ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 28, 2015-07-14 10:00

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 17 ביולי 2015, כ"ז בתמוז תשע"ה.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – יום אחדות ישראל.

יעקב מרגי: נתקבלה אצלנו בוועדה בקשה לקיים דיון, במיוחד אחרי יום האחדות שהתקיים בכנסת, שאני חושב שזה היה ניצן חשוב, ולאחר היוזמות של פרס ירושלים לאחדות ישראל, ותסלחו לי על הפתיחות ועל השחרור, אני אומר – כמו ילד קטן שמקבל ממתק וטעים לו והוא רוצה לשמר את הטעם הזה – זה תפקידנו.

יעקב מרגי: אנחנו לא רק רוצים לשמר את המסר ואת היוזמה ואת הטעם הטוב הזה של האחדות, אנחנו צריכים לפעול, לנקוט בפעולות כדי שמה שהתחיל לא יעלם.

יעקב מרגי: ברשותכם, בגלל שזה מאד רגשי, אני בחרתי לומר כמה מילים מהכתב:

יעקב מרגי: שלושת הנערים הנפלאים – נפתלי, גלעד ואייל, זכרם לברכה – הצליחו במותם לאחד את העם ואת החברה בישראל.

יעקב מרגי: אחדות כזו שהצליחה לאחד את הלבבות של כל חלקי העם.

יעקב מרגי: ואנחנו זוכרים.

יעקב מרגי: הרי נפתלי, גלעד ואייל נחטפו, נרצחו על ידי מחבלים שפלים, פחדנים ומוגי לב.

יעקב מרגי: ואני חוזר על זה וחזרתי על זה גם בנאום ואמרתי גם בכמה הזדמנויות את הציטוט מדבריו של אביו של גלעד: בזכותם נקבעו רקיעים בשמיים ונפרצו לבבות.

יעקב מרגי: אמנם זה נשמע כמו איזה פסוק או אמירה מרובעת, קשיחה, אבל מי שחי באותם רגעים, חש, יכול להחזיק את זה, יכול היה להרגיש את זה באופן מוחשי.

יעקב מרגי: אמירה חזקה ואמיתית שהורגשה באותם ימים כדבר ממשי.

יעקב מרגי: ואותה אמירה של חיבוק הדדי ואחדות ליוותה אותנו גם בימי מבצע צוק איתן.

יעקב מרגי: מכאן נובע הצורך החזק שלנו לשמר את אותה סולידריות ואותה אחווה בחברה, ואנחנו כמנהיגים ושליחי ציבור, חובה עלינו להניע תהליך שיישמר וימנף את העוצמה הזו, ויש ביכולתנו.

יעקב מרגי: ולא נאמר יש מי שיעשה זאת במקומנו.

יעקב מרגי: ואם לא אנו, מי?

יעקב מרגי: רבותי, השגרה והקצב הם המחסום בפני היוזמה והעשייה ועלינו לזכור מאין באנו לכאן ואיך ולאן אנחנו צועדים.

יעקב מרגי: ואנו כאן לעצור את הקצב ולומר לשגרה – באנו לכאן ליצור, לתקן ולא לקלקל.

יעקב מרגי: וכפי שציטטתי ביום האחדות את כל השיר, אני לא אומר כעת את כל השיר, אבל אומר בית מהשיר: וגם אם מסביב יהום הסער ורב הקושי והצער, אבל יש על מה לשמוח, יש עוד אומץ ויש עוד כוח.

יעקב מרגי: ויש לנו עוד כוח והוא בידינו לשנות ולהוביל שינוי בחברה.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם רבותי, זה לא גדול.

יעקב מרגי: לפעמים אנחנו רואים גיגית כהרים, או צל הרים כהרים.

יעקב מרגי: אבל מי שעוסק בזה יודע - מי שעסק בזה ועוסק בזה – שלפעמים זה רק לגעת, לקלף את הקליפה ולפתוח את הלבבות.

יעקב מרגי: אסיים במה ששמעתי ממורנו ורבנו הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, זכר צדיק וקדוש לברכה.

יעקב מרגי: יש מושג בבתי הדין הרבניים – כופין אותו עד שאומר רוצה אני.

