אחד לא מוכן לקחת אותה באופן היותר ראוי.

יואב בן ארצי: יש הסדרים של מימון, 75 אחוזים, 25 אחוזים, אבל זה כסף.

יואב בן ארצי: אני מדבר על מהות, אני מדבר על עבודה עם אנשים, עם חולים מורכבים שקשה להם מאוד בחיים.

יואב בן ארצי: שוב אני אומר לכם משהו מאוד אישי והוא שברגע שלי ייעלם הזיק או הניצוץ או שאני אלך לתחנה המרכזית ואני לא אתרגש ממה שאני רואה שם, אני לא אהיה במקצוע הזה ולא אהיה בתחום הזה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: יש כאן קבוצה של אנשים מחוסרי דיור ואני אשמח מאוד לשמוע מישהו מהם.

רעות גיא: אני מנהלת תחום קצה ונערות בעמותת עלם.

קלאודיה לוין: היא הייתה גם בספר.

רעות גיא: הופעתי בסרט.

רעות גיא: נכון.

רעות גיא: 15 שניות תהילה.

אלי אלאלוף: שילמו טוב?

רעות גיא: פחות אבל אנחנו עובדים מהנשמה.

רעות גיא: אני רוצה לומר שנמצאות אתנו צעירות ומתנדבות ואנשי צוות משני פרויקטים שעמותת עלם מפעילה בתל אביב, מישהו לרוץ אתו וגלגל ושלטר לצעירות בירושלים.

רעות גיא: את השלטר אנחנו מפעילים גם בסיוע של החטיבה לקידום נוער.

רעות גיא: בתל אביב לצערי אנחנו מפעילים לבד ומקבלים תרומות ומפעילים מכסף פרטי ולא מכסף ציבורי.

רעות גיא: אני פשוט חושבת שזה חלק חשוב בדיון.

רעות גיא: גם שאלתם על הנתיבים לחסרות בית ואני מקשיבה כאן, מריה, גם למספרים שלך ואין לי ספק שזה אפילו לא קצה הקרחון של חסרות וחסרי בית, בטח לא כשאנחנו מדברים על פלח הצעירים והצעירות.

רעות גיא: אנחנו פוגשים אותם בגילי 18-19 עד 26, בדרך כלל נפלטים ממערכות הרווחה או שלא צלחו אותן ומגיל מאוד צעיר מסתובבים ברחובות כפי שהזכירה חברת הכנסת מירב בן אריה.

רעות גיא: בשבוע שעבר בשדולה שלה באמת נתנה להם הרבה מקום ובמה לספר את הסיפורים שלהם.

רעות גיא: אני חייבת להגיד שהסיפור הוא לא סיפור אישי.

רעות גיא: לכל אחת יש את הסיפור האישי שלה אבל זה סיפור של מדיניות וזה סיפור חברתי שגם עליו צריך לתת את הדעת.

רעות גיא: נכון, כל אחת הכוחות שלה והמוטיבציה שלה ובסופו של דבר לא מדובר על תופעה של מאות אלפי אנשים אלא מדובר אולי על עשרות אלפי אנשים.

רעות גיא: זה דבר שהוא פתיר ואפשר לפתור אותו.

רעות גיא: אני התרגשתי לקרוא שמשרד הרווחה מתקדם לקראת מודל של דיור תחילה ולא הרצף הטיפולי כי הרצף הטיפולי בהחלט לא סייע לרוב הצעירים והצעירות שאנחנו פגשנו.

רעות גיא: אני רק בספק האם המודל דיור תחילה, כי יש כל מיני גרסאות ואני מכירה לפחות עשרות גרסאות למודל של דיור תחילה והמודל, פשוטו כמשמעו, אומר שאדם – אנחנו לא קוראים להם דרי רחוב כי דרי רחוב הם אנשים שחיים ברחוב ולא כולם חיים ברחוב, במיוחד לא הצעירות אלא הם חיים ללא בית ומה שחסר להם זה בית.

רעות גיא: לכן אנחנו קוראים להם חסרי בית וכדאי שניתן להם קודם כל בית אם אנחנו רוצים לראות אותם גם מתקדמים בחלקים אחרים בחיים שלהם.

רעות גיא: אני עוד לא פגשתי צעיר או צעירה חסרת בית ואפילו גם מבוגרים – כולל רלי אותה ליוויתי בסרט – שהציעו להם קורת גג ואחר כך הם לא רצו את התמיכה.

רעות גיא: בטח שהם רצו תמיכה.

רעות גיא: אף אחד לא רוצה לחיות ברחוב, לאף אחד זה לא טוב לחיות ברחוב והאנשים האלה רוצים תמיכה אבל כדי לקבל את התמיכה בצורה יעילה, הם חייבים קודם כל בית.

רעות גיא: אני בכוונה אומרת לא רק קורת גג אלא בית.

רעות גיא: המשמעות העמוקה של הבית.

רעות גיא: אני רוצה לומר לגבי המספרים.

רעות גיא: בתל אביב פגשנו השנה משהו כמו 260 צעירים וצעירות חסרי בית, בגילי 18 עד 26.

רעות גיא: בירושלים פגשנו עדו כ-200.

רעות גיא: זאת אומרת, איך שלא הופכים את זה, המספרים כאן לא מסתדרים.

רעות גיא: צריך לעשות בדיקה לגבי איך סופרים אותם.

רעות גיא: אנחנו גם יודעים שיש בעיה של ההגדרה, של מי הוא חסר בית בישראל.

רעות גיא: אם פותחים את תקנות העבודה הסוציאלית רואים הגדרה מאוד מצומצמת, מאוד לא רחבה ולא מכילה את כל המצבים של חסרות הבית.

רעות גיא: לכן אני מבקשת גם ממך כיושב ראש הוועדה ובכלל בכל פלטפורמה אפשרית – ביקשנו את זה גם בשבוע שעבר מחברת הכנסת בן ארי – לדבר גם על התופעה ברמה הרחבה יותר.

רעות גיא: כלומר, צריך כאן שדרוג של ההגדרות.

רעות גיא: שכלול של המענים לא מספיק.

רעות גיא: יש כאן עוד קהל יעד שצריך להתייחס אליו.

רעות גיא: אני אשמח אם אפשר יהיה לתת את זכות הדיבור לכמה צעירות שהגיעו אתנו.

אלי אלאלוף: לא לכמה.

אלי אלאלוף: לאחת.

אלי אלאלוף: תחליטו מי תדבר.

ע': אני בת 19, מוגדרת כרגע כצעירה חסרת בית בעיר ירושלים.

ע': אני אתחיל ברקע שלי.

ע': הסיפור שלי התחיל בגיל 13 ועשרה חודשים.

ע': בגיל 13 ועשרה חודשים יצאתי מהבית בפעם הראשונה בעקבות בית פוגעני פיזי, מיני ונפשי.

ע': הגעתי למשפחת קלט חירום אבל אחרי חודשיים זה נגמר.

ע': מיד אחרי כן הייתי בפנימייה דתית שהיא לא פנימיית רווחה אבל לא הסתדרתי שם ומצאתי את עצמי ברחוב.

ע': העיפו אותי.

