ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 38, 2015-08-10 10:30

ניסן סלומינסקי: בוקר טוב, אנחנו פותחים את ישיבת ועדת החוקה, חוק ומשפט.

ניסן סלומינסקי: את חלקכם אני מכיר ואת חלקכם נכיר.

ניסן סלומינסקי: אנחנו דנים בהוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015.

ניסן סלומינסקי: אני מבין שאם אנחנו דנים בזה, זה לא אומר שיש בחירות בזמן הקרוב, זה רק בראייה עתידית.

<סיגל קוגוט: ההפך הוא הנכון, דנים בזה כשאין בחירות בזמן הקרוב.

ניסן סלומינסקי: זאת ראייה לטווח רחוק.

ניסן סלומינסקי: הכול בשובה ונחת, שלא יהיה ברגע האחרון.

ניסן סלומינסקי: סיגל, את תובילי?

<סיגל קוגוט: בסדר, ודין כמובן יסביר, כי הוא כתב את התקנות, אבל הנוהל הזה – חלקו משקף נוהל ישן שהיה, חלק מההוראות זהות, חלק שונו, והטריגר לו נבע מתיקון שעשינו עובר לבחירות, שיצר ניסוי, שיחול עכשיו במשך כמה שנים, לשלב את השופטים המחוזיים בדיונים לפי חוק התעמולה.

ניסן סלומינסקי: כלומר, שבמקום שכל תלונה הכי קטנה תגיע ישר לשופט העליון, או לשופטת, זה יפוזר ויוכלו לדון בזה שופטים מחוזיים.

<סיגל קוגוט: נכון.

<סיגל קוגוט: יש פה איזה מנגנון שהחוק איזן, מצד אחד לעשות את הביזור הזה שגם יקל על מתדיינים כפי שאמרת, ולא יביא דברים זוטים מלכתחילה לשופטת של בית משפט עליון, ומצד שני שזה לא יבוזר יותר מדי.

<סיגל קוגוט: לכן החוק קבע, שיתמנו וכבר התמנו שישה שופטים מחוזיים בששת מחוזות השיפוט, שיש היום לפי חוק בתי המשפט.

<סיגל קוגוט: השופטים האלה ידונו רק בתיקים של רשויות מקומיות.

ניסן סלומינסקי: זה כבר קיים על פי חוק, או שזה רק תלוי בשינוי שלנו?

<סיגל קוגוט: זה קיים כבר על פי חוק, והשופטים האלה מונו.

<סיגל קוגוט: מה שהנוהל הזה עושה זה שבצד זה שהוא מרענן את הנוהל הקיים לדיונים גם בפני השופטת חיות בכל מיני עתירות לפי חוק התעמולה שיש אצלה, והשופטת – הסמכות שלה היא לא רק לפי חוק התעמולה.

<סיגל קוגוט: שופט של בית משפט עליון רשאי לדון גם בתלונות על עבירות בחירות, כי לפני כשתי כנסות המחוקק הגיע למסקנה שבמקום לרוץ למשטרה אחרי כל פעם שיש עבירות בחירות, שזה לא בדיוק בסדר העדיפויות העליון של המשטרה, עדיף למנוע את העבירות האלה מלכתחילה, ולכן הוא הסמיך את יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית להוציא צווי מניעה לא רק על פרסומים לא הולמים ועל תשדירים לא טובים, אלא גם על עבירות של זיופי בחירות, של איומים, של חרמות, ולכן ליושב ראש עצמו יש סמכות לדון במגוון גדול מאוד של עבירות, שהוא לא רק לפי חוק התעמולה, אלא גם לפי חוק הבחירות, גם לכנסת וגם לרשויות המקומיות.

ניסן סלומינסקי: ואת זה לא נותנים?

<סיגל קוגוט: את זה לא נותנים לשופטים המחוזיים.

<סיגל קוגוט: מה שאמרו לשופטים המחוזיים זה שבבחירות לרשויות המקומיות בלבד, לא לכנסת, בבחירות לרשויות המקומיות בנושאים שקשורים לחוק התעמולה, קרי: שימוש בחיילים ובקטינים לענייני תעמולה, שימוש בנכסים של העירייה בשביל תעמולה, כל מיני מגבלות שיש על שלטי חוצות, ניקוי העיר אם תלית במקום לא טוב ולכלכת את כל העיר.

ניסן סלומינסקי: אם זה טוב למוניציפלי, למה זה לא טוב לכנסת?

<סיגל קוגוט: ראשית, אנחנו עושים ניסוי.

<סיגל קוגוט: היה חשש גדול מאוד אצל חברי הכנסת להוריד את זה למטה, רצו לראות איך זה מתנהל.

<סיגל קוגוט: בין היתר זה גם נובע מכל מיני מגעים, שדין יוכל אולי לפרט עליהם, בין ועדת הבחירות המרכזית להנהלת בתי המשפט.

<סיגל קוגוט: השופטים המחוזיים לא כל כך התלהבו, הנהלת בתי המשפט לא כל כך התלהבה, שעכשיו עם כל המשימות שיש לשופטים הם יצטרכו גם לדון בתיקים האלה, אבל יצרו איזשהו מנגנון שאמרו: בסדר, בוא ניתן את זה לשישה שופטים ורק בבחירות לרשויות המקומיות ורק בנושאים של תעמולה, נראה איך זה פועל.

<סיגל קוגוט: אם זה יפעל בצורה יפה, אפשר יהיה כפי שאתה אומר, לראות אם ראוי וטוב לשלב את זה.

ניסן סלומינסקי: הם לא לקחו סיכון, כי בחירות מוניציפליות זה פעם בחמש שנים.

ניסן סלומינסקי: פה זה יכול להיות פעם בשנה וחצי, שנתיים, אז זה עומס גדול מדי.

<סיגל קוגוט: לגבי הבחירות המוניציפליות, לפעמים גם יש איזה יתרון ללוקליות של השופט, שמכיר את צאן מרעיתו באותו מקום, וזה יכול לסייע דווקא.

<סיגל קוגוט: מעבר לביזור, זאת גם נגישות לערכאות וגם אדם יושב בתוך המקום שאותו הוא יושב.

ניסן סלומינסקי: זה חשוב שאת מדגישה שזה רק למוניציפלי ורק בנושא של חוק תעמולת הבחירות, לא בחוק הבחירות.

<סיגל קוגוט: נכון.

ניסן סלומינסקי: אם כך, מה אנחנו עושים היום?

<סיגל קוגוט: עכשיו אנחנו קוראים את הנוהל, בגלל שיש בו סעיפים שהם רלוונטיים לכל הדיונים, גם אצל השופטת.

ניסן סלומינסקי: זה עוד לא פעל?

<סיגל קוגוט: עוד לא, בגלל שככל שמדובר בניסוי החדש, השיטה שנבחרה היא עדיין איזושהי עין מפקחת של ועדת הבחירות המרכזית.

<סיגל קוגוט: לכן לא רצו ישר לזרוק תיקים בלי הנוהל הזה.

<סיגל קוגוט: השיטה שנבחרה היא שכל העתירות מוגשות לוועדת הבחירות המרכזית, ושם הן נשקלות.

<סיגל קוגוט: כדי שלא יהיה מצב שפתאום זכות חוקתית מהמעלה הראשונה יכולה להשתבש בלי ששוזפת אותה לראשונה עין של השופטת, הוחלט שהשאלה האם התיק הזה יידון בבית המשפט המחוזי או אצל השופטת תוכרע עם הגשת העתירה בוועדת הבחירות המרכזית.

ניסן סלומינסקי: הם צריכים לעבור את כל התהליך, להגיש לה והיא צריכה להסתכל ולהחליט?

<סיגל קוגוט: כן.

ניסן סלומינסקי: אז מה הרווחנו מזה, אם היא צריכה להסתכל ולהחליט?

<סיגל קוגוט: לא השופטת, היא מסמיכה מישהו, במקרה הזה היא תסמיך את דין, את היועץ המשפטי של הרשות, לעשות את המיון הטכני.

<סיגל קוגוט: אם הוא יראה שיש כאן איזו סוגיה רגישה – משתי סיבות: אל"ף, בגלל רגישות הסוגיה; ובי"ת, בגלל שבנושאי בחירות הדחיפות היא מאוד חשובה, הזמנים הם מאוד קצרים.

<סיגל קוגוט: אז אם זאת גם סוגיה חוקתית וגם אנחנו יודעים שהבחירות עוד חודש, ויגישו את זה למחוזי ואז יגישו ערר לשופטת, אז כבר עדיף שהיא תדון בזה מלכתחילה.

<סיגל קוגוט: אבל ברוב התיקים של התעמולה, לא זאת תהיה ההחלטה שלה, בהחלט יהיו מאות תיקים שבהם הצפי הוא שייעזרו בשופטים המחוזיים.

<סיגל קוגוט: השיטה שנבחרה היא ניתוב תיקים.

ניסן סלומינסקי: ועל ההחלטה שלהם אפשר לערער?

<סיגל קוגוט: כן, אלה גם סעיפים חדשים.

<סיגל קוגוט: זה ברור שזה מאפשר ערר לשופטת.

ניסן סלומינסקי: ועל החלטה של חיות נניח, אין מה לערער?

<סיגל קוגוט: יש בג"צים, שהיום יש.

<סיגל קוגוט: היום בחוק הבחירות אין הסדרה של הליך של ערעור חוץ מפסילת רשימות, ששם יש באמת הליך מסודר, אבל בגלל שחוק יסוד: השפיטה, כפי שפורש על ידי בית המשפט העליון, עליון על כל חוק רגיל, בית המשפט העליון פירש שעל אף שאין בחוק הבחירות סעיף שאומר שאפשר להגיש עתירה לבג"צ, אפשר להגיש עתירה לבג"צ.