יעקב מרגי: לכאורה יש פה ניגוד לכאורה.

יעקב מרגי: אם כופים אותו, אם זו כפייה – זה לא רצון.

יעקב מרגי: אז איך אומר רוצה אני?

יעקב מרגי: אז זה לא רוצה.

יעקב מרגי: הוא אומר אין מציאות שאדם לא רוצה לעשות טוב, אלא בצוק העיתים, כמו שאמרנו, הוא המשיל את זה ואני הוספתי במושגים הטכניים שאני מכיר.

יעקב מרגי: יש מנגנונים שיש בהם עין אלקטרונית.

יעקב מרגי: עם הזמן, על העין האלקטרונית הזו מצטבר פיח אבק ואז הוא לא קולט.

יעקב מרגי: מה צריך לעשות?

יעקב מרגי: לנער את האבק.

יעקב מרגי: מה זה כופין אותו?

יעקב מרגי: בסלנג שלנו – ומי שנותן הרב עובדיה – הוא היה נותן קצת כאפות, זאת אומרת כופין אותו, מנערים אותו ואז יורד האבק וממנה אין אצלו לא רוצה.

יעקב מרגי: רוצה אני, ברגע שיוצא האבק.

יעקב מרגי: ואנחנו צריכים ביוזמת כאלה חיוביות, שזו לא יוזמה רק בשביל להעלות את החיוך או לתת לנו תחושה והרגשה טובה.

יעקב מרגי: זה כורח מציאות.

יעקב מרגי: אנחנו מחויבים לזה.

יעקב מרגי: באנו מכל כך הרבה גלויות.

יעקב מרגי: באנו עם הבדלי גישה ותפיסה וסגנונות.

יעקב מרגי: באנו למקום אחד ואנחנו נמצאים כאן, על כל רב הגוונים של החברה הישראלית, על כל עדותיה, על כל הדתות בה, על כל הסוגים שיש בה, על הכל.

יעקב מרגי: זו משימה אפשרית.

יעקב מרגי: הייתה מציאות אחת - ואני אומר את זה כמעט בכל נאום שלי – מציאות אחת שניסו בעולם להביא שפה אחת, דברים אחדים.

יעקב מרגי: זה היה במגדל בבל.

יעקב מרגי: אבל מה יצא מזה?

יעקב מרגי: בלבול אחד גדול.

יעקב מרגי: אפשר להביא אחדות ואחווה ורעות ודאגה הדדית וכבוד לזולת, גם אם חושבים אחרת.

יעקב מרגי: גם אם מתנהגים אחרת.

יעקב מרגי: אני רוצה לחזק את ידי העושים במלאכה: את גשר, את פרס ירושלים לאחדות ישראל.

יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את חברת הכנסת מירב בן ארי ואת המשפחות היקרות שלקחו את האסון הקשה שלהן, ותורמות אותו בצורה הכי מעוררת כבוד למטרה אחת נשגבה של אחדות ישראל.

יעקב מרגי: אני שמח שיש את הדיון היום.

יעקב מרגי: אנחנו לא נעשה אותו כדיון לשם הדיון והמחווה ומתיחת הכתפיים.

יעקב מרגי: אנחנו גם נצא עם סיכומים בסוף הדיון ונניע תהליכים, שלזה כולנו שואפים, שזה יקנה שביתה בצביונות הישראלית, בחברה הישראלית וכולם תקווה שאפילו בלוח השנה הישראלי.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: כפי שביקשו, אנחנו נערך להצגת סרטון.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: יש תקלה.

יעקב מרגי: אנחנו נתחיל את הדיון, ונראה תוך כדי.

יעקב מרגי: יש כאן נציג פרס ישראל לאחדות ישראל שרוצה לדבר?

<אילן גאל דור: דרך גשר, כן.

<אילן גאל דור: בוקר טוב.

<אילן גאל דור: תודה על ההזמנה ועל הדיון החשוב.

<אילן גאל דור: שמי אילן גאל דור, מנהל עמותת גשר.