ע': הייתי דיירת רחוב בתל אביב בתחנה המרכזית.

ע': הגעתי לירושלים וכיום אני בת 19 וגרה בירושלים.

אלי אלאלוף: זאת העיר המקורית שלך?

ע': לא.

אלי אלאלוף: למה חזרת לירושלים?

ע': לא חזרתי.

ע': הגעתי לירושלים.

אלי אלאלוף: מה העיר המקורית שלך?

ע': העיר המקורית היא ישוב שקוראים לו פדואל.

ע': הגעתי לירושלים כי שמעתי שבירושלים יש את השלטר שהוא לצעירות חסרות בית מגיל 18 עד גיל 26.

אלי אלאלוף: עד גיל 18 הסתובבת?

ע': כן.

אלי אלאלוף: וזה לא במסגרת ילדים ונוער?

קריאה: כן, ברור, יש מסגרות.

רעות גיא: תגידי מה את עושה עכשיו.

רעות גיא: ספרי קצת על סדר היום שלך.

ע': כרגע אני נמצאת בשלטר.

אלי אלאלוף: איפה השלטר?

ע': השלטר נמצא בירושלים, ברחוב יפו, של עמותת עלם.

ע': הוא פתוח מ-10 בבוקר.

אלי אלאלוף: למה מ-10 בבוקר?

ע': מ-10 בערב עד 10 בבוקר.

ע': ב-10 בבוקר מפנים את המיטות ואת החדרים ויוצאים לרחוב.

אלי אלאלוף: ואז?

ע': ואז שורפים יום עד 10 בערב.

אלי אלאלוף: למה?

אלי אלאלוף: זה פתרון טוב?

רעות גיא: לא.

רעות גיא: זה לא פתרון טוב.

אלי אלאלוף: למה עושים את זה כך?

רעות גיא: מטעמים של תקציב.

מירב בן ארי: תקציב.

מירב בן ארי: זה הכול כסף.

רעות גיא: להפעיל 24/7 זה מאוד יקר.

אלי אלאלוף: לשלב פנימיית יום.

אלי אלאלוף: זה פשוט מזעזע.

מירב בן ארי: תספרי למה את לא הולכת לעבוד.

מירב בן ארי: בכל זאת, את בת 19.

ע': נכון.

ע': בשבוע האחרון הלכתי לחפש עבודה.

ע': בואו נגיד שכל החנויות שקרובות לשלטר מעודכנות במי נמצאת בשלטר והן לא מקבלות לעבודה בנות שנמצאות בשלטר.

ע': חוץ מזה שכרגע עוד לא עשיתי שירות לאומי וזה משהו שאני רוצה לעשות.

אילן גילאון: מה מעכב את זה?

ע': את השירות?

ע': בירוקרטיה.

ע': זה כרגע בתהליכים.

ע': חוץ מזה, מי שכן מוצאת עבודה – אני עוד לא מצאתי עבודה - קמה למשל ב-7 בבוקר, מסיימת ב-2 בצהרים, אחרי כן בשעה 2, אחרי העבודה רוצה להתקלח או לאכול, אין שום דבר עד 10 בערב.

ע': זה רק לגבי בנות.

ע': לבנים אין שלטר ואין מקום לינה.

ע': כל הבנים ישנים בחוץ.

אילן גילאון: חוץ מהחנות האלה שמסביב, מישהו מכוון אותך לאיזה מקום עבודה אלטרנטיבי עד שתלכי לשירות לאומי או את לעצמך?

אילן גילאון: את מנסה להשיג עבודה לבד?

ע': כן.

מירב בן ארי: את יכולה לקבל סיוע בדיור?

ע': אני אישית עוד לא ניסיתי.

ע': חברות שלי שניסו, נכשלו.

קריאה: אני ניסיתי ושאלו אותי כל מיני שאלות.

קריאה: הם רואים שאני מסתובבת עם חברים ואני לא מוצאת דירה.

אלי אלאלוף: דוקטור שמוליק שיינטוך.

שמואל שיינטוך: אני מבית הספר לעבודה סוציאלית במכלה האקדמית ספיר.

שמואל שיינטוך: הייתי רוצה לתת לנו חמש נקודות לדיון הזה שאולי יבססו אותו וממנו נוכל לצאת אחרי ששמענו את הדברים גם של ע' וגם אחרי שראינו את הסרט.

שמואל שיינטוך: דבר ראשון.

שמואל שיינטוך: כאשר מדברים על אנשים חסרי בית, אנחנו מדברים על הזכות לדיור והזכות לדיור היא זכות מוקנית.

אלי אלאלוף: אל תאמר את זה ליד אילן כי את הזכויות אילן יודע בעל פה.

אלי אלאלוף: תן לנו המלצות לפתרונות.

שמואל שיינטוך: לפני שאנחנו קופצים לפתרונות, אני עדיין כן רוצה להגיד כמה דברים כי ניסינו פתרונות.

שמואל שיינטוך: מאז שנות ה-90 הבית הזה ניסה לחוקק כמה חוקים ואף חוק לא התקבל.

שמואל שיינטוך: לכן אני כן הייתי רוצה להרחיב קצת מעבר לזה בעוד ארבע נקודות.

שמואל שיינטוך: מבחינת מדיניות מיטבית לאנשים חסרי בית אנחנו צריכים לעבוד בארבעה מישורים במשולב לא כל אחד בנפרד.

שמואל שיינטוך: הראשון הוא מניעה.

שמואל שיינטוך: השני הוא התערבות מוקדמת כי כאשר ע' מגיעה לרחוב אנחנו רוצים להגן עליה כמה שיותר מוקדם ולא לחכות שהיא תהיה שם יותר מדי זמן.

שמואל שיינטוך: השלישי הוא התערבות בשעת חירום, והרביעי הוא אסטרטגיות לטווח ארוך.

שמואל שיינטוך: אפרופו יתרונות, אלה הדברים שצריכים לקרות באופן משולב.

שמואל שיינטוך: דבר נוסף שאנחנו צריכים לזכור זה שצרכים של אנשים חסרי בית צעירים ומבוגרים הם שניים.

שמואל שיינטוך: יש רק שני צרכים שצריך לתת להם מענה.

שמואל שיינטוך: האחד הוא דיור והשני זאת תמיכה.

שמואל שיינטוך: זהו.

שמואל שיינטוך: מעבר לזה צריך לחשוב על כל פתרון איך הוא נותן מענה במשולב, גם לדיור וגם לתמיכה.

שמואל שיינטוך: אני רוצה לגעת בשלוש נקודות כדי להראות איפה המענה היום במדינת ישראל הוא חלקי למרות שדברים מתקיימים.

שמואל שיינטוך: דבר ראשון, מבחינת ארבע הרמות שדיברתי עליהן.

שמואל שיינטוך: מבחינת המניעה כמעט לא קיים שום דבר.

שמואל שיינטוך: מבחינת אסטרטגיות לטווח ארוך והתערבות בשעת חירום, אנחנו צולעים אבל זה קורה.

שמואל שיינטוך: מדינת ישראל מתמחה בעניינים של התערבות בשעת חירום.