ניסן סלומינסקי: ופה מה יהיה?

ניסן סלומינסקי: אם מישהו רוצה לערער, הוא יכול לערער רק לשופטת או לשופט, ואחר כך אם זה לא מוצא חן בעיניו, הוא יכול להמשיך לבג"צ?

<סיגל קוגוט: כן.

מיכל רוזין: זה פתוח בפני כולם.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה לראות אם אנחנו מסרבלים או מקצרים.

אוסאמה סעדי: אם צריך אולי בקשת רשות ערעור, לא זכות ערעור - - -

<סיגל קוגוט: לבית המשפט העליון?

<סיגל קוגוט: לא.

אוסאמה סעדי: אחרי ההחלטה של היושבת ראש.

<סיגל קוגוט: החוק לא מגביל, והוא בונה על התבונה של הצדדים.

<סיגל קוגוט: אם זה עניין של זוטות, לא יעשו דבר כזה.

<סיגל קוגוט: אם זה עניין חוקתי שיכול להשפיע על מועמדים ועל הזכות לבחור ולהיבחר, עושים את זה.

ניסן סלומינסקי: ברוב המקרים זה כסף, קנסות.

<סיגל קוגוט: מה, אתה מתכוון לאגרה של בית משפט?

ניסן סלומינסקי: לא, הרבה פעמים כשקונסים מישהו והוא טוען שלא צריכים לקנוס אותו וכו', יכול להתחיל ערעור מהמחוזי לשופטת, ליושבת ראש הוועדה ואחר כך לבג"צ.

<סיגל קוגוט: אתה היית יושב ראש רשות.

ניסן סלומינסקי: אצלי הכול היה בסדר.

ניסן סלומינסקי: ..

<דין ליבנה: יש מעט מאוד עתירות לבג"צ כבר היום.

<דין ליבנה: הרי כבר היום מגישים את העתירות לשופט בית משפט העליון, יושב ראש הוועדה המרכזית.

<דין ליבנה: אפשר לספור את כמות העתירות לבג"צ מאז 59' על יד אחת, יש אפילו דיון נוסף, אבל הוא מהנדירים שבנדירים.

<סיגל קוגוט: באמת מעט.

<ניצן רוזנברג: אני קוראת: "הוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015 בתוקף סמכותי לפי סעיף 17ה(א) לחוק הבחירות (דרכי תעמולה), התשי"ט-1959 (להלן – החוק), ובאישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אני מורה לאמור: הגדרות 1.

<ניצן רוזנברג: בהוראות אלה – "היושב ראש" – יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית או יושב ראש ועדת הבחירות האזורית המוסמך לדון בעתירה, לפי העניין; "חוק הבחירות לכנסת" – ההגדרה של חוק הבחירות, אני לא קוראת את כל ההגדרות.

<ניצן רוזנברג: "חוק חופש המידע" – יש הגדרה מי זה יושב ראש ועדה מרכזית ומי זה יושב ראש ועדה אזורית.

<ניצן רוזנברג: מזכירות הוועדה זו מזכירות ועדת הבחירות המרכזית למשכן הכנסת.

<ניצן רוזנברג: "נוגע בדבר" הוא אחד מאלה: "חבר ועדת הבחירות המרכזית שהוא נציג הסיעה שתעמולה בעדה מהווה או עלולה להוות עבירה לפי החוק" או "בא כח רשימת מועמדים שמונה לפי סעיף 59 לחוק הבחירות לכנסת" - - -

אוסאמה סעדי: למה לא חבר ועדת בחירות אזורית?

<דין ליבנה: ההגדרה של "נוגע בדבר" לקוחה מהחוק.

<דין ליבנה: כבר היום החוק נותן מעמד מיוחד לאנשים האלה, ולכן רצינו לתת להם אפשרות להתייצב בכל תיק שרלוונטי להם.

ניסן סלומינסקי: כל אלה תקנות חדשות?

<סיגל קוגוט: זה נוהל חדש, חלק ממנו כן קיים היום.

<סיגל קוגוט: אנחנו יכולים את הסעיפים שקיימים היום לא לקרוא.

ניסן סלומינסקי: לכן אני אומר שאותם לא צריך לקרוא.

<סיגל קוגוט: בסדר, מאה אחוז, סעיפים שקיימים היום נגיד שהם קיימים היום.

<סיגל קוגוט: את שלושת העמודים האחרונים לא נקרא, זה הטפסים.

<ניצן רוזנברג: הוראה 2.

<סיגל קוגוט: היא קיימת היום, היא אומרת איך מגישים את העתירה.

<סיגל קוגוט: היא רלוונטית גם כי אחר כך אפשר לא לקבל עתירה לרישום, אם היא לא כוללת את כל הדברים האלה.

<סיגל קוגוט: אלה פרטים טכניים גם על המען, על העותר, על המשיב, לכן לא נקרא את זה.

ניסן סלומינסקי: נדון רק בשינויים.

<ניצן רוזנברג: צירוף מסמכים זה גם הוראה שהיתה.

<ניצן רוזנברג: ההוראה החדשה היא הוראה 4, ולכן אני אקרא אותה: "הגשת מסמך 4.

<ניצן רוזנברג: (א) ראה היושב ראש כי מסמך דרוש לשם הכרעה בעניין שלפניו, רשאי הוא ליושב ראש להורות לבעל הדין שהמסמך ברשותו להגישו במועד שיורה.

<ניצן רוזנברג: (ב) בעל הדין יגיש את המסמך ליושב ראש ולבעלי הדין האחרים; בעלי הדין רשאים להגיש את הערותיהם בכתב, ככל שהדבר נובע מהגשת המסמך, במועד שהורה לכך היושב ראש".

ניסן סלומינסקי: היושב ראש?

<סיגל קוגוט: היושב ראש המוסמך.

אוסאמה סעדי: או-או.

<סיגל קוגוט: כן.

<ניצן רוזנברג: אני ממשיכה לקרוא: "(ג) התנגד בעל הדין להגשת המסמך, יודיע ליושב ראש, במועד שהורה לו על כך, את טעמי התנגדותו.

<ניצן רוזנברג: (ד) החליט היושב ראש לדחות את ההתנגדות, יחולו הוראות סעיף קטן (ב).

<ניצן רוזנברג: (ה) לא יורה יושב הראש על מסירת מידע או מסמכים העלולים לפגוע בזכויות צד שלישי, אלא לאחר שנתן לצד השלישי הזדמנות להשמיע את טענותיו, בדרך שיורה.

<ניצן רוזנברג: (ו) החובה למסור מידע ומסמכים לפי סעיף זה כפופה לסייגים ולהוראות לעניין גילוי מידע ומסמכים לפי כל דין; ולעניין בעל דין שהוא רשות ציבורית כהגדרתה בחוק חופש המידע, לרבות הסייגים למסירת מידע הקבועים בחוק חופש המידע, בשינויים המחויבים.

<ניצן רוזנברג: (ז) הועלתה טענה בדבר סייג או חיסיון כאמור בסעיף קטן (ו) לגבי גילוי מידע או מסמך, רשאי היושב ראש לקיים את הדיון לפי סעיף זה בדלתיים סגורות, וכן רשאי היושב ראש לקבל את המידע או המסמך המבוקשים, לעיין בהם, ולקבל הסברים מנציג היועץ המשפטי לממשלה, או מנציג הרשות הנוגעת בדבר, אף בהעדר יתר בעלי הדין.

<ניצן רוזנברג: (ח) הוצאה לגבי מידע או מסמך תעודת חיסיון לפי סעיף 44 לפקודת הראיות, יחולו סעיפים 44 ו-46 לפקודה האמורה".

<סיגל קוגוט: זה סעיף שפשוט נותן עוד כלי, קיים גם בעניינים מנהליים, ולכן צירפו אותו לפה, שהשופטת או השופט לפי העניין, רשאים לבקש מסמך.

<סיגל קוגוט: יש פה פשוט איזונים, בגלל שאם אתה מבקש כל מסמך שיכול לסייע לך וזה יכול לפגוע בצד ג', צריך לתת לו זכות טיעון, ואם אתה דורש מסמך מרשות, חל חוק חופש המידע, לרבות סייגיו, ואם יש איזה חיסיון, צריך להתחשב בו.

<סיגל קוגוט: מצד אחד, זה נותן לשופטת עוד כלי שקיים היום בתקנות בנושאים אחרים, ומצד שני, אם יש סייגים, צריך להכליל גם אותם – זה הרציונל של הסעיף הזה.

מיכל רוזין: זה מקובל שבנושאים כאלה יתקיים דיון בדלתיים סגורות?

מיכל רוזין: יש הבדל בין דלתיים סגורות לבין מסמכים שהם לא לחשיפה.

<סיגל קוגוט: בשביל להחליט אם המסמך יהיה גלוי או לא, את צריכה לקיים את הדיון במעמד צד אחד בדלתיים סגורות, זה לא קובע פה כלל.

<סיגל קוגוט: זה לא קובע פה כלל, אין פה התייחסות לזה, זה לא קובע פה כלל שהדיונים ככלל בנושאים האלה הם בדלתיים סגורות.

מיכל רוזין: אבל זה נותן פתח לכל אחד כמעט לטעון שהדיון צריך להיות בדלתיים סגורות.

<דין ליבנה: אבל זה רק הדיון האם לגלות מסמך או לא לגלות מסמך.

<סיגל קוגוט: שטוענים לגביו שאסור לגלות אותו, זה יהיה נדיר מאוד.