<אילן גאל דור: אני חושב שהכל התחיל לפני קצת יותר משנה, כשאחרי החטיפה, כמו שיושב ראש הוועדה הזכיר, היו 18 יום שבהם חיפשו את הנערים ועוד קיוו שזה ייגמר בצורה שונה והייתה תחושה של ביחד, דווקא ביחד מתוך איזו שהיא דאגה וגם אסון.

<אילן גאל דור: וכשישבנו אחרי שזה הסתיים, כמו שזה הסתיים, לראות איך אפשר להמשיך את אותה אווירה גם בלי אותו צער ואותו אסון ובהובלת המשפחות, יחד עם ראש עיריית ירושלים, הוחלט על מהלך שיש לנו שלושה מרכיבים מרכזיים: אחד זה הפרס – פרס ירושלים לאחדות ישראל, כשהרעיון הוא לעודד אנשים וגופים ויזמות שיפעלו למען האחדות.

<אילן גאל דור: ומתברר שהגופים והאנשים שהגישו אותם לפרס היו כמעט 200.

<אילן גאל דור: זאת אומרת קורה ויש דברים מדהימים שקורים היום בחברה הישראלית ובעם היהודי, שפועלים למען האחדות.

<אילן גאל דור: אז כל התהליך לקראת הפרס והפרס עצמו הוענק בבית הנשיא, ביום האחדות.

<אילן גאל דור: המימד השני, ההרחבה של זה זה יום האחדות בעצמו, שמחודש לחודש, איך שהתקרב התאריך, יותר ויותר גופים ואנשים רצו להיות שותפים בזה.

<אילן גאל דור: התחושה של החשיבות של ביחד, זו לא איזו שהיא קלישאה, אלא זה אבן היסוד של החברה הישראלית והעם היהודי שנמצא בתפוצות.

<אילן גאל דור: איך אנחנו, כמו שאמרת, שומרים כל אחד על אופיו ועל הקו שלו ועל האמונות שלו, אבל מכבד את השני, שומע לשני, קשוב לשני.

<אילן גאל דור: זה המפתח שלנו.

<אילן גאל דור: כוחנו באחדותנו זה לא איזו שהיא קלישאה, אלא אם אנחנו ביחד פנימה, נוכל לעמוד מול כל כוח שיבוא מבחוץ.

<אילן גאל דור: ולכן, לטובת אותו יום של יום האחדות במערכת החינוך הפורמאלית, במערכת החינוך הלא פורמאלית, בחברה למתנ"סים, בתנועות הנוער, כמובן במערכת החינוך, שתיכף נשמע על זה – היו המון יוזמות ופעולות והכל היה בהתראה מאד קצרה.

<אילן גאל דור: את הדבר הזה צריך למסד, שהוא יהיה חלק ממערכת החינוך, אמירה של החברה הישראלית שאחדות היא חלק מהשיח שלנו.

<אילן גאל דור: אבל אולי החשש בקביעת יום אחד - וצריך שיהיה יום אחד – הוא שלא יקרה שיהיה לנו יום אחד, נעשה V ואז יצאנו ידי חובת האחדות ויש לנו עוד את כל שאר הימים בשנה שנוכל לריב ולהתווכח.

<אילן גאל דור: אלא היום הזה צריך להיות מנוף ומגדלור לכל השנה כולה.

<אילן גאל דור: ולכן, המימד השלישי הוא איך אנחנו עושים פעולות לאורך כל השנה, במערכת החינוך, בחברה הישראלית, בכל מיני יוזמות, חלק מהיוזמות כאלה שקיבלו את הפרס ויוזמות אחרות שיפעלו לאורך כל השנה.

<אילן גאל דור: רק על ידי הרכבת שלושת המרכיבים האלה – אנחנו מאמינים שבאמת נוכל לשנות את השיח בחברה הישראלית.

<אילן גאל דור: והשיח בחברה הישראלית הוא כל הגורמים: דתיים, חילונים, יהודים וערבים, פריפריה ומרכז ומתווסף לזה גם יהדות התפוצות.

<אילן גאל דור: אבל אם אנחנו מדברים כאן בחברה הישראלית, זה קריטית שזה יהיה, שהממלכה, שממשלת ישראל, שמשרד החינוך יגידו – אנחנו רוצים שזה יהיה חלק.