שמואל שיינטוך: זה מה שמשרד הרווחה עושה ועושה טוב.

שמואל שיינטוך: דבר שני, מבחינת החלקיות, יש שלוש מטרות בתקנות העבודה הסוציאלית כמו שמריה אמרה במצגת.

שמואל שיינטוך: היא דיברה על מניעת מוות ברחוב ואכן זאת אחת המטרות.

שמואל שיינטוך: מטרה נוספת היא מיצוי זכויות ומטרה שלישית היא שיקום.

שמואל שיינטוך: אם נסתכל לעומק על המטרות האלה בהקשר למה שאמרתי קודם, דיור ותמיכה, נראה שהמדינה נותנת תמיכה אבל במטרות לא מוזכר העניין של דיור ועוד שנייה אני אזכיר את משרד הבינוי והיכן הוא כן נותן דיור.

שמואל שיינטוך: יש תמיכה מסוימת ועניין הדיור מוגבל ובאמת מקבלים היום ממשרד הבינוי עזרה לארבע שנים, סכום של 1,170 שקלים לשנתיים הראשונות, אלף שקלים לשנה השלישית, 800 שקלים לשנה הרביעית וזהו.

שמואל שיינטוך: מי שיכול למצוא דירה ב-1,170 שקלים, שיספר לי על כך.

שמואל שיינטוך: החלקיות האחרונה, וקצת דובר בה קודם היא שמשרד הרווחה היום מטפל בתת אוכלוסייה בקרב חסרי הבית שכתובה כאן בשלט של הוועדה.

שמואל שיינטוך: היום הדיון הוא על דרי רחוב?

שמואל שיינטוך: לא.

שמואל שיינטוך: הדיון הוא על חסרי בית.

שמואל שיינטוך: דרי רחוב שמוגדרים בתקנות העבודה הסוציאלית הם אוכלוסייה מוגבלת בקרב כלל חסרי הבית.

שמואל שיינטוך: שאלת על קטינים ומה קורה עם קטינים.

שמואל שיינטוך: ברמתה עיקרון, כאשר אנחנו מדברים בעולם, קטינים יכולים להיות חסרי בית.

שמואל שיינטוך: בישראל, בגלל שההגדרה של דרי רחוב אומרת מעל גיל 18, כל מי שמתחת לגיל 18 הופך להיות קטין נזקק אבל לא מטופל בכל השירותים שאפשר לקבל כדרי רחוב.

שמואל שיינטוך: עם כל מה שאמרתי, עם החלקיות הזאת, חשוב להגיד שגם מריה וגם העובדים של היחידות לדרי רחוב עושים עבודה חשובה יום יומית שמאוד קשה לעשות אותה.

שמואל שיינטוך: במקביל לזה יש לנו את משרד הבינוי שכן נותן את הסיוע בשכר דירה.

שמואל שיינטוך: הדבר האחרון הוא שהמוסד לביטוח לאומי נותן הבטחת הכנסה בעילה של דרי רחוב באופן מוגבל ל-12 חודשים, כל עוד הם מקבלים כל מיני דיווחים.

שמואל שיינטוך: מבחינת החלקיות, יש עוד דוגמה אחת לחלקיות.

שמואל שיינטוך: שירי בר ספקטור במסמך של מרכז המחקר והמידע שנכתב כאן כתבה בשנת 2010.

שמואל שיינטוך: לא שיש מיטות לרבע מהאוכלוסייה אלא היא דיברה על 17 אחוזים מהאוכלוסייה המוכרת.

שמואל שיינטוך: 17 אחוזים מהאוכלוסייה המוכרת, בשנת 2009 היו 2,030, אני חושב, דרי רחוב דרך אגב, המספרים שלכם בסקירה של השירותים החברתיים מדברת על שנת 2,013 עם 1,831 דרי רחוב.

שמואל שיינטוך: מילה אחת על מספרים.

שמואל שיינטוך: אני חושב שאפשר לדבר על כך שיש היום בין 1,831 לסביבות ה-30-40 אלף חסרי בית בישראל ואת זה אני אומר על פי נתונים שאני בודק ברחבי העולם.

שמואל שיינטוך: ברחבי העולם מדובר על סביבות ה-0.35 אחוז מהאוכלוסייה שהם חסרי בית.

שמואל שיינטוך: אם עושים את זה על פי הנתונים של מדינת ישראל היום, מגיעים לסביבות השלושים אלף.

שמואל שיינטוך: למה אנשים הופכים לחסרי בית ואיך אנחנו מעודדים את זה שאנשים יהפכו לחסרי בית.

שמואל שיינטוך: ארבעה עשורים התווכחו החוקרים למה אנשים הופכים לחסרי בית, אם זה בגלל שהם משתמשים בסמים או שהם מתמודדים עם מחלות נפש, או שזה בגלל שאין דיור ואין כסף.

שמואל שיינטוך: למזלנו הדיון הזה מתקיים 15 שנים אחרי שבסביבות שנת 2000 הגיעו לאיזושהי הסכמה ובעצם היום ברור שהסיבות המבניות – כלומר, בעיות בשוק הדיור, בעיות בשוק התעסוקה וקצבאות מוקטנות – אלה הם שלושת הגורמים המרכזיים לכך שאנשים הופכים לחסרי בית.

שמואל שיינטוך: אנחנו יכולים לנבא מי יהפוך לחסר בית אם הוא משתמש בסמים, אם הוא במחלת נפש וכולי, אבל הסיבות המרכזיות, כללי המשחק נקבעים על ידי הסיבות המבניות.

שמואל שיינטוך: לסבר את האוזן.

שמואל שיינטוך: אם בשנת 2000 התקציב של משרד בינוי והשיכון היה 9.54 מיליארד שקלים, על פי הנתונים של מרכז אדווה בשנת 2011 המספר הזה ירד ל-2.49 מיליארד.

שמואל שיינטוך: המספר הזה יורד בשנים האחרונות ואני מניח שמאז 2011 ועד היום הנתון הזה לא קפץ.

אילן גילאון: איבדתי אותך.

אילן גילאון: תחזור על המספרים.

שמואל שיינטוך: 9.54 מיליארד תקציב משרד הבינוי בשנת 2000.

שמואל שיינטוך: 2.49 מיליארד שקלים תקציב משרד הבינוי בשנת 2011.

שמואל שיינטוך: אם אנחנו מדברים על כך שבעיות בשוק הדיור גורמות לכך שאנשים הופכים לחסרי בית, לא צריך לעשות חשבון.

אלי אלאלוף: היה יותר מעניין שתגיד כמה מזה הלך לנושאים בהם אנחנו דנים וכמה נמצא היום.

שמואל שיינטוך: זאת שאלה מצוינת.

אלי אלאלוף: זאת השאלה.

אלי אלאלוף: לא מעניין אותי שבונים בהונולולו.

אלי אלאלוף: משרד הבינוי בונה בכל מיני פינות שלא אוהבות עלי.

שמואל שיינטוך: נתונים שקיבלתי ממשרד הבינוי והשיכון.

שמואל שיינטוך: ב-2003 זכאים לסיוע בשכר דירה 266 כאשר באותו הזמן היו 2,349 דרי רחוב.