<דין ליבנה: אני חייב להגיד שזה לא קרה אף פעם אצלנו, זה לא שבמאות העתירות שטופלו עד היום היו דיונים בנושא, אבל ככל שיתעורר מצב, למדנו ממה שקורה בבתי המשפט ולקחנו תהליך ששם.

<דין ליבנה: יש למשל מסמך שיש בו פגיעה בפרטיות, חשיפה של הזדהות פוליטית של אנשים; יבואו אנשים ויגידו: אנחנו לא רוצים שייחשף, השופט צריך לראות את הנייר, והוא חייב לראות את זה במעמד צד אחד כדי להבין, האם אפשר לגלות אותו או אי אפשר לגלות אותו.

מיכל רוזין: יש פה שאלה של שקיפות לציבור בהליך בחירות.

<סיגל קוגוט: נכון, זה ממש לא רומז פה שככלל ההליכים האלה צריכים להיות חסויים, ממש לא.

<סיגל קוגוט: להפך, אם תראי אחר כך את סעיפי הפרוטוקול, שגם אותם לקחנו מאיזה תיקון שהוועדה עשתה בחוק בתי המשפט, שצריך להיות פרוטוקול רציני שמשקף את כל מה שנאמר, למרות הקושי המנהלי שכבר יגידו לנו שזאת הכבדה תקציבית, עדיין ביקשנו שייכנס הסעיף הזה, מתוך המגמה של מה שאת אומרת.

<סיגל קוגוט: המשיבים זה סעיף קיים.

<סיגל קוגוט: המצאת עתירה, סעיף 6, זה גם סעיף קיים.

<סיגל קוגוט: הניתוב זה סעיף חדש, תקראי את 7.

<ניצן רוזנברג: "רישום וניתוב 7.

<ניצן רוזנברג: הוגשה עתירה, תובא, ללא דיחוי, לעיון יושב ראש הוועדה המרכזית או עובד עתירה בכיר שהסמיך לכך והוא רשאי – (1) לקבלה לרישום במזכירות הוועדה; (2) שלא לקבלה לרישום, אם מצא שלא מתקיימות בה הוראות סעיפים 2, 3, 5 ו-6, אלא שהעותר, או המשיב, לפי העניין, רשאים לבקש שיושב ראש הוועדה המרכזית, או יושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם בעתירה או בתשובה מתקיימות ההוראות האמורות או לא, והחלטתו תהא סופית ומכרעת; (3) נתקבלה עתירה לרישום כאמור בפסקה (1) תועבר לעיון היושב ראש המוסמך לדון בה, אלא שהעותר או המשיב, לפי העניין, רשאים לבקש שיושב ראש הוועדה המרכזית, או יושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם הועברה העתירה ליושב הראש המוסמך, והחלטתו תהא סופית ומכרעת".

<סיגל קוגוט: אני אסביר מה זה אומר.

<סיגל קוגוט: ראשית, פסקה (2) אומרת שיש לנו כמה הוראות טכניות שצריכות להתקיים כדי שהעתירה תתקבל לרישום, וכאן היושב ראש עצמו, יושב ראש הוועדה המרכזית או עובד בכיר, ובדעתו להסמיך את דין אז נגיד דין, יבדוק ויראה שאכן הדברים הטכניים מתקיימים, כלומר: שכל המשיבים מצוינים, שהעותר ציין את כל הפרטים לגביו, שהוא הגיש את המסמכים, שלא חסר דבר.

<סיגל קוגוט: אם הוא חשב שלא מתקיימים הפרטים הטכניים האלה, הוא לא יקבל את העתירה לרישום.

<סיגל קוגוט: מיד נראה את סעיפי הערר, ותראו שעל רוב הדברים אפשר להגיש ערר לשופטת, גם על דברים שלא עומדים ברומו של עולם.

ניסן סלומינסקי: אם הוא החליט שכן, אז הוא צריך להחליט למי לנווט.

<סיגל קוגוט: נכון, כאן אם הוא מחליט שהתנאים הטכניים לא התקיימו, על זה אין ערר, זה כתוב פה: "החלטתו תהא סופית ומכרעת", אבל מצד שני, גם הפגיעה בזכויות היא לא גדולה, כי אם לא קיבלת עתירה לרישום, תקן את זה ותגיש אותה כמו שצריך, כלומר לא פגעתי באף אחד, למה אני צריכה להרבות עררים?

<סיגל קוגוט: אם לא קיבלתי עתירה לרישום כי הוא לא הגיש את המסמכים, פשוט הוא יגיש את המסמכים ויגיש שוב את העתירה, זה לא מעשה בית דין או משהו שמונע ממנו להגיש אותה כמו שצריך.

<סיגל קוגוט: פסקה (3) אומרת שכאן "היושב ראש המוסמך לדון בה", החוק קובע מי היושב ראש המוסמך לדון בה.

<סיגל קוגוט: החוק אומר שבעתירות האלה של הרשויות המקומיות זה יידון במקום השיפוט שבו נמצאת הרשות הזאת, כלומר אין הרבה משחקים, יש ששת מחוזי השיפוט.

אוסאמה סעדי: זה לפי בתי משפט מחוזיים, נכון?

<סיגל קוגוט: נכון.

ניסן סלומינסקי: יש שישה, ואז כל אחד יודע למי הוא שייך.

<סיגל קוגוט: נכון, ולכן בדרך כלל בסמכות מקומית בסדר הדין האזרחי יש הרבה עילות ואתה יכול למצוא את עצמך פתאום בפורום לא נאות, כי מישהו החליט ללכת לפי עילה מסוימת שנוחה לו, בגלל שמשרד עורכי הדין שלו קרוב לשם, ולהריץ אותך בכל הארץ.

ניסן סלומינסקי: ויש רק שופט מחוזי אחד שמטפל בזה?

<סיגל קוגוט: כן, אנחנו לא רצינו פיזור יתר.

ניסן סלומינסקי: ואם הוא מרגיש שהוא נוגע בדבר?

ניסן סלומינסקי: נניח, מי שמגיש את הערעור זה הבן שלו שהוא פעיל, האם זה הולך לאזור אחר?

<סיגל קוגוט: לא, זה ילך לשופטת.

<סיגל קוגוט: אני לא ראיתי שהחוק מאפשר.

<דין ליבנה: החוק לא מאפשר, יש שתי חלופות, או שנשיאת בית המשפט העליון תמנה - - -

<סיגל קוגוט: יש לה ממלא מקום גם?

<דין ליבנה: אין ממלא מקום.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת שאם הוא מרגיש שהוא נוגע בדבר, זה חוזר לשופטת?

<דין ליבנה: הוא יפנה לשופטת, אם השופטת יכולה להחליט או לדון בזה בעצמה במסגרת סמכותה - - -

ניסן סלומינסקי: או להעביר למחוז אחר?

<דין ליבנה: להעביר למחוז אחר היום היא לא יכולה.

ניסן סלומינסקי: אז רק זה היא יכולה - - -

<דין ליבנה: לא, היא יכולה לבקש מנשיאת בית המשפט העליון למנות יושב ראש ועדת בחירות אזורית נוסף באותו אזור, שהוא ידון בתיק הזה.

ניסן סלומינסקי: ידון רק בתיק הזה?

<דין ליבנה: כן, לעניין מסוים, אפשר יהיה לעשות את זה.

<דין ליבנה: יכול להיות שאם נראה שזה באמת קורה תדיר, נבוא לבקש תיקון חקיקה לאפשר את זה, אבל בוא נראה קודם איך זה עובד, זה הליך חדש.

אוסאמה סעדי: אבל אפשר לקבוע הנשיא או סגנו.

<דין ליבנה: אבל היום הסמכות היא של יושב ראש ועדת בחירות אזורית.

<דין ליבנה: יושב ראש ועדת בחירות אזורית זה שופט בית משפט – או מחוזי שמונה על ידי נשיאת בית המשפט העליון לפי הצעת יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, כלומר הוא לא יכול למנות את הנשיא של בית המשפט או סגנו.

<דין ליבנה: יש לנו שופט עם שם, ששמו גם מפורסם גם באתר וידעו מי הוא והאם הוא מקבל החלטות.

אוסאמה סעדי: שהוא יושב ראש ועדה אזורית.

<דין ליבנה: כן, יושב ראש ועדה אזורית באזור השיפוט של אותו בית משפט.

מיכל רוזין: יש שתי נקודות שמציקות לי ויקפצו לי בכל סעיף, ולכן אני רוצה לשאול לגביהן.

מיכל רוזין: אני מתנצל, הייתי צריכה לשאול קודם.

מיכל רוזין: ברגע שאנחנו סוג של "מפריטים" את זה מוועדת הבחירות המרכזית, וזאת לא הפרטה כמובן, איך אנחנו מייצרים את האחידות?

מיכל רוזין: הרי שופט אחד יכול להחליט שתעמולה מסוימת או חלוקה של דבר מסוים הם פסולים, ובעיר אחרת בדיוק באותו יום באותה שעה יקבעו אחרת.

ניסן סלומינסקי: זה לגבי כמעט כל הנושאים שבעולם.

ניסן סלומינסקי: שופט אחד מחליט כך, ואם היה שופט אחר, הוא היה מחליט אחרת.

אוסאמה סעדי: אבל יש ערר שבסוף מגיע ליושב ראש.

מיכל רוזין: אנחנו מכירים מערכות בחירות, הדברים קורים עכשיו, הרגע, לא תהליכים של חודשים, של שנים, כך שאם יהיה פסק תקדימי שלא תואם דברים שתוכל להביא תקדימים אחרים.