<אילן גאל דור: לא רק יוזמה, של המגזר האזרחי, המגזר השלישי, אלא שזה יבוא מצד הממלכה.

יעקב מרגי: אנחנו מקדמים בברכה את חברת הכנסת לשעבר ובעתיד, בקרוב, בעזרת השם, שולי מועלם.

<אילן גאל דור: אני מצטרף לברכות.

<אילן גאל דור: אז אני קורא לוועדה ולעומד בראשה לקרוא לקבוע את היום הזה בתוך לוח השנה הישראלי, שיהיה יום שיהיה מגדלור לשנה כולה.

<אילן גאל דור: זה חשוב.

<אילן גאל דור: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, וזה לגבי המגזר החרדי.

<אילן גאל דור: אנחנו פועלים היום רבות עם המגזר החרדי.

<אילן גאל דור: המגזר החרדי הוא חלק מאד משמעותי בחברה הישראלית וצריך לקחת - להיות אקטיביים – כמו שאמרת, לא לחכות שזה יבוא מהצהרות, למצוא את אותן נקודות מפגש שיורידו את אותה בורות שמביאה לסטריאוטיפים, שמביאה לרגשות שאין מקומם אצלנו בחברה.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור, אני רוצה לומר: מה לעשות, אנחנו חברה, אמרתי מצד אחד רב גונית ויחד עם זאת עם הרבה תוויות ותגיות.

יעקב מרגי: אני רוצה לספר לכם על חוויה שהייתה לי.

יעקב מרגי: אם אני אקח אותי כאובייקט, אז יכולים להדביק לי תוויות – חרדי, מזרחי, פריפריה, סקטוריאלי, מעמדו, תמצאו כל מה שיש, בסדר.

יעקב מרגי: כל אחד מאיתנו נושא על גבו כמה תוויות ותגיות.

יעקב מרגי: כשכיהנתי כשר לשירותי דת, פתחנו ביוזמה של פעולה עם התפוצות, באמצעות ההסתדרות הציונית ואז, במסגרת אחד הפרויקטים שהיו לנו, זו הייתה פעילות בקרב ישראלים יורדים.

יעקב מרגי: חוץ מהקמפוסים ניהלנו פעילות יהודית בקמפוסים, גם בקרב ישראלים יורדים.

יעקב מרגי: אחת הפעולות זה בקרב מוכרי העגלות בקניונים – כולנו מכירים אותם.

יעקב מרגי: ביום הראשון, איך שהגעתי אני מקבל צ'פחה בכתף – אהלן, מה עניינים, מתי הגעתם.

יעקב מרגי: את מי אני רואה?

יעקב מרגי: בחור, אני מבין לפני העברית ישראלי, יהודי, תסלחו לי, לצורך המחשה – נראה אשכנזי, חילוני אפילו לא מהמרכז.

יעקב מרגי: הוא בא, נותן לי צ'פחה, אומר לי – אהלן, מתי הגעת?

יעקב מרגי: עם חיוך כזה, עד האוזניים.

יעקב מרגי: לי זה עשה משהו.

יעקב מרגי: פה בארץ ספק שאם היה רואה אותי – היה מתייחס וכבר היו עוברות לו בראש כל התגיות והתוויות עליהן דיברנו.

יעקב מרגי: בליל שבת נפגשנו עם קבוצת ישראלים, גם ביוזמה מאלפת, שאם פה הייתי עושה אותה כחרדי, היו, אני לא רוצה לומר לכם מה היו עושים.

יעקב מרגי: זה היה בבית כנסת שאחרי תפילת ליל שבת מתפרק.

יעקב מרגי: עורכים בו שולחנות ובאים לשם רק ישראלים, חילונים.

יעקב מרגי: אחרי יום עבודה באים, לא רוצה להגיד לכם איך באים בליל שבת, אבל באים.

יעקב מרגי: כי הערך של ישראלים לשבת ביחד, לשבת סביב שולחן שבת – גובר על המחסומים הרגשיים שיש לנו פה.