שמואל שיינטוך: בשנת 2004, על 2,874 דרי רחוב היו 281 שקיבלו סיוע בשכר דירה.

שמואל שיינטוך: אני אקפוץ לשנים האחרונות כי המשרד הקפיץ את הנתונים בשנים האחרונות.

שמואל שיינטוך: בשנת 2011 היו 843 שקיבלו סיוע בשכר דירה לעומת 2,002 דרי רחוב.

שמואל שיינטוך: זאת אומרת, פחות מחצי.

שמואל שיינטוך: בשנת 2013, 1,831 דרי רחוב ו-1,046 מקבלים סיוע בשכר דירה.

שמואל שיינטוך: זאת אומרת שאנחנו מדברים על סביבות החצי שמקבלים סיוע בשכר דירה למרות שהם מוגדרים כדרי רחוב.

שמואל שיינטוך: זה מצב שקורה כאשר יש מיצוי זכויות כך שמעט מאוד כסף הולך לסיוע בשכר דירה.

אילן גילאון: תבהיר לנו.

אילן גילאון: האם אתה רואה את חוסר הדיור הפיזי כמרכיב המרכזי של מה שקורה עם ההומלסים?

אילן גילאון: זאת הבעיה המרכזית?

אילן גילאון: חוסר דירה, זאת הבעיה המרכזית של מחוסרי הדיור?

שמואל שיינטוך: כמו שאמרתי, שני צרכים, דיור ותמיכה.

שמואל שיינטוך: דיור לבד לא יענה על הצרכים ותמיכה לבד לא תענה על הצרכים.

אילן גילאון: זה אפשר להגיד לגבי כל מחוסרי הדיור במדינה ולא רק לגבי דרי רחוב למרות שזאת הגדרה מצוינת.

שמואל שיינטוך: זה נכון.

שמואל שיינטוך: אנחנו רק אומרים שאנשים חסרי בית שעליהם אנחנו מדברים היום, הם חסרי דיור בקצה.

שמואל שיינטוך: זאת אומרת, הם חסרי דיור שנמצאים בקצה.

אילן גילאון: אני אשאל את השאלה אחרת.

אילן גילאון: כמה מתוך המספרים שניתנו כאן היינו פותרים לו היינו יכולים לייצר את קורת הגג הזאת.

קריאה: המון.

אילן גילאון: אני שואל כמה מהאנשים האלה שהיום אנחנו קוראים להם דרי רחוב היינו פותרים את בעייתם לו נתנו להם דירה לכל אחד מהם.

שמואל שיינטוך: אני אגיד לך כי התשובה היא מאוד פשוטה.

שמואל שיינטוך: בעשור האחרון, אולי קצת יותר מזה, התחיל בארצות הברית והתרחב לכלל העולם ויש מגמה שאומרת שצריך לחסל את תופעת חסרי הבית.

שמואל שיינטוך: לא את חסרי הבית עצמם אלא את התופעה.

שמואל שיינטוך: יש הליכה בשני ראשים.

שמואל שיינטוך: האחד, עובדים בארבע הרמות שתיארתי במשולב – מניעה, התערבות מוקדמת, התערבות בשעת חירום ואסטרטגיות לטווח ארוך – והדבר השני, נותנים מענה לדיור ולתמיכה.

שמואל שיינטוך: כך רוצים לחסל את התופעה בצורה עולמית.

אילן גילאון: זאת אומרת, אתה קובע כאן שהבעיה הזאת היא בעיה חברתית בסופו של דבר.

שמואל שיינטוך: הבעיה היא בעיה חברתית והיא בעיה יחסית מצומצמת, גם אם אלה שלושים אלף אנשים

אילן גילאון: מה שאתה אומר, מעודד מאוד.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אני בטוח שהיום אין לנו פתרונות אבל אני רוצה שנרגיש את היקף הבעיה כי היא נראית ענקית.

אלי אלאלוף: נציגת משרד השיכון.

רות מנע: אני אחראית על הטיפול בחריגים במשרד.

אלי אלאלוף: בחריגים?

רות מנע: טיפול בחריגים.

רות מנע: מתוך זה, כפי שהוצהר כאן בוועדה, שאנחנו חושבים שהדיור הוא מרכיב משמעותי לשיקום דר רחוב, בנינו תכנית מיוחדת לדרי רחוב.

רות מנע: התכנית הזאת נותנת מעטפת של למעלה מ-44 אלף שקלים לארבע שנים.

רות מנע: בשנה ראשונה דר רחוב מקבל 1,170 שקלים, עוד שתיים עוד מקבל 1,100 שקלים ובשנה האחרונה הוא מקבל קרוב ל-900 שקלים.

זהבה גלאון: ומה הוא יעשה עם הסכום הזה?

רות מנע: נכון.

רות מנע: זה לא מספיק.

רות מנע: אני מסכימה.

רות מנע: אני מסכימה שזה לא מספיק אבל אני רוצה להזכיר שלפני כמה שנים התכנית הזאת רק ל-24 חודשים ומתוך זה שלמדנו וחקרנו את הנושא יחד עם משרד הרווחה הבנו ששיקום של דר רחוב לא מסתיים ב-24 חודשים אלא צריך לתת עוד קצת זמן.

רות מנע: אנחנו דחפנו את העניין והשגנו תקציבים נוספים לעוד24 חודשים.

רות מנע: היום דר רחוב מקבל 48 חודשים.

רות מנע: כל מי שמוכר על ידי הרווחה כדר רחוב, מקבל מאתנו את חבילת הסיוע הזאת וזה לא מוגבל תקציבית.

רות מנע: זאת אומרת, אם יהיו לי 1,800 דרי רחוב והם יוכרו כדרי רחוב על ידי רשויות הרווחה, אנחנו נממן אותם בתחום הכספי.

רות מנע: אין מצב שיוכר דר רחוב ואנחנו לא ניתן לו.

אילן גילאון: כאן צריך דירה, קירות וכיריים ולא מימון.

קריאה: אחרי ארבע שנים האנשים מתבגרים והמורכבות הופכת להיות גבוהה יותר

רות מנע: אני יודעת.

רות מנע: אני יודעת שיש גם גרעין קצת יותר קשה ושיקום של ארבע שנים לא מספיק לו.

רות מנע: מריה פנתה אלינו וביקשה שננסה לעשות פיילוט, פריסה של שמונה שנים, של שש שנים, של שבע שנים ואנחנו נרתמנו לסוגיה ונענינו בחיוב.

רות מנע: אנחנו מנסים עכשיו פיילוט עם מריה לגבי בית כזה שייתן טווח ליותר שנים.

רות מנע: בסך הכול ארבע שנים, מעטפת כסף של 44 אלף שקלים, זה לא סכום מבוטל.

רות מנע: הוא לא מספיק.

זהבה גלאון: קודם כל, זה מבורך שאתם רוצים להכניס את זה לשמונה שנים, אבל ארבע שנים בסכום הזה, זה לגור בשוחה במקרה הטוב.

זהבה גלאון: זאת אומרת, צריך להעלות כאן את הסכום כי מי יכול להסתדר עם סכום כזה?