מיכל רוזין: פה זה עכשיו, זה הרגע קורה, ולכן יכולים להיות פה הבדלים שבאותו יום לגבי אותה תעמולה בשתי ערים שונות יפסקו כך ויפסקו אחרת, מה קורה במקרים האלה?

מיכל רוזין: לגבי עיכוב הביצוע של הצו בשל רצונו של מי שהפסיד בערעור, בתהליכי בחירות אין זמן לעכב.

מיכל רוזין: ברור שהוא יעכב, בינתיים שבוע ימים והוא חילק כבר מה שרצה, עשה תעמולה או השאיר את השלטים, וזה נגמר, לא צריך יותר מזה.

<סיגל קוגוט: יש לזה כמה תשובות.

מיכל רוזין: עד כה צו המניעה היה נאכף מידית, כלומר היו עוצרים מידית.

<דין ליבנה: גם היום.

<סיגל קוגוט: לפי הנוהל הזה זה יהיה אחיד, זה לא יעכב.

<סיגל קוגוט: ראשית, אני אקדים ואומר שלכן זה ניסוי, ולכן נתנו רק את הנושאים של חוק התעמולה, כי המחוקקים פחדו מהביזוריות.

<סיגל קוגוט: נתחיל עם האחרון, הנוהל הזה קובע, שהגשת ערר לא תעכב את הצו שניתן, אלא אם כן השופט עצמו או יושבת ראש הוועדה שקיבלה את הערר, ראו שיש פה איזה עניין שצריך לעכב.

<סיגל קוגוט: אם הם עצמם חושבים שיש כאן איזה משהו מיוחד, תקדימי, שדורש עיון נוסף, הם יכולים לתת את העיכוב ביצוע, אבל ברירת המחדל היא שאין עיכוב ביצוע.

<סיגל קוגוט: לגבי החשש מחוסר האחידות, כאן יש שתי תשובות: אחת, יש ערר שאפשר להגיש אותו, כמובן גם בזמן מאוד מאוד קצר.

<סיגל קוגוט: לא רק שיש שבעה ימים לכל היותר להגשת ערר, אלא גם כלל השיהוי חל פה, כלומר גם אם בתוך שבעת הימים חיכית שבעה ימים כשיכולת להגיש את זה מידית, יכולים לדחות לך את הערר רק בגלל זה, כי באמת לא רוצים לשחק משחקים.

<סיגל קוגוט: השופטת בערר עושה את האחידות.

<סיגל קוגוט: שתיים, יש בעשרות השנים האחרונות די הרבה פסיקה שכבר הצטברה של יושבי ראש ועדת הבחירות המרכזיות לדורותיהם, שנכון שצריכים לאכוף אותה על נסיבות ספציפיות – בזה את צודקת, הנסיבות הן תמיד חדשות – אבל בכל זאת יש כבר פסיקה, יודעים מה קורה כשאתה עושה פמפלטים, או פתאום בשנה שלפני הבחירות מציין על נייר כרומו את הישגי העירייה.

<סיגל קוגוט: יש כבר פסיקות על המון המון סוגים של דברים, כך שזאת לא איזה קרקע בתולית שמעוררת חשש.

מיכל רוזין: פעם שלחו אותי ללמוד בחירות בגרמניה.

מיכל רוזין: באתי לשם ולימדתי אותם איך עושים בחירות, זה היה נורא מצחיק.

<סיגל קוגוט: שלוש, אם באמת דין או היושבת ראש יתרשמו שזאת באמת סוגיה כזאת שהיא מיוחדת, היא כן תדון בזה כערכאה ראשונה ואחרונה, כי הנוהל הזה מאפשר לה את זה.

<דין ליבנה: החוק.

<סיגל קוגוט: החוק והנוהל, צורת הניתוב הזו מאפשרת.

<סיגל קוגוט: קודם כל העין השוזפת היא של ועדת הבחירות המרכזית, אז אם הם יראו שזה לא דבר שקל מאוד להכריע בו ושהוא דבר תקדימי וראשוני, הם כן ייקחו אותו אליהם.

מיכל רוזין: כנ"ל אם זה דבר שהם רואים שחוזר על עצמו בכמה רשויות?

<סיגל קוגוט: הרבה פעמים אם זה חוזר על עצמו, דווקא הם בערר יאשרו את הפסיקה ואז השופטים יקבלו את החיזוק שהם עושים טוב.

<סיגל קוגוט: עצם החזרה, אני לא בטוחה שזאת עילה, למרות ששיקול הדעת מאוד רחב, אלא אם היא תחשוב שבמקרה הזה כדאי שהיא תדון בזה – זה פלוס הערר פלוס הזמנים הקצרים והפסיקה הענפה שיש והעובדה שזה רק בסוגיות קטנות, זה מה שהמחוקק חשב.

ניסן סלומינסקי: מצד שני קיים עניין היעילות, כי אתה מגיש, ואם אתה צריך לחכות שם בתור אצל יושבת ראש ועדת הבחירות המרכזית, כשפה זה קרוב ואתה יכול מידית, יש הרבה יעילות ותועלת במהירות לגבי כל הצדדים, לשני הצדדים זה חשוב.

ניסן סלומינסקי: גם אם יכולות להיות מגרעות שלא תהיה אחידות בפסיקה, התועלת היא גדולה.

<סיגל קוגוט: אנחנו מקווים.

מיכל רוזין: מקווים, כי ועדת הבחירות המרכזית היא דווקא – מה שנקרא מתקתקת את העבודה.

<סיגל קוגוט: היא מאוד יעילה.

מיכל רוזין: אז אני לא מזהה פה את מה באו לתקן, אבל אני מקווה שזה ייעל עוד יותר.

<סיגל קוגוט: לא, באו לתקן שני דברים.

<סיגל קוגוט: זה נכון שהדרישה הראשונית באה מיושבי הראש, כי בתקופה של בחירות לרשויות המקומיות – והם לא פוגעים בעבודה, הם כן מתקתקים – זאת עבודה מאוד קשה, יכולים להיות להם מאות תיקים, וגם אם כבר עושים, זה יכול להקל קצת על המועמדים, שתהיה ביזוריות מסוימת.

ניסן סלומינסקי: דרך אגב, אם נניח קיבלתי קנס כי הדבקתי משהו על לוח מודעות ואני מגיש ערעור, מי דן בזה, כל ועדת הבחירות המרכזית או יושבת הראש?

<סיגל קוגוט: לא, רק השופט, זה צווים של השופט.

אוסאמה סעדי: זה שופט, אחרת כל אחד יתחיל לכתוב שם חוות דעת.

<סיגל קוגוט: פה יש הגדרה של נוגע בדבר כי לפעמים, בנושאים מסוימים, הנוגע בדבר יכול גם להגיד, אבל מי שדן בזה – זה השופט.

מיכל רוזין: יש לי עוד שאלה, אנחנו מתייחסים פה רק לרשויות מקומיות, אנחנו מתייחסים לתעמולה שקיימת ברשות מקומית.

<סיגל קוגוט: אבל הנוהל חל גם על דיונים אצל היושבת ראש בתעמולה לכנסת, ברור, הנוהל הזה הוא לא רק לרשויות המקומיות, אבל אז לא יהיה ניתוב תיקים.

מיכל רוזין: זה ברור לי.

מיכל רוזין: אפרופו ניתוב תיקים, אנחנו רואות מפלגות שמגיעות לבחירות מוניציפליות שעושות קמפיין רוחבי, לא נקודתי, מממנות מועמדים מסוימים בערים, אבל התעמולה היא תעמולה רוחבית, איפה זה יבוא לדיון, לאן ינתבו?

מיכל רוזין: זה יופיע גם במודיעין, גם בירושלים, גם בתל אביב וגם בחולון, מי ידון?

ניסן סלומינסקי: מי שיגיש.

<סיגל קוגוט: כל השאלה זה מה הטענה, מה הם עשו עם התעמולה הזאת, איזה עבירה לכאורה הם עושים.

מיכל רוזין: למה זה משנה מה העבירה?

ניסן סלומינסקי: אם זה במהות, זה ממילא הולך ליושבת ראש.

ניסן סלומינסקי: זה צריך להיות משהו שרק של תעמולה.

<סיגל קוגוט: כי השאלה מה מפריע בתעמולה הרוחבית הזאת שהם עושים, הם משתמשים בילדים לצורכי תעמולה בכל הארץ?

מיכל רוזין: נגיד.

<סיגל קוגוט: דווקא כאן ההוראות פה נורא ברורות, גם אם זה יהיה אצל כמה שופטים.

<סיגל קוגוט: זה נכון שלפעמים היושבת ראש יכולה להגיד: קיבלתי פה המון עררים על המפלגה הזאת בכל מיני צורות, אז אולי כאן אני צריכה לתת קנס יותר גבוה, כי יש לה איזה ראייה מלמעלה, כי היא רואה שהם עושים את הדבר הזה בכל מקום.

<סיגל קוגוט: כן, אז זה רלוונטי כשזה יגיע לערר, אבל עצם העבירה עצמה?

ניסן סלומינסקי: מי שמגיש את התביעה, אם הוא נמצא במחוז X, יגישו את זה במחוז X, למרות שזה רוחבי.

<דין ליבנה: זה לפי איפה שהבחירות, אבל אם באמת נראה שבמסגרת זמן קצרה יש הרבה מאוד עררים באותו נושא בכל הארץ, נבקש מהשופטת להשתמש בסמכותה למשוך את העררים האלה אליה, לאחד אותם, ואז יש החלטה אחת.

ניסן סלומינסקי: היא אומרת שנניח יש מפלגה מסוימת או רשימות שרצות בכמה מחוזות, לצורך העניין של אותה מפלגה, והן משתמשות בילדים, ומישהו רוצה להגיש על זה ערר.