יעקב מרגי: ואז אמרתי להם, רבותי, סיפרתי להם את הסיפור של הבחור עם העגלות.

יעקב מרגי: אמרתי להם שהייתי גם בסאב-וואי, ברכבת התחתית, וראיתי, סליחה על הביטוי, שוב, לצורך הסיפור בלבד, כמעט איזה מיליון סינים בימים האלה שהייתי שם.

יעקב מרגי: ולא ראיתי סיני ששמח לראות סיני.

יעקב מרגי: ואמרתי להם, אני אגיד לכם מה קרה – הבחור בעגלות באותו רגע לא היו לו שום תווית ותגית.

יעקב מרגי: היתה לו תווית אחת – ישראלי.

יעקב מרגי: נתן לי צ'פחה על הישראלי.

יעקב מרגי: וככה אנחנו צריכים להרגיש כאן.

יעקב מרגי: ואת המסר הזה אנחנו צריכים להעביר לפה.

יעקב מרגי: לא צריך להיות בגולה או בניכר כדי להבין בסוף שאנחנו פה ישראלים.

יעקב מרגי: כולנו בסירה אחת.

יעקב מרגי: כמו שהוא אז, שם, בקניון, במול הגדול, קיבל אותי איך שאני ואני קיבלתי אותו בשמחה, איך שהוא והוא לא השתנה באותו רגע והוא לא נהיה דוס ולא ספרדי ולא ימני ולא שמאלני ולא כל דבר אחר.

יעקב מרגי: הוא קיבל אותי ואני קיבלתי אותו.

יעקב מרגי: ככה אנחנו צריכים לקבל אחד את השני בחברה הישראלי.

יעקב מרגי: הייתי חייב לשתף אתכם בזה.

יעקב מרגי: אמרתי, זה אפשרי, רבותי.

יעקב מרגי: אתה צודק, גם אני מתחבר.

יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים עם השונה מאיתנו.

יעקב מרגי: אנחנו כמעט לא מדברים עם מי שכמונו.

יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים.

יעקב מרגי: אנחנו שיפוטיים, אנחנו צריכים לדבר עם כל אחד ואחד, עם הקופסא האחורית שלו.

יעקב מרגי: לנסות להסתכל במשקפיים שלו.

יעקב מרגי: להבין למה, מאיפה זה בא לו ולכבד.

יעקב מרגי: גם אם אתה לא מסכים, וגם, תסלחו לי על הביטוי, גם אם זה קורע לך את הבטן לפעמים, האמירה שלו "מפוצצת" אותך כי זה לא מתאים לך, אנחנו חייבים לדעת לכבד את האחר, את דעתו של האחר.

יעקב מרגי: אני אתן את רשות הדיבור למשרד החינוך, בבקשה.

<בת גלים שער: שלום לכולם.

<בת גלים שער: שמי בת גלים שער, אני אמא של גלעד.

<בת גלים שער: אני אמא של עוד חמש בנות מדהימות ואנחנו מנסים לקחת את הכאב העצום על האובדן של גלעד, כדי שחמש הבנות האחרות ושאר הסובבים אותנו, יקבלו את האיזון הנכון בין החיים למוות.

<בת גלים שער: שנה שעברה נחשפנו לשיאים של רוע מצד אחד – חטיפה, רצח, חוויות מאד קשות, אבל נחשפנו גם לשיאים של טוב.

<בת גלים שער: שיאים של אחדות.

<בת גלים שער: שיאים של דברים שממש מרוממים את הנפש; והתחושה הזאת של האחדות לצד הכאב, היא דבר שאני חושבת מלווה אותנו כרגע ברמה האישית.

<בת גלים שער: כשאנחנו מנסים להסתכל יותר לצד הלאומי, מאד חשוב לנו לקחת את הימים האלה ולראות את המסוגלות של עם ישראל.

<בת גלים שער: עם ישראל בסופו של דבר זה יצא מתוכו, האחדות הזאת זה דבר שקיים בעם, רק צריך קצת לקלף את הקליפות, צריך קצת לתת את המקום ואת הזמן הנכון ואז עם ישראל יוצא במיטבו.