זהבה גלאון: איפה יש דירות בסכומים האלה?

אילן גילאון: אם אתם רוצים נקודתית, זה לא עניין של סכום.

אילן גילאון: אם זה ברצף של כל הזמן דיור ציבורי, זה חלק מהדיור הציבורי שאולי הוא ההארד קורד של הדיור הציבורי.

קריאה: זה הרבה מתחת לדיור הציבורי.

מרדכי אלימלך: אני חסר בית ארבע שנים.

מרדכי אלימלך: אני ממקימי המחאה של רוטשילד.

מרדכי אלימלך: סילקו אותי מהבית בטענה שאני לא דייר ממשיך ובידיעה שאני עם מאה אחוזי נכות.

מרדכי אלימלך: הוציאו אותי מהבית אחרי 48 שנים בהן שילמנו שכירות שזה מעל פי שניים משווי הדירה עצמה.

מרדכי אלימלך: אני שואל.

מרדכי אלימלך: יש כאן אנשים שטוענים שזה בגלל הממשלה וכולי, ובינתיים קמות עמותות וקמים כל מיני אנשים שמקבלים משכורות ועוד כל מיני גופים שצריכים משרדים וצריכים עוד ועוד ועוד הזרמות כספיות.

מרדכי אלימלך: אני טוען שבמקום להזרים את כל הכסף הזה לכל מיני גופים, צריך להחזיר את הדיור הציבורי למקום שלו כפי שהיה.

מרדכי אלימלך: כשבאנו לארץ היינו במעברה והיה עוד איזשהו סיכוי שבהמשך יהיה לנו בית אבל היום הוציאו אותנו לרחוב, אנחנו אפילו לא במעברה ומגרשים אותנו מהרחוב.

מרדכי אלימלך: ארבע שנים גירשו אותנו מרוטשילד, כל אלה שמתייפייפים מתל אביב שאסור להאמין להם.

מרדכי אלימלך: זרקו אותנו מהרחוב וגם עכשיו רוצים לזרוק אותנו ממאהל ארלוזורוב.

מרדכי אלימלך: עד מתי?

מרדכי אלימלך: אתה לא ברחוב, לך לרחוב, לאן?

מרדכי אלימלך: לא, שב על העצים, גם לא.

מרדכי אלימלך: אז איפה תהיה?

מרדכי אלימלך: באוויר אתה לא יכול להיות.

מרדכי אלימלך: כל הנושא הזה של הסילוק שלי מהבית הוא בגלל הממשלה.

מרדכי אלימלך: הממשלה יצרה את הבעיה שלי.

מרדכי אלימלך: כמו שאמרה הגברת כאן, יש כאן המון מקרים שהממשלה עצמה יוצרת את דייר הרחוב.

מרדכי אלימלך: אני ניגשתי לחלמיש – לא הייתה עבודה באשקלון כי היה מיתון – לא רציתי דמי אבטלה ולא רציתי טובות משום גורם ממשלתי.

מרדכי אלימלך: הלכתי לעבוד בתל אביב.

מרדכי אלימלך: עשרים שנים לפני שיצא חוק דיור ציבורי שיניתי כתובת.

מרדכי אלימלך: אני אומר, ריבונו של עולם, לפני עשרים שנים שיניתי כתובת ובכלל לא התייחסתי לכתובת כי גם עכשיו אני רשום באשקלון וארבע שנים אני הומלס.

מרדכי אלימלך: בתעודת הזהות אני רשום באשקלון אבל אני הומלס.

מרדכי אלימלך: לא התייחסתי לרישום.

מרדכי אלימלך: בית המשפט אומר לי שבגלל ששיניתי כתובת, אני כביכול גר בתל אביב.

מרדכי אלימלך: אמרתי, בסדר, אני גרתי בתל אביב, תנו לי את הזכויות שלי בתל אביב.

מרדכי אלימלך: אני עוד מעט בן שישים.

מרדכי אלימלך: אני עם מאה אחוזי נכות ולא יכול להמשיך לגור ברחוב.

מרדכי אלימלך: לא.

מרדכי אלימלך: אין דיור ציבורי.

מרדכי אלימלך: מצד שני מבזבזים כסף על עמותות ומבזבזים כסף על כל מיני גורמים וזה לא יכול להיות כך.

אלי אלאלוף: אני מודה לך.

מרדכי אלימלך: סליחה, אם אפשר לסיים.

מרדכי אלימלך: איך טוענים שדיור ציבורי זה דבר לא משתלם?

מרדכי אלימלך: אם ממני לקחו פי שניים משווי הדירה ולקחו ממני את הדירה ונתנו אותה למישהו וגם ממנו יגבו פי שניים ממחיר הדירה, איך טוענים שדיור ציבורי לא משתלם?

מרדכי אלימלך: הם מקבלים ארבע פעמים תשלום על דירה או חדר וחצי שהשוכר עצמו מתחייב בחוזה לשפץ אותה.

מרדכי אלימלך: איזה הוצאות יש להם?

מרדכי אלימלך: למה הם שוללים את הדיור הציבורי?

אלי אלאלוף: ברשותך, אני חייב להפסיק אותך למרות שכל מה שאתה אומר, אלה שאלות מאוד מהותיות ומאוד נכונות.

אלי אלאלוף: הלוואי שהעולם היה נראה אחרת כפי שאתה היית רוצה שיצויר, אבל כרגע לא נתמודד עם העובדות של היום, שלך.

אלי אלאלוף: אל תפרש את זה פוליטית, אני אומר את זה ברמה האישית.

אלי אלאלוף: אני לא איש מקצוע בשום דבר.

מרדכי אלימלך: אני מפרש את מה שאני רואה בעיניים.

אלי אלאלוף: שמת לב שאני הקשבתי לך ואף אחד לא הפריע לך.

אלי אלאלוף: אם המדינה לא תיקח אחריות חוזרת על נושא של הדיור הציבורי, היא תדרדר לעוני עוד אלפי אנשים.

אלי אלאלוף: זה ברור וזה המסר שהעברנו גם במפלגה – ותמחקו את המילה מפלגה – וגם בגלל זה נכנסנו לנושא כאשר החברים מהמפלגה שלנו השתלטו על נושא בעיית הדיור שהיא בעיה אקוטית לטווח ארוך ואם לא נתמודד אתה, היא תמוטט את החברה הישראלית.

אלי אלאלוף: זה כדי לענות לך.

אלי אלאלוף: זה נכון, הדיור הוא המדרדר ביותר לעוני.

מרדכי אלימלך: הוא לא מדרדר רק לעוני.

מרדכי אלימלך: הוא לוקח את הכבוד האישי של האדם.

אלי אלאלוף: נכון.

אלי אלאלוף: זה לא דו שיח בינינו.

אלי אלאלוף: ברשותכם, למרות שהמצב הוא כזה חמור, ואל תפרשו את זה כגאווה אישית, כאשר משרד הרווחה לפני מספר שנים ביקש מאתנו לבדוק את הנושא של ילדים בסיכון בדרום, אני איש דרום, אני מבאר שבע, אנחנו לקחנו על עצמנו את הבדיקה הזאת.