ניסן סלומינסקי: להערכתי, מי שיגיש את הערר במחוז א', שם ידונו בזה.

ניסן סלומינסקי: אם יגישו את זה במחוז ב', שם ידונו בזה.

<דין ליבנה: שם ידונו - - -

ניסן סלומינסקי: אבל ברגע שבמחוז מסוים תיקבע פסיקה, אני מניח שמעבירים את זה.

<סיגל קוגוט: אבל זה נכון שבמסגרת ערר השופטת כן יכולה לראות שזאת עבירה - - -

ניסן סלומינסקי: בערר, אבל זה לא חייב להיות ערר.

מיכל רוזין: אני רואה שאת מסבכת פה את התהליך במקום לייעל אותו, כי במקום לפנות לוועדת הבחירות המרכזית ולהגיד: תקשיבו, גם בעיר הזאת, גם בעיר הזאת וגם בעיר הזאת - - -

ניסן סלומינסקי: אבל זה יבוא מכולם, כי ברגע ששופט פוסק - - -

מיכל רוזין: רק שזה ייקח כמה ימים, כי ההוא יגיש ביום ראשון בשמונה בבוקר וההוא יגיש ביום שלישי בשתיים בצהרים.

מיכל רוזין: זה לא ייעל, זה יקשה.

<דין ליבנה: לכן בנינו את זה כך שבסוף פונים למזכירות ועדת הבחירות המרכזית פה.

<דין ליבנה: הכול יגיע אלינו.

מיכל רוזין: מה זה בסוף?

<דין ליבנה: לא, בהתחלה.

<דין ליבנה: כל עתירה מוגשת אלינו, באמצעי אלקטרוני, לא צריך לבוא אלינו ישירות, מביאים את זה אלינו.

<דין ליבנה: אם נראה שיש הרבה עתירות כאלה, או אם נראה תלונה כזאת, שהיא רוחבית על כמה מחוזות, נביא את זה ישר בפני השופטת בבית המשפט העליון והיא תיתן החלטה אחת שנוגעת לכל, יש לזה פתרון.

מיכל רוזין: כן, אבל אתה לא יכול לדעת את זה, אתה יכול לדעת רק אם הוגשו תלונות, ואני אומרת:

מיכל רוזין: אם התעורר הפעיל בתל אביב ואמר שזה לא בסדר והגיש תלונה, ההוא בחולון וההוא בירושלים עוד לא התעוררו.

מיכל רוזין: אתה תקבל את זה באותו יום ראשון ותעביר את זה למחוז תל אביב, בתל אביב כבר יתחילו לדון בזה.

ניסן סלומינסקי: והפסיקה תתפרסם לכל ששת השופטים.

מיכל רוזין: לא יודעת כמה זמן ייקח לפסיקה.

ניסן סלומינסקי: אתם עושים את זה מידית?

אוסאמה סעדי: מהר.

<דין ליבנה: הדיונים מאוד מאוד מהירים.

<דין ליבנה: חבר הכנסת סעדי היה אצלנו בעל דין.

ניסן סלומינסקי: גם האינפורמציה, תוך דקה אחת זה מתפרסם לכולם, בסדר.

<סיגל קוגוט: אני מסבירה את מה שקראה ניצן, את סעיף 7(3), שאומר שאם התקבלה העתירה לרישום והדברים הטכניים התקיימו, רשאים אנשים לבקש להעביר את העתירה שיושב ראש הוועדה המרכזית או שיושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם הועברה ליושב ראש המוסמך, זאת בעצם הסמכות המקומית.

<סיגל קוגוט: גם כאן אין ערר מידי על ההחלטה.

<סיגל קוגוט: יש לזה הצדקה גם כן, בגלל שכל הנושא הזה יכול להגיע תוך שבוע לערר, ולא רוצים להרבות עררים על עררים, פלוס החוק עצמו – אין לו הרבה עילות של סמכות מקומית, רק עילה אחת, המקום שבו נמצאת הרשות המקומית, שרוב הקשרים של מי שמגיש את העתירה זה ממילא מאזן הנוחות לטובתו, זה לא שאני מריץ אותו מדן ועד אילת כי יש לי כל מיני עילות ואני משחקת ביניהן, ולכן זה בסדר שתוך שבוע יהיה הדיון גם פה וגם שם; הרבה פעמים זה משך הזמן שזה ייקח ולא יותר מזה, ולא צריך עוד עררים על הנושא הזה של סמכות מקומית.

<עמי ברקוביץ: הוא יוכל לערור בסוף.

<סיגל קוגוט: כן.

<סיגל קוגוט: לגבי הדברים האחרים, גם אם יש פה קצת שינויי נוסח, אלה דברים שהיו, גם העיון וגם כתב התשובה וגם צורת כתב הטענות והראיות, הכרעה בעתירה גם היתה.

<סיגל קוגוט: 14 זה הדבר החדש.

<דין ליבנה: גם זה היה דרך אגב.

<סיגל קוגוט: דיון דחוף?

<סיגל קוגוט: סימנתי לעצמי את כל הסעיפים החדשים.

<דין ליבנה: זה היה בנוסח קצת שונה, אבל בוא נקרא.

<ניצן רוזנברג: "ראה היושב ראש כי נסיבות העניין מחייבות שלא להשהות את הדיון בעתירה שלפניו, רשאי הוא לדון בה בדחיפות בסטייה מהוראות אלה, ככל הנדרש".

ניסן סלומינסקי: מה זה נקרא בסטייה?

<דין ליבנה: לעתים מוגשת התביעה שלא לפי כל הנהלים, אבל רואים ממנה שנעשה משהו לא בסדר; אבל לא צירפו תצהיר, אבל צירפו את התעמולה הנדרשת.

<דין ליבנה: רואה היושב ראש שיש תעמולה בעייתית, לחכות עכשיו לתצהיר ישהה את זה, בינתיים יחלקו את התעמולה, והוא יגיד: אני מיד מקיים דיון, תגיש לי תצהיר אחר כך.

ניסן סלומינסקי: זה מתנגד לחוק שהגשתי, שיש סמכות לבית המשפט להוסיף לפי הבנתם הפשוטה, כמו בצבא שהיתה אחת שקפצה והתאבדה והשופטים לא קיבלו את זה כי היה חסר שם משהו.

<סיגל קוגוט: אתה מדבר על צוואות.

ניסן סלומינסקי: זה היה בצוואות, נתתי סמכות לבית המשפט להשלים לפי שיקול הדעת, כשזה נראה שזה סביר שלזה הוא התכוון, גם אם הוא לא כתב בדיוק.

ניסן סלומינסקי: גם פה אתם עושים את זה, נותנים איזה סמכות?

<סיגל קוגוט: כן, זאת סמכות כללית לנהל את זה לפי הצדק, גם אם אתה חורג קצת מהכללים הדיוניים, כי אין לך ברירה.

<סיגל קוגוט: הסעיף החדש הבא הוא סעיף 16, והוא נובע מזה שיש עכשיו שתי ערכאות, אז צריך להסדיר את הנושא של הערר.

<ניצן רוזנברג: "ערר 16.

<ניצן רוזנברג: על החלטה של יושב ראש ועדה אזורית לפי סעיף 17ד לחוק, ניתן לערור בהתאם לסעיף 17ד(ג) לחוק בפני יושב ראש הוועדה המרכזית; ואולם על החלטה שלא תינתן לגביה רשות ערעור בבית משפט, לפי צו בתי המשפט (סוגי החלטות שלא תינתן בהן רשות ערעור), התשס"ט– 2009, ייכלל הערר במסגרת הערר על ההחלטה המסיימת את הדיון בעתירה".

<דין ליבנה: כאן צריך לשנות את המילה "על" ל"לגבי".

<ניצן רוזנברג: "ואולם לגבי ההחלטה" ולא "ואולם על".

<סיגל קוגוט: גם בגלל החידוש וגם בגלל הנושא, רצינו שככלל רוב ההחלטות, תהיה עליהן ערעור בזכות לא רק ההחלטה הסופית שמסיימת את התיק, אלא גם החלטות ביניים.

<סיגל קוגוט: הדבר היחיד שבו החרגנו זה לכתוב שהנושאים שוועדת החוקה, חוק ומשפט אישרה בשעתו, שעליהם לא יהיה בר"ע בהליך אזרחי על החלטת ביניים, שאלה דברים טכניים – נגיד אורך הסיכומים, מועדים, דברים שעליהם לא ייתנו לעצור את ההליך ולהגיש ערר, אלא אם בסוף אתה רוצה להגיד: נגרם לי עוול גדול כי לא נתנו לי להגיש עוד שני עמודי סיכום, תוכל לעשות את זה, אבל לא בצורה שאתה עוצר תהליך.

<סיגל קוגוט: כל דבר אחר, יש לך ערר בזכות, מיד נראה את המועדים, זה בתקנה הבאה, ושמרנו על זכות ערעור מאוד רחבה, גם בגלל הנושא וגם בגלל החידוש.

<ניצן רוזנברג: אני קוראת את סעיף 17 "המועד להגשת" – "ערר" חסר לנו פה: "(א) ערר יוגש בלא שיהוי, לפי נסיבות העניין, ולא יאוחר משבעה ימים מיום שהחלטה פורסמה כדין, או מיום שהעורר קיבל הודעה עליה או מיום שנודע לעורר עליה, לפי המוקדם.

<ניצן רוזנברג: (ב) יושב ראש הוועדה המרכזית רשאי להאריך את המועד שנקבע להגשת ערר כאמור בסעיף קטן (א), לאחר שנתן למשיב הזדמנות להגיב לבקשת ההארכה, אם ראה הצדקה לכך.