<בת גלים שער: מה שגילינו בקיץ שעבר, כולנו, זה שאנחנו מסוגלים למשהו.

<בת גלים שער: זה נכון שבשגרה מאד קשה לשמור על הדבר הזה, אבל התחושה היא שקיום של יום כזה, יום אחדות באופן פורמאלי, ברמה ממלכתית, ייתן הרבה מאד כוח ותזכורת תמידית לצורך הגדול של נושא האחדות.

<בת גלים שער: בוודאי שמדובר כאן בתהליך, כמו שאמר מנכ"ל גשר, תהליך שהוא חינוכי.

<בת גלים שער: לכן אנחנו גם חושבים שחשוב מאד שהיום הזה יהיה במערכת החינוך, כי משם בעצם צומח השיח האחר, השפה האחרת, כל הדברים האלה נמצאים בעיקר במערכת החינוך.

<בת גלים שער: אני כן רוצה להתייחס גם לסיפור של ישראל והתפוצות.

<בת גלים שער: אנחנו נחשפנו לגילויים של חום ואהבה ואחדות לא רק בארץ, גם בעולם.

<בת גלים שער: אם אנחנו נזכור שאנחנו 6-7 מיליון יהודים פה בארץ ועוד 6-7 מיליון יהודים בעולם, אנחנו ביחד כוח של 13 מיליון.

<בת גלים שער: אני חושבת שזה כוח עצום.

<בת גלים שער: כוחנו באחדותנו זה לא רק בארץ ישראל, זה בארץ ובעולם והסיפור של האחדות, התחברו אליו יהודים גם בארץ וגם בתפוצות.

<בת גלים שער: זאת אומרת שאם יהיה יום כזה, אפשר יהיה להמשיך ולנקז את המשך הפעילות ואת החיבורים האלה גם עם יהודים בארץ וגם עם יהודים בעולם, זה חשוב בפני עצמו.

<בת גלים שער: נקודה אחרונה שאני באה מטעם המשפחות, שאם וכאשר, ואני מקווה שהוועדה תקבל בחיוב את הרעיון של יום אחדות, לנו מאד חשוב שהיום הזה יצוין ביום העברי – ט"ו בסיוון, עם הקושי של מערכת החינוך בעניין, זה משתנה כל שנה מיום ליום, אבל אני חושבת שמשהו פה, בזהות היהודית הוא מאד חשוב.

<בת גלים שער: כמו שראש השנה הוא תמיד בא' תשרי, כמו שפסח תמיד בי"ד ניסן, יום האחדות צריך תמיד להיות בט"ו בסיוון.

<בת גלים שער: כל המערכות וכל עם ישראל יסתדרו עם התאריך הזה באשר הוא.

<בת גלים שער: קצת אתגר חינוכי, אבל אני חושבת שזה מאד חשוב, כי יש פה משהו עברי בעניין הזה.

<בת גלים שער: הילדים נרצחו בשל יהדותם, התאריך העברי הוא מאד חשוב לנו ואני מקווה שהוועדה תקבל את התאריך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אין ספק שהכל מתחיל בחינוך ואני חושב שככל שזה יהיה בשלבים מוקדמים בחברה הישראלית, של הנער הישראלי, של הילד הישראלי, זה יהיה מוטמע ומוטבע בתכונות האופי.

יעקב מרגי: אני חושב שאך טבעי שזה יתחיל במערכת החינוך ואנחנו נשמע את משרד החינוך.

יעקב מרגי: יושבים איתנו נציגי מועצת התלמידים והנוער הארצית, שזו הזדמנות לאחל להם בהצלחה בתחילת דרכם, תחילת שנת הלימודים.

יעקב מרגי: אני חושב שזה המשמר הנכנס.

יעקב מרגי: זכינו לברך את המשמר היוצא, לא מזמן בוועדה וזה המשמר הנכנס.

יעקב מרגי: זה באמת אתגר.

יעקב מרגי: בני הנוער, אתם שוהים ביחד הרבה זמן ואין כמו בית הספר כדי להבין כמה אנחנו באמת דומים ולא דומים אחד לשני בהרבה נושאים ובהרבה תחומים ויש לנו תפקיד חשוב.