אלי אלאלוף: אני לא מאמין לשום מהלך שהוא לא מתוכנן מראש, רב זרועי ומשלב את כולם באיגום כזה או אחר, כל המלים שאתם יכולים יותר ממני להשתמש בהן.

אלי אלאלוף: אמרנו שנעשה את המעשה.

אלי אלאלוף: כמה צעירים ברחוב – ואני חוזר ואומר, עד גיל 18 - נבדוק אם אפשר להתמודד עם הבעיה הזאת בבאר שבע.

אלי אלאלוף: באר שבע שמה את זה לפני 14 שנים, אז התחלנו תכנון של נושא הילדים בסיכון בדרום, כולל הצורך להחזיר אותם הביתה כי גילינו שבשנה אחת היו בפנימיות 700 ילדים והפנימיות לא היו בבאר שבע.

אלי אלאלוף: אמרנו שנחזיר את הילדים הביתה.

אלי אלאלוף: כל אנשי המקצוע אמרו לנו שעדיף ילד ליד הבית בטיפול מאשר רחוב מהבית וזאת כדי לשמור על הקשר.

אלי אלאלוף: תכננו את זה.

אלי אלאלוף: אחת הדוגמאות שלקחנו זה הנושא של הרצף הטיפולי הנדרש לנוער.

אלי אלאלוף: נלחמנו, זה לא נגמר, כדי שיהיו שבעה שירותים – עמוס יתקן אותי ויגיד לי שאלה רק חמישה וזאת זכותו לתקן - וניסינו להביא למקום אחד את הפתרונות הנדרשים לילדים של באר שבע והאזור.

אלי אלאלוף: אני משאיר עכשיו את רשות הדיבור ותרשו לי להשמיע לכם ניסיון שהוא בעייתי ולא אופטימלי וניתן לתקן, אבל הוא בסך הכול מאוד מעניין ואני מזמין אתכם פעם ללכת לבקר אצלו בבאר שבע בעוגן הקהילתי שלו.

אלי אלאלוף: בבקשה, עמוס.

עמוס כץ: תודה רבה.

עמוס כץ: יושבים כאן הרבה אנשים שאני מכיר מכל מיני תקופות שונות.

עמוס כץ: אני לא יכול להגיד שאני איש מחקר ויודע לתת את הנתונים.

עמוס כץ: אני באמת איש שטח כבר למעלה מעשרים שנים.

עמוס כץ: עשר שנים ניהלתי את אתנחתא, המרכז למתבגרים מחוסרי קורת גג בירושלים וכיום, קרוב לשבע שנים, מנהל את העוגן הקהילתי שכולל בתוכו גם מרכז למתבגרים מחוסרי קורת גג וגם לשמחתי שתי דירות לבוגרים שמסיימים את הפנימייה.

עמוס כץ: אני אתייחס בשתי מלים לעוגן הקהילתי וגם אתייחס כמובן לנושא עצמו.

עמוס כץ: העוגן הקהילתי הוא תכנית ייחודית מדהימה בקנה מידה ארצי.

עמוס כץ: זאת אומרת, רצף של מענים וטיפולים לנוער בסיכון.

עמוס כץ: הוא כולל בתוכו תכניות ואני חושב שהנגיעה המשמעותית כאן לדיון כולו, אני חושב שכאן אנחנו מתעסקים בניסיון המאוד מאוד מורכב לטפל באותם אלה שאתם מגדירים כמחוסרי קורת גג או דרי רחוב, שזה עוד יותר קשה, ולא מטפלים בסיפור של המניעה.

עמוס כץ: זאת אומרת, אם היום נערה מסיימת את הפנימייה בגיל 18 או לא מסיימת את הפנימייה כמו שאת תיארת והפתרונות שיש לה הם לחזור לבית שפגע בה, היא בסיכון מאוד גבוה.

עמוס כץ: אם אין כאן תכניות רצף של שירות מניעתי, יש פה בעיה מאוד מאוד קשה.

עמוס כץ: אחרי כן, כשהם יגיעו וידרדרו, יסתבכו, יסתבכו בסמים, יעסקו בזנות, אז נגדיר אותם כדרי רחוב ונתחיל לעשות את מערך הפתרונות כאשר גם כאן קשה לי להאמין שהמספרים הם כאלה.

עמוס כץ: הרי ברור לי שהמספרים הם הרבה יותר גדולים מה-800 עד אלף אותם ציינת.

עמוס כץ: ברור לי שהמספרים הם גבוהים יותר, אבל אני אומר שאנחנו כאן מדברים על הקצה ויש עוד הרבה הרבה חבר'ה שיגיעו למקום הזה אם אנחנו לא נעשה את הטיפול המניעתי.

עמוס כץ: בעוגן התכנית הגדולה היא לנסות לייצר איזשהו רצף שקודם כל ימנע מילדים לצאת מהבית.

עמוס כץ: זאת אומרת, אם הם ילדים שעדיין בבית וקמים בבוקר והולכים לבית ספר והם בסיכון, יש מועדון שמטפל בהם עד שעות הערב ומלווה את ההורים בטיפול משפחתי.

עמוס כץ: יש מערך שלם ומארג שלם של טיפולים כדי למנוע את היציאה מהבית.

עמוס כץ: אם הוא יצא מהבית, לנסות לעשות איזשהו חיבור עם הבית תוך כדי בגלל שהוא עדיין נשאר קרוב לקהילה וקרוב לבית ואז לנסות לעשות עבודה עם ההורים ועם הבית ולהשקיע ולא לשלוף ילד ולצפות שמשפחתו תמשיך במסלול נוראי וקשה, ואז, כאשר הילד בגיל 18, הוא יצטרך לחזור לאותה משפחה.

עמוס כץ: זה באמת סיפור מורכב של תהליכים שלמים.

עמוס כץ: לא משנה איך סופרים את זה, חמש או שבע מסגרות, אבל יש את המועדון, יש פנימייה טיפולית שחלקה פוסט אשפוזית של ילדים מאוד מאוד מורכבים שנמצאים בה, ילדים שנפגעו והוצאו מהבית בגילאים רכים.

עמוס כץ: העוגן עצמו מטפל רק במתבגרים.

עמוס כץ: בהחלט תחשבו על ילד שמגיע אלי בגיל 16, אחרי שהוא הוצא מהבית בגיל שנתיים, נפגע מינית במשפחת האומנה, עבר למשפחת אומנה אחרת, הגיע אלי בגיל 16 ובגיל 18 הציפייה שזהו, אבל אז לאיזה בית הוא יחזור?

עמוס כץ: אין לו לאן לחזור.

עמוס כץ: כאן הלקונה עליה דיברתם וזאת לקונה דרמטית.

עמוס כץ: יש פתרונות.

עמוס כץ: מתחילים לייצר מעט מאוד פתרונות שהם ממש בקצה.

עמוס כץ: את יכולה לספר על הפתרון של דיורית שנמצא בתל אביב לנערות.

עמוס כץ: יש פתרונות בודדים אבל הרוב המכריע חסר פתרונות ונלחם בשיניים.

עמוס כץ: אנחנו הקמנו גם דירות לבוגרים.