<ניצן רוזנברג: (ג) יושב ראש הוועדה המרכזית רשאי לדחות ערר אם ראה כי בנסיבות העניין היה שיהוי בהגשתו, אף אם הוגש במועד לפי סעיף קטן (א)" – וזה מה שציינת קודם.

ניסן סלומינסקי: כלומר, כאן הסמכות היא רק להאריך ולא לקצר?

<סיגל קוגוט: לא, עצם השיהוי זאת סמכות להגיד שאם חיכית עד הדקה התשעים וטיב העניין היה מחייב אותך ליותר דחיפות, לדחות לך את זה בשל עילת השיהוי זאת עילה שקיימת במשפט האנגלי בעיקר - - -

אוסאמה סעדי: אבל סעיף קטן (א) כבר קבע מועדים.

ניסן סלומינסקי: פה אנחנו נותנים לו אפשרות גם להאריך.

<סיגל קוגוט: נכון, להאריך את המועד.

ניסן סלומינסקי: אני שואל, אם שופט מרגיש שבגלל שהנושא בוער ואתה רוצה לערער בגלל היכולת שלך לערער, למרות שזה כאילו נפסק לטובתו, הוא עוד מפחד, הוא מחכה, השופט גם יכול לקצר את זמן הערעור או רק לאחר?

<סיגל קוגוט: איך שזה כתוב כאן - - -

ניסן סלומינסקי: כאן כתוב רק לאחר.

<סיגל קוגוט: והקיצור נעשה באמצעות השיהוי.

<דין ליבנה: השופט גם לא רואה את ההחלטה בשלב הזה בשביל לקצר.

<דין ליבנה: שהשופט האזורי יכתוב בהחלטה שהערר יוגש בזמן יותר קצר – נראה לי לא מתאים.

אורי מקלב: אין בפרקטיקה קיצור זמן.

ניסן סלומינסקי: בדיון על הפטנטים, הרבה פעמים למרות שזכית, אתה לא הולך לממש ולהשקיע כספים ויכול להיות שהערעור של השני יתקבל, ואז כל מה שהשקעת הפסדת, אז מה אתה עושה?

ניסן סלומינסקי: אתה ממתין.

ניסן סלומינסקי: לפעמים בסיטואציות כאלה, יכול להיות שהשופט יגיד: אתה בבחירות, יש לך בסך הכול חודש, אתה לוקח לו שבעה ימים, למרות שהוא זכאי והוא יכול לעשות את זה, אתה עוצר אותו לא על פי חוק אבל בפועל.

ניסן סלומינסקי: אז אומר השופט: אם אתה רוצה לערער, תערער תוך יומיים, אתה לא יכול למשוך את הצד השני, שזכה גם, שבעה ימים.

ניסן סלומינסקי: השאלה אם במצבים כאלה אנחנו נותנים שיקול דעת לשופט.

<דין ליבנה: לשופט האזורי.

ניסן סלומינסקי: כן, מי שיכול לאחר, האם הוא יכול גם להקדים, כי זה קורה.

ניסן סלומינסקי: כשאתה הולך לעשות פרסום ולהשקיע המון כסף, ואתה יודע שלמרות שזכית ומותר לך סוג כזה של פרסום, אבל הוא הולך לערער, אתה נתקע, כי אתה תגיד: לא אכין הכול ובסוף הערעור שלו יתקבל ואפסיד את כל הכסף.

ניסן סלומינסקי: הוא מחכה, ואז למעשה הצד השני תוקע את מי שזכה בלי צו מניעה ובלי כלום.

<דין ליבנה: למרות שבפועל, אם הוא השקיע את הכספים, זה יהיה שיהוי, זה יהיה שיהוי אובייקטיבי וסובייקטיבי, שניהם יחד.

<דין ליבנה: אם קיבלת החלטה שמתירה לך את הפרסום, הלכת ופעלת לפי ההחלטה כדין.

ניסן סלומינסקי: לא פעלתי, פניתי למשרד יחסי ציבור והשקעתי שם מיליון שקל מתוך שני מיליון שיש לי והוא מכין לי הכול לפרסום הזה, והשני הגיש ערעור ובסוף קיבלו את הערעור וכל זה הלך לטמיון.

ניסן סלומינסקי: אדם סביר אומר: אני לא אשקיע את המיליון שקל, אני אחכה עד שנגמור את הערעור.

ניסן סלומינסקי: למעשה, הצד שהפסיד מעכב את הצד שזכה בכך שאתה נותן לו שבוע לערעור, ופה אני מדבר על טווחים קצרים, כי הבחירות אוטוטו.

<עמי ברקוביץ: אתה לוקח סיכון, כי גם אם יש סמכות לדחות את הערר - - -

<סיגל קוגוט: השיהוי, זה מה שאמרתי לו.

<עמי ברקוביץ: לפי סעיף (ג), גם אם זה הוגש תוך שבעה ימים, יכול להיות יושב ראש לקבוע שזה יכול להיות שיהוי.

ניסן סלומינסקי: על סמך מה הוא יכול לקבוע שזה שיהוי?

<סיגל קוגוט: הלכות על שיהוי אומרות, שלפי טיב העניין – זה נכון שזה לא מוחלט, זה עניין של נסיבות, אבל לפי טיב העניין, אם אתה היית יכול להגיש את זה יותר מהר והשתהית, אתה פגעת בשני.

ניסן סלומינסקי: אם אני הפסדתי, אני צריך לדעת כמה זמן יש לי כדי להגיש את הערעור, אני רוצה ללכת לעורך דין טוב שלוקח לו זמן.

ניסן סלומינסקי: גם הצד הזה בעייתי.

<סיגל קוגוט: נכון, לכן אמרו: מצד אחד אתה צודק, בחירות שהן מידיות וקצרות; מצד שני, צריך לאפשר גם לבן אדם להתכונן לערעור, לכן הכלל הוא שבוע.

<סיגל קוגוט: אז אומרים: בסדר, אם זה משהו שהשופטת תחשוב שחייבים עוד קצת זמן, היא רשאית – ואם מישהו הגיש תוך שבוע, ובאמת הוא פגע בשני ויכול היה תוך יומיים וזה דבר קטן - - -

ניסן סלומינסקי: אבל האיש צריך לדעת את זה מראש.

<סיגל קוגוט: הוא יודע שיש לו סעיף השיהוי.

אוסאמה סעדי: בסעיף (א) כתוב שיוגש בלי שיהוי וקבעו שבעה ימים לפי המוקדם ויש סמכות להאריך, זה בסדר.

אוסאמה סעדי: אם אני יודע שיש לי שבוע, ואני לוקח ומתכונן - - -

ניסן סלומינסקי: אתה לא יכול אחרי שלושה ימים להגיד: אדוני, היית צריך להגיש אחרי יומיים, אם זה לא כתוב.

ניסן סלומינסקי: אם השופט אומר לו: אדוני, יש לך יומיים להגיש ערעור, זה בסדר, אבל אם לא אומרים לו ונתנו לו שבוע והוא הגיש אחרי שלושה ימים, אומר לו השופט: אדוני, היית צריך אחרי יומיים?

אוסאמה סעדי: שהשופט עצמו יכתוב בהחלטה אם יש מקרים.

ניסן סלומינסקי: זה מה שאני שואל.

<סיגל קוגוט: אגב, אתה כן מכיר את העולם הזה, הרי כתוב כאן שהגשת ערר לא מונעת דבר.

<סיגל קוגוט: אם הבן אדם הפסיד בעתירה ואתה רוצה לפרסם איזה דבר, גם אתה יודע שהוא הפסיד ומעטים הערעורים שמתקבלים בסטטיסטיקה, ומותר לך לפרסם, למה אתה כל כך חושש?

<סיגל קוגוט: רק בגלל שההוא מגיש ערר?

ניסן סלומינסקי: הרי לפרסם זה לא לפרסם, כבר פרסמתי אז הרווחתי את הזמן.

ניסן סלומינסקי: אם אני עכשיו פונה למשרד הפרסום שלי ואומר לו: במיליון שקל תכינו את הפלקט הזה לכל המקומות, עד שיכינו לוקח זמן.

ניסן סלומינסקי: אני השקעתי מיליון שקל מתוך שני מיליון שיש לי סך הכול לכל מערכת הבחירות.

ניסן סלומינסקי: אם השני זוכה בערר, יוצא שאני הפסדתי את המיליון, כי אפילו לא הדבקתי את זה על לוחות המודעות, כי המשרד מכין את זה.

ניסן סלומינסקי: לכן אני לא אלך להשקיע.

<סיגל קוגוט: רק בגלל שמישהו הגיש ערר, גם אם זה נראה לך מופרך?

ניסן סלומינסקי: לא יודע אם מופרך או לא, אני לא אלך להשקיע מיליון שקל כל זמן שאני לא בטוח.

ניסן סלומינסקי: לחכות יומיים, בסדר, אבל שבוע?

ניסן סלומינסקי: ראינו את שני הצדדים, ראינו שמצד אחד זה טוב לצד המנצח, שיגבילו לזמן קצר, כי אחרת הוא תקוע, כאילו המפסיד קיבל צו על תנאי.

ניסן סלומינסקי: מצד שני, גם למפסיד זה חשוב, כי לפי מה שאתם אומרים, למפסיד יש שבוע, הוא יכול ללכת לעורך דין רציני שהכין את זה בארבעה ימים, והשופטת אומרת לו: שיהוי, הפסדת את כל הכסף.

ניסן סלומינסקי: הוא יגיד לה: נתת לי שבוע.

ניסן סלומינסקי: אדם צריך ביטחון.