עמוס כץ: להערכתי מעבר לזה שכל הילדים שמוצאים מהבית ונמצאים בפנימיות זקוקים לאיזשהו ליווי ארוך טווח לשנים ארוכות כדי לא להגיע למצבים המאוד מאוד קשים האלה של דרי רחוב.

עמוס כץ: אני חושב שחלק גדול מהאוכלוסייה הזאת זאת אוכלוסייה שבורחת מהממסד עד גילאים מאוחרים, פוחדת מקשר עם הממסד, מפחדת שיוציאו אותה מחוויות גיל ההתבגרות וייקחו אותה למעונות נעולים או שייקחו אותה לחוויות אחרות.

עמוס כץ: בגדול, אני באמת חושב שהדגש העיקרי שצריך להיות הוא על עבודת מניעה.

עמוס כץ: אני חושב שאצלנו באמת עבודת המניעה, אנחנו מאוד מאוד משתדלים לעשות אותה.

עמוס כץ: אני חושב שזאת איזושהי פנינה ואני מזמין אתכם לבוא לראות אותה.

אלי אלאלוף: בשבע שנים כמה עברו דרך המסגרת שלך?

עמוס כץ: אם אנחנו מדברים על קורת הגג בלבד שהיא מקבילה לעוד שלוש קורות גג כאלה נוספות שקיימות, בכל מסגרת כזאת עוברים כ-400 ילדים בשנה במעגלים.

עמוס כץ: אם מדברים על שאר התכניות, אנחנו נוגעים באלפיים ילדים בשנה.

עמוס כץ: זאת אומרת, זה משהו אחר.

אלי אלאלוף: מוקד אחד שהמלחמה הגדולה הייתה – עכשיו אני לא במעמד שאני צריך להסתדר עם עובדי המדינה והפקידים – בין אגפים שונים של משרד אחד, משרד הרווחה.

אלי אלאלוף: רק להסדיר את זה.

אלי אלאלוף: אני מתנצל שנתתם לנו טעם של עוד לשמוע ולנסות להתמודד.

אלי אלאלוף: אני מבטיח שבתיאום עם כל החברים מהכנסת נקיים דיון נוסף לגבי פתרונות ותכנון שרצוי לעשות.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר ארבעה דברים.

מירב בן ארי: הראשון, להתייחס למה שאתה אמרת.

מירב בן ארי: הדבר הכי טוב שנוצר לחסרי הבית הוא שנוצרי עמותות.

מירב בן ארי: אם לא היו עמותות כמו עלם שמפעילה את גלגל, את מישהו, את אתנחתא, במקום אחר, בית השנטי – אותם חבר'ה צעירים היו ברחוב.

מירב בן ארי: מזלנו שהוקמו עמותות.

מירב בן ארי: בבקשה, אל תענה לי כי אין לנו זמן לזה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: שמעתי אותך והקשבתי לך בקשב רב.

מירב בן ארי: דבר שני.

מירב בן ארי: העניין שמדינת ישראל צריכה להתייחס – ואת זה אני אומרת גם לך – הוא שאם יש מקומות במדינת ישראל שעובדים טוב ונותנים מענה מקצועי טיפולי, בשעה 8:00 בערב סוגרים ושולחים את הילדים לרחוב, זאת מבחינתי בעיה.

מירב בן ארי: כשאני הייתי חברת מועצת העיר, נפגשתי עם יואב בן ארצי – יואב עושה שם עבודה מדהימה ואני בטוחה שגם אתם, ואני לא מזלזלת – יכול להיות שמדינת ישראל באמצעות משרד הרווחה צריכה לתת משאב לאותו מקום שכבר עובד פיקס כדי להשאיר אותו שהוא יהיה פתוח בלילה ושאותם ילדים בשעה 8:00 בערב לא יצאו ממישהו לרוץ אתו שסוגר את הדלת שלו בתל אביב ולא יצאו מגלגל שזורק את כל הבנים לרחוק כי יש לו מיטות רק לבנות.

מירב בן ארי: אני לא מבינה, זה נראה לי פשוט אבסורד למה לא לתת שם את אותו משאב, מה גם שהם כבר עובדים.

מירב בן ארי: הילדים באים והם שם.

מירב בן ארי: כבר פעם שנייה שהם באים לוועדות רק כדי לומר את הדברים.

מירב בן ארי: לדעתי זה חייב להיות ואני אומרת לך שאני לא הולכת להרפות מזה.

מירב בן ארי: אני לקחתי את זה כנושא.

מירב בן ארי: הלקונה שכולם מדברים כאן עליה, לדעתי צריכה להיות ועדה ייחודית של הרווחה שעוסקת בלקונה הזאת.

מירב בן ארי: להביא מסביב לשולחן הזה – אותם שמענו ואותם אני מכירה מצוין – את אותם אנשי מקצוע שיאמרו מה האופציות.

מירב בן ארי: היום תקנות התע"ס האלה לא רלוונטיות לחבר'ה צעירים.

מירב בן ארי: איך לתקן את תקנות התע"ס?

מירב בן ארי: זה משהו שצריך להחליט, איך מתקנים תקנות.

מירב בן ארי: איך מחליטים שדר רחוב הוא לא מישהו שאינו נאבק לשנות את מצבו כי היא רוצה לשנות את המצב שלה כך שלפי התע"ס היא לא דרת רחוב ולא זכאית.

מירב בן ארי: מדובר כאן על משפט שאומר שהוא לא רוצה לשנות את המצב שלו, אבל הם מאוד רוצים.

מירב בן ארי: עוד משהו אחרון.

מירב בן ארי: אנחנו צריכים להבין שהמוקד - ואתה עושה עבודת מניעה נפלאה ואנחנו מכירים לא מהיום – צריך להיות על תל אביב ועל ירושלים.

קריאה: וחיפה.

מירב בן ארי: כמובן, אבל דגש על תל אביב וירושלים.

אלי אלאלוף: הזמנתי את עמוס כי, אני מודה באשמה, אהבתי את הפרויקט וליוויתי אותו גם רעיונית למרות שאני לא מבין כלום בעבודה סוציאלית.

אלי אלאלוף: לא הבנתי למה הילדים מבאר שבע נמצאים בכרמיאל.

אלי אלאלוף: כשאני הגעתי לכרמיאל, מצאתי קבוצה ענקית של ילדים מבאר שבע וזה נראה לי אבסורד.

אלי אלאלוף: אמרתי שנחזיר אותם הביתה כי אם נחזיר אותם הביתה, לאן?

אלי אלאלוף: ואז בנינו את הרצף ועשינו זאת במלחמה.

אלי אלאלוף: אני אומר לכם, כן, זה נכון, צריך להתמקד.

זהבה גלאון: שתי הערות קצרות.

זהבה גלאון: קודם כל, תודה אדוני ותודה לכל מי שהגיע.

זהבה גלאון: לא כולם הספיקו לדבר.

זהבה גלאון: תודה לקלאודיה על הסרט המרגש שהעלה את העניין לפחות אצלי שתי הערות קצרות.

זהבה גלאון: אני מסכימה עם הגישה שאומרת שחייבים לראות איך אפשר לעשות כאן איחוד שירותים.