ניסן סלומינסקי: לכן להערכתי השופט צריך להודיע לו: אדוני, יש לך ארבעה ימים להגיש, יש לך שלושה ימים, יש לך שבוע, או אם אתם רוצים לאחר, שיגיד לו בהתאם שיש לו שבוע וחצי.

ניסן סלומינסקי: מוכרחים לתת ודאות לשני הצדדים.

<סיגל קוגוט: שהשופט המחוזי יוכל לקצר, כי אחרת השופטת לא תוכל לעשות את זה.

אוסאמה סעדי: אני חושב שצריך לבטל את (ג) ולהשאיר את (א).

<סיגל קוגוט: לא, הם מציעים במקום השיהוי.

<עמי ברקוביץ: "יוגש בלא שיהוי.

<עמי ברקוביץ: ..

<עמי ברקוביץ: ולא יאוחר משבעה ימים", (ג) מסדיר את היחס ביניהם, ואם נוריד אותו זה לא יהיה ברור.

<דין ליבנה: השיהוי חשוב בכל מקרה.

ניסן סלומינסקי: השיהוי חשוב, אין לי בעיה, אבל בתנאי שתגיד את זה מראש.

<סיגל קוגוט: לא, הם מתכוונים שאנחנו לא נדבר פה על שיהוי, אנחנו נדבר פה על שבעה ימים, עם יכולת של השופטת להאריך ויכולת של השופט המחוזי לקצר, ואז הדברים הם ברורים, אדם יודע אם הוא בסכנה או לא בסכנה.

ניסן סלומינסקי: אבל השופט צריך להגיד את זה מראש, לא אחרי.

<סיגל קוגוט: נכון, זה מה שאמרתי.

<עמי ברקוביץ: אם הוא רוצה להחליף עורך דין, לא בטוח שהשופט המחוזי יידע את זה, יכול להיות שאני אחרי הדיון אחליט - - -

אוסאמה סעדי: אם אנחנו משאירים את (א) לבד גם עם הרישא שכתוב "ערר יוגש בלא שיהוי, לפי נסיבות העניין, ולא יאוחר משבעה ימים", גם אם אתה מגיש תוך שבעה ימים, הצד השני יכול לטעון שיהוי ולהגיד שבנסיבות העניין שבעה ימים זה שיהוי.

<קריאה: וצריך את (ג) בשביל זה.

אוסאמה סעדי: לא, לא צריך.

<סיגל קוגוט: זאת באמת בעיה שיכולה להתעורר משתי הערכאות.

<סיגל קוגוט: כשהיתה ערכאה אחת ראשונה ואחרונה, כל הסוגיה הזאת לא התעוררה.

<סיגל קוגוט: זה באמת נכון, זה יכול לגרום לאיזושהי בעיה.

<סיגל קוגוט: היושב ראש מציע, שלא נדבר על שיהוי לא בסעיף (א) ולא בסעיף (ג), אלא נגיד: ככלל שבעה ימים, יושבת הראש יכולה להאריך והשופט המחוזי שדן בעתירה, יכול להגיד: תגיש את זה תוך שלושה ימים, ולא לדבר על שיהוי בכלל.

אוסאמה סעדי: דין, אם אני משווה את זה להתיישנות – הרי יש למשל התיישנות של שבע שנים בחוק החדש של מיכל – יש גם בתוך ההתיישנות עניין של שיהוי, נגיד שאתה מגיש את זה בתקופה של ההתיישנות, אבל אומרים: נכון שיש לך שבע שנים, אבל אתה השתהית.

<סיגל קוגוט: זה במנהלי, לא באזרחי.

<סיגל קוגוט: באזרחי לא יכולים להגיד לך את זה.

אוסאמה סעדי: גם פה אני אומר: יש לך שבעה ימים, אבל אם העניין הזה כל כך קריטי, כל כך דחוף וחיכית לדקה התשעים, השופט, יושב הראש, יכול בכל זאת לטעון שזה שיהוי.

<סיגל קוגוט: אבל יושב הראש רוצה ודאות לכאן ולכאן.

ניסן סלומינסקי: שני הצדדים צריכים ודאות.

ניסן סלומינסקי: השופט יכול לקצר, להאריך, אין לי בעיה עם זה, אבל ששני הצדדים יידעו.

ניסן סלומינסקי: אתה לא יכול לא להגיד לו ואחרי ארבעה ימים שהוא רץ, להגיד לו: אדוני, הפסדת, ואותו דבר הפוך כלפי הצד השני, גם המנצח צריך שלא יעכבו לו.

<דין ליבנה: אני אתן לך דוגמה מהמשפט המנהלי הרגיל, נצא שנייה מהתעמולה – זכית במכרז, כבר התחלת לעשות את ההכנות ואתה צריך כביש שעולה מיליארד שקל.

<דין ליבנה: תקנות בתי המשפט לעניינים מנהליים אומרות שאתה צריך להגיש את העתירה תוך 45 ימים, אבל גם בלא שיהוי.

<דין ליבנה: הגשת את זה ביום ה-45 , או ביום ה-43 אפילו, יכול להגיד לך בית משפט: הם כבר התחילו להתכונן, היית צריך לבוא קודם, ידעת שזה דיני מכרזים ושצריך לבוא מיד, אני דוחה לך את זה בגלל שהשתהית.

ניסן סלומינסקי: ואם הוא הגיש אחרי 40 יום, גם יכולים להגיד לו שהיה שיהוי?

<דין ליבנה: כן, אם הצד השני התכונן - - -

ניסן סלומינסקי: זה תמיד כך, בכל מכרז זה כך, אז מי קובע כמה זמן זה שיהוי וכמה זה לא?

ניסן סלומינסקי: אם הוא הגיש אחרי 30 יום?

<דין ליבנה: זה לפי הנסיבות בעניין.

ניסן סלומינסקי: איך שופט יכול להגיד למישהו אחרי 30 יום: מצטער, למרות שיש לך 45 יום, היית צריך להגיש לפני כן?

ניסן סלומינסקי: תודיע לי מראש.

<דין ליבנה: יש כבר כללים שאומרים מה זה שיהוי אובייקטיבי ומה זה שיהוי סובייקטיבי ואיך היית צריך לראות את זה, האם האדם השני יכול היה להיערך או לא.

ניסן סלומינסקי: אבל בבחירות אסור שתהיה חוסר הוודאות הזאת, ולכן אני מציע במקום שתי האפשרויות האלה לכתוב שיש שבוע, אבל לשופט יש אפשרות לקצר או להאריך, ובתנאי שהוא מודיע לצדדים ביום קבלת ההחלטה.

<דין ליבנה: הבעיה מה יקרה אם הוא לא יתבקש לקצר את המועד, אבל עדיין יהיה שיהוי.

ניסן סלומינסקי: הרי כשהוא יקבל, הוא יודע מה זה שיהוי, כלומר אם הוא חושב שבמקרה הזה יכול להיגרם נזק לצד אחד, ואם הוא יגיש אחרי שלושה ימים, למרות שזה במסגרת השבעה ימים, השופט יפסול את זה – שיגיד את זה מראש, זה הכול.

ניסן סלומינסקי: שיגיד מראש לשני הצדדים, שני הצדדים חייבים לדעת לקראת מה הם הולכים.

ניסן סלומינסקי: לכן אנחנו נותנים לו אפשרות.

ניסן סלומינסקי: אם אף אחד לא אומר דבר, זה שבעה ימים, אבל יש לו הסמכות, לדוגמה אם צד אחד אומר:

ניסן סלומינסקי: אני צריך להשקיע עכשיו המון כסף והוא תוקע אותי, יכול להגיד השופט: אתה יודע מה?

ניסן סלומינסקי: אני מקבל, שלושה ימים; אבל אז שני הצדדים יודעים, וכל אחד בטוח שלא יתקעו אותו פתאום בשיהוי למרות שהוא עשה את זה במסגרת הזמן, והצד השני גם – שלא יהיה על תנאי.

<דין ליבנה: אבל זה לא נורא.

<סיגל קוגוט: בסדר, אז נשנה את זה.

<סיגל קוגוט: אולי רק נסביר את הסעיפים, הרי הטקסט כן מונח לפנינו: "תוכן כתב הערר" זה מה יכלול את המשיבים ואת הפרטים; "מסמכים שיש לצרפם" זה לצרף את ההחלטה; ההמצאה למשיבים, עותק של כתב הערר והעתק ההחלטה; הסעיף שאומר שכתב הערר יפרט את הנימוקים בצורה תמציתית; הסעיף שמגביל את העורר, שהוא לא יכול להפתיע את הצד השני ובמהלך הערר להעלות דברים חדשים, אבל יושב הראש רשאי כמובן תמיד להתיר, אם הוא פתאום רואה שהצדק מחייב את זה; תיקון - אפשר לתקן כתב ערר, יושב הראש רשאי למחוק ולתקן נימוק שלא דרוש; המשיבים והצירוף שלהם ותחולת הוראות – זה היה גם קודם.

<סיגל קוגוט: לגבי מה שחברת הכנסת רוזין קודם שאלה, "הגשת ערר לא תעכב את ביצוע ההחלטה שעליה עוררים".

<סיגל קוגוט: בסעד זמני, אפשרנו פה ליושב ראש להורות על עיכוב ביצוע, הוא רשאי להורות.

<סיגל קוגוט: יושב הראש רשאי להורות על עיכוב ביצוע, אבל זה לא אוטומטי, רק אם הוא מורה את זה.

<סיגל קוגוט: הוא יכול לתת סעד זמני.

<סיגל קוגוט: אם הוגש ערר, הוא רשאי להורות על עיכוב ביצוע החלטה, אבל הכול זה הוא, ברירת המחדל היא שזה לא מעכב.