זהבה גלאון: ההצעה שהציעה חברת הכנסת בן ארי לקיים סוג של ועדה - אני לא יודעת אם במסגרת הוועדה שלך או משהו קבוע – שתרכז את כל הנושא ותקדם אותו, אני חושבת שזה דבר מאוד מאוד נכון.

זהבה גלאון: אני חושבת שצריך להפסיק עם הגישה שמפלילה את האנשים ברחוב, את אותם מחוסרי דיור.

זהבה גלאון: הם צריכים לישון היכן שהוא.

זהבה גלאון: כל פעם מעמידים אותם לדין ונותנים להם קנסות.

קריאה: ובית כלא.

זהבה גלאון: ובית כלא.

זהבה גלאון: אם כן, מה הרווחנו מזה?

זהבה גלאון: מה הרוויחה המדינה מזה?

זהבה גלאון: מה הגישה הזאת?

זהבה גלאון: זאת עוד נקודה שרציתי להעלות וזה רק תם ולא נשלם, כמו שאתה אומר.

אילן גילאון: בסופו של דבר אתה אמרת שזה לא פוליטי, אבל אתה יודע, הכול פוליטי והכול ערכי.

אילן גילאון: הכול עניין בתעדוף של סדר העדיפויות.

אילן גילאון: אנחנו, ואני יודע שגם אדוני היושב ראש, תומכים בכך שהדברים החמורים ביותר הם הדחופים ביותר.

אילן גילאון: השאלה מה מקבלים קודם.

אילן גילאון: בסופו של דבר מכל מה שהבנתי כאן בסקירות של המומחים, ובאמת למדתי דברים חדשים, השאלה היא מי מקבל כמה ולמה, ומי משלם כמה ולמה.

אילן גילאון: זאת המלאכה שלנו.

אילן גילאון: לו היה פתרון גם ברמה של קורת הגג וברמות אחרות.

אילן גילאון: מישהו אמר לי שיש משהו שנקרא דיור תחילה, שזאת היא תכנית של מתן דירה פלוס עובד סוציאלי, שזאת תכנית לאין ערוך יותר זולה, יותר מניעתית ויותר טובה.

אילן גילאון: השאלה היא האם קודם כל תותחים או גרביים.

מרדכי אלימלך: נותנים הכול לטייקוני הגז.

אילן גילאון: גם.

זהבה גלאון: אל תיקח את זה לשם.

אילן גילאון: הוא צודק, אבל לא הכול גז.

אילן גילאון: יש עוד דברים.

מירב בן ארי: חבל שדיון כל כך חשוב ויש כאן זילות שאתה נותן לה יד.

מירב בן ארי: זה כל כך לא רלוונטי בעיני.

אילן גילאון: אין זילות.

אלי אלאלוף: בואו לא נשקיע יותר מדי במה שלא נראה אפילו.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אני מתנצל - ואני אומר לכם שבקרוב יהיה דיון נוסף – כל מי שלא קיבל את רשות הדיבור, אנא, הירשמו ואנחנו נשמור את הרשימה ונתחיל את הדיון הבא בכם.

אילן גילאון: תביאו תכנית.

אלי אלאלוף: אני רוצה להמליץ למשרד הרווחה כי הוא המוביל לתכנן - כאשר ייכנס לתפקידו המנכ"ל החדש –את כל נושא דרי הרחוב בשלושת הישובים הגדולים בתיאום עם הישובים.

אלי אלאלוף: אנחנו מדברים על חיפה, תל אביב וירושלים.

אלי אלאלוף: לתכנן אותם, וזה אומר כולל מיפוי של הקיים, כולל שיפור וניצול התשתיות הקיימות, שירות אופטימלי בתנאים אופטימליים ובניצול מרבי.

אלי אלאלוף: באמצעותך ובעזרתנו, לאור הקשרים שלנו, אנחנו נפנה למשרד השיכון כדי שנבדוק את נושא הדיור הנדרש לדרי רחוב.

אילן גילאון: אדוני, לא לשכוח את אשדוד.

אילן גילאון: הזכירו כאן את אשדוד.

אלי אלאלוף: אם יש, אני לא אתנגד לכך.

אלי אלאלוף: תכניות הן בעיקר חשיבה נכונה ונייר.

אלי אלאלוף: לא צריך יותר לבזבז.

קריאה: הידע קיים.

אלי אלאלוף: אני רוצה לחזור לנושא הדיון.

אלי אלאלוף: לגבי הדיור, אני ממליץ לא לתת כסף לדיירים כדי שיוכלו לחפש דירות אלא להעמיד לרשותם דיור.

אלי אלאלוף: להפסיק עם המשחק הזה.

אלי אלאלוף: גם בדוח העוני לצערי, אין לי ברירה אלא לחזור לזה ולציין את זה, אמרנו לתת דירות זמניות.

אלי אלאלוף: בסכום של 1,700 עד 2,800 שקלים זה פשוט בלתי אפשרי.

אלי אלאלוף: אין דירות פנויות בעלויות כאלה.

אלי אלאלוף: אם כן, להעמיד דירות שמתחלפות עם חוקים ברורים כמו שצריך.

אלי אלאלוף: עובדה שמקום שיכול לקלוט בבת אחת פחות ממאתיים אנשים, מאתיים ילדים, קלט מספרים מדהימים עליהם שמעתם כי זאת מסגרת מופעלת וזה זול יותר מבחינה כלכלית.

אלי אלאלוף: אני אתייעץ עם החברים ואני אשמח לקיים ועדת משנה לנושא של אוכלוסיות שקראנו לה בלקונה הזאת של גילי 18 עד 24.

מירב בן ארי: למרות שהיום זה עד גיל שלושים.

אלי אלאלוף: מחוסרי עורף, שזאת תכנית קיימת במשרד הרווחה שנכתבה לפני מספר שנים בראשותו של מנחם וגשל, התכנית נשארה ואני לא יודע אם יש עוד מגירות בשבילה, אבל זה נושא מאוד כאוב כי מדרדרים למצבים שהחברים ציינו ואין שום מקרה סימפטי אלא כולם נושאים קשים.

אלי אלאלוף: הנושא של דרי רחוב כולל.

אלי אלאלוף: כל מי שמדבר על קצבאות הילדים כתכנית חיסכון, גם זה כתוב בדוח העוני, כולם מתיימרים ואומרים שעשו, בסדר.

אלי אלאלוף: זה כואב לי כי ילד בגיל עשרים שימצא את עצמו עם סכום של בין 20 ל-25 אלף שקלים, הוא יודע להתארגן ויעזרו לו להתארגן כדי שיתחיל את החיים, ובמיוחד – ואני מציין את זה בלי לפגוע – זה אמור לגבי מי שלא הולך לצבא ואין לו את המסגרת התקציבית הזאת הראשונית כשהוא יוצא מהצבא.

אלי אלאלוף: אני מאוד מודה לכם.

אלי אלאלוף: כפי שאמרנו, אנחנו נקיים ונתייעץ עם החברים לגבי הקמת ועדת משנה.

אלי אלאלוף: הישיבה נעולה.