ניסן סלומינסקי: רק בגלל הזמן אני לא שואל איך מודיעים לצד השני.

<דין ליבנה: אנחנו מעבירים להם את כל ההחלטות מיד.

<דין ליבנה: אתה מכיר את מזכירות הוועדה, יותר יעילות מהבנות במזכירות הוועדה – אין.

מיכל רוזין: אני מוחה על המשפט הזה.

<דין ליבנה: זה פשוט בגלל מי שקיים היום.

מיכל רוזין: אבל גם האמירה "בנות" לנשים מבוגרות בעלות מקצוע היא אמירה מפחיתה ומעליבה.

ניסן סלומינסקי: רצית לחלק להם קומפלימנטים?

ניסן סלומינסקי: היום נכנסו למסגרת, שגם כשאתה נותן קומפלימנט, אתה יכול להיות מואשם בסוף בהטרדה.

ניסן סלומינסקי: ..

מיכל רוזין: זאת לא הטרדה, זאת פשוט העלבה.

ניסן סלומינסקי: תוך דקה זאת הטרדה.

ניסן סלומינסקי: ..

מיכל רוזין: לא לא, לא לזלזל גם בעניין הזה, הוא הבין אותי והוא חזר בו.

<דין ליבנה: אני מתנצל, אני רק אציין שעבדתי לא מעט בשירות הציבורי, ועוד לא עבדתי עם אנשי מקצוע יותר טובים מהוועדה.

ניסן סלומינסקי: בנושא השלישי של חוק הפטנטים יש דיון איך מודים לצד השני.

ניסן סלומינסקי: למדנו מפה איך מודים, נגמר הסיפור שם.

<סיגל קוגוט: רצינו להפנות לסעיף 31, סעיף שמדבר על הפרוטוקול.

<סיגל קוגוט: כאן היה לנו מאוד חשוב לקחת את התיקון שהוועדה עשתה על חוק בתי המשפט, שיהיה פרוטוקול שישקף את הדברים ואת הצורך בשקיפות וגם היכולת של בקרה בערעור.

ניסן סלומינסקי: מה פירוש, יש פרוטוקול, שלא משקף וכותב רק צד אחד?

ניסן סלומינסקי: זה נאמר בציניות.

<סיגל קוגוט: שם היו פרוטוקולים חסרים, שלא כוללים את כל מה שהשופטים אומרים וכל מיני דברים, אחרת הוועדה לא היתה מחוקקת את זה.

ניסן סלומינסקי: לא יעלה על הדעת.

<דין ליבנה: לעניין סעיף הפרוטוקול, אני רק אציין שהתבקשתי על ידי המנהלת הכללית של הוועדה לציין שלאור העובדה שהוועדה בשלב זה לא יכולה להשתמש בקלדניות בתי המשפט, אלא צריכה להזמין תמלול חיצוני וזה בכל הארץ, מדובר בהכבדה ניכרת על תקציב הוועדה, והדבר יובא לדיון במסגרת הגורמים המתאימים, אבל יש פה הכבדה גם מנהלית וגם תקציבית לא פשוטה.

ניסן סלומינסקי: זאת אומרת מותר להשתמש בשופטים, אבל אי אפשר להשתמש בקלדניות?

<סיגל קוגוט: אנחנו כמובן הצענו שיוכלו להשתמש גם בהן, אבל זה מגעים מנהליים עם הנהלת בתי המשפט.

ניסן סלומינסקי: את זה לא הבנתי כרגע, אפשר להשתמש בשופטים ולא בקלדנית, זאת אומרת שלשופטים יש זמן בשפע ואפשר לקחת אותם מהמערכת, קלדניות כנראה יותר עמוסות, אז אי אפשר לקחת אותן.

<דין ליבנה: את השופטים הכנסת נתנה לנו, ואת הקלדניות אני צריך מנשיאת בית המשפט העליון וממנהל בתי המשפט, שבשלב זה ציינו שצריכה להיות הפרדה מלאה בין הליכי של מערכת בחירות לבין הליכים אחרים.

<סיגל קוגוט: היה עדיף שפשוט תפצו אותם באיזה סכום מסוים, הרי השופט רגיל גם לעוזר שלו וגם לקלדנית שלו, אז למה שהוא לא יוכל לעבוד איתה?

<סיגל קוגוט: אגב, הוא כן יעבוד איתם.

<סיגל קוגוט: מה שתגיד הנהלת בתי המשפט, שופט מחוזי שיש לו עוזר אישי וקלדנית, הם יבואו אתו לדיון הזה.

<סיגל קוגוט: מה שלא יהיה כתוב, זה מה שיקרה, אז כבר עדיף לא לעשות הוראות מגוחכות שאף אחד לא יכול לעמוד בהן גם.

<סיגל קוגוט: אחר כך יש סעיף 32 של סטייה מהוראות, שבהיבטים דיוניים השופטת רשאית לסטות; העברת דיון בעתירה זה שכעותר מבקש להעביר דיון, ואמרנו שיש אפשרות.

ניסן סלומינסקי: תוך כדי הדיון?

<סיגל קוגוט: אמרנו שהוא יכול לבקש, עכשיו הסעיף מסדיר איך ומתי.

<סיגל קוגוט: העותר עצמו אמור לדעת מההתחלה, אם הסוגיות שלו מעוררות דברים חוקתיים רציניים והוא רוצה ישר ללכת לשופטת, ולכן כתוב פה שככלל הוא מגיש את זה מיד.

<סיגל קוגוט: המשיבים יכולים להגיש את זה בהקדם האפשרי, כשנודע להם שקרתה העילה הזאת, שלדעתם מצדיקה הקפצה למעלה, ועדיין יש סעיף של שיקול דעת, זה תלוי מה.

ניסן סלומינסקי: כלומר, מי רוצה את ההקפצה, התובע או הנתבע?

<סיגל קוגוט: לפעמים זה ולפעמים זה, תלוי איזה סוגיות עולות פתאום באמצע.

ניסן סלומינסקי: באמצע הדיון הוא לא יכול לבקש?

ניסן סלומינסקי: אם הדיון התחיל אצל השופט המחוזי?

<סיגל קוגוט: הוא יכול, אבל זה יהיה לו קשה.

<סיגל קוגוט: יש פה סעיף שמאפשר לשופטת בכל שלב, אם ראתה הצדקה לכך, להתיר להעלות.

<סיגל קוגוט: אני למשל יכולה לחשוב שפתאום באמצע הדיון, בלי שהצדדים צפו את זה, פתאום עולה כמו בבג"צ חירות איזו טענה חוקתית כזאת, שהוא אומר: רגע, עם כל הכבוד, פתאום מעלים את זה באמצע הדיון; אבל זה צריך להיות בהקדם האפשרי.

<סיגל קוגוט: זה לא משחק, שפתאום אתה רואה שאתה הולך להפסיד, אז אתה נזכיר שבעצם היה עדיף שמישהו אחר ידון בזה.

<סיגל קוגוט: מלבד זה יש לתקנות האלה טפסים, שהם טפסים שגרתיים, שנועדו לפשט ולאחד תהליכים.

ניסן סלומינסקי: ובזה אנחנו סומכים עליכם.

<סיגל קוגוט: הסעיף המרכזי שאנחנו משנים זה הסעיף של הזמנים של הערר, אנחנו לא נדבר על שיהוי, נגיד שאפשר לבקשת צד או ביוזמת השופט המחוזי לקבוע זמן קצר משבעה ימים, והשופטת רשאית – אתה רוצה שזה יהיה רק השופטת שרשאית להאריך?

<דין ליבנה: לא.

ניסן סלומינסקי: לא, גם.

<סיגל קוגוט: גם וגם, זאת אומרת: השופטים, לבקשת צד או מיוזמתם, יכולים לקצר או להאריך.

ניסן סלומינסקי: ובתנאי שזה צריך להיות בהחלטה.

<סיגל קוגוט: ברור, זה הסעיף המרכזי ששינינו.

ניסן סלומינסקי: עברנו על הדברים, ובהתאם לתוספות וכו', אנחנו נצביע על הוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015.

ניסן סלומינסקי: נצביע לאשר את זה, בתוספת של מה שדובר.

ניסן סלומינסקי: מי שבעד, ירים את ידו.

ניסן סלומינסקי: הצבעה בעד – 4 נגד – אין נמנעים - אין הוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015, כולל השינויים, נתקבלו.

ניסן סלומינסקי: זה אושר פה אחד.

ניסן סלומינסקי: זה ניסוי, ואחרי הניסוי נצטרך לשמוע מכם שוב, אל"ף אם זה הצליח או לא, ובי"ת אם רוצים להחיל את זה כבר על הבחירות לכנסת.

אוסאמה סעדי: אבל את זה נדע עוד שלוש שנים.

<דין ליבנה: בבחירות הכלליות לרשויות המקומיות.

<דין ליבנה: בינתיים יש לנו ניסויים קטנים, בטייבה עוד מעט, בבאקה-ג'ת.

ניסן סלומינסקי: במקומות כאלה זה גם יחול.

<דין ליבנה: כן, זה חל גם.

ניסן סלומינסקי: זה חל גם במועצות אזוריות.

<דין ליבנה: גם במועצות אזוריות.

ניסן סלומינסקי: את השומרון פספסנו.

<דין ליבנה: לא היו עתירות בשומרון.

אוסאמה סעדי: דין, למה אתה חושב שבאתי היום בפגרה?

אוסאמה סעדי: רק בגלל טייבה.

אוסאמה סעדי: .. <

ניסן סלומינסקי: סיימנו את הדיון הזה, תודה רבה.