יעקב מרגי: הייתי רוצה לשמוע מכם, אם זה נראה לכם ישים ואפשרי.

יעקב מרגי: ועוד משפט, לפני כן.

יעקב מרגי: אני אישית זכיתי להשתתף בהרבה התחלות של יוזמות כאלה וזה מתסכל.

יעקב מרגי: היו כאלה שאמרתי תעשה טובה, אני לא בא.

יעקב מרגי: מתחילים ביוזמות בקול תרועה רמה, עם כוונות טובות להמשכיות, פתאום כולם נעלמים.

יעקב מרגי: ואנחנו לא רוצים את זה, כמו שאמרתי בפתיחה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים להניע משהו שיהיה ב-DNA, בדינאמיקה של ההתנהלות של משרד החינוך, של הכנסת, של הממשלה, של החברה בישראל, של קבוצות דיון, קבוצות התחברות, ותוך שמירת זהות.

יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות את השני.

יעקב מרגי: נגמרו הימים האלה.

יעקב מרגי: לדוגמא, פעם היינו שומעים בכל הקשור לחרדים – אה, חרדי בא לגור?

יעקב מרגי: בטח יסגור לנו את הרחוב בשבת.

יעקב מרגי: אז כבר לא סוגרים רחובות בשבת ולא סוגרים חנויות ולא זורקים אבנים.

יעקב מרגי: אז להתחבר, תוך שמירת זהות של כל אחד.

יעקב מרגי: אף אחד לא רוצה לשנות את השני ואף אחד לא רוצה להשתלט על המחשבה של השני.

יעקב מרגי: בני הנוער, יש לכם תפקיד חשוב בסוגיה הזו ואני רוצה לשאול האם זה ישים.

<אליאב בטיטו: שלום לכולכם, שלום למשפחות.

<אליאב בטיטו: שמי אליאב בטיטו מהעיר עפולה, בן 17, עולה לכיתה י"ב.

<אליאב בטיטו: נבחרתי ביום שלישי האחרון לרשות מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<אליאב בטיטו: אני רוצה להגיד לכם שאנחנו מאד מאד מתחברים לנושא הזה.

<אליאב בטיטו: השנה, הנושא השנתי שבחרנו לעסוק בו זה חיבור בין שונים.

<אליאב בטיטו: הנושא הזה לא בא סתם.

<אליאב בטיטו: זה נושא שעלה מהשטח, זה נושא שבני הנוער העלו.

<אליאב בטיטו: זה נושא שאף אחד לא קבע ושבאמת יצא מאד במפתיע.

<אליאב בטיטו: זה נושא שהתחלנו לעבוד עליו מתחילת השנה ובאמת התחברנו אליו מאד אחרי הבחירות, בתקופת הבחירות הסוערת, שבה כל האחדות שהייתה, פתאום הרגשנו שדברים מתחילים להתרחש והחלטנו לקחת את זה על עצמנו בשנה הקרובה.

<אליאב בטיטו: אני חושב שזה נושא מאד חשוב.

<אליאב בטיטו: אני אומר לכם כאן, בוועדה הזאת, אנחנו מבחינתנו שותפים מלאים, אם זה ביום אחדות ישראל, בכל דבר, אנחנו נשמח שתגייסו אותנו לנושא הזה כי לדעתי זה נושא באמת חשוב ואנחנו מאד נשמח שהיום הזה ייצא לפועל.

<אליאב בטיטו: אנחנו תומכים בכם לגמרי ובכל המאבק, וזה לא רק בכם, זה בנו לדעתי, כי בסופו של דבר בני הנוער, אנחנו לא בחרנו סתם את הנושא הזה.

<אליאב בטיטו: זה נושא שחשוב שנעסוק בו ואם זה בני הנוער בעצמם החליטו שזה נושא חשוב, כנראה שזה מעיד על מה שהולך לקרות כאן.

<אליאב בטיטו: בסופו של דבר החברה הישראלית זה בני הנוער.

<אליאב בטיטו: בני הנוער עוד כמה שנים הופכים גם להיות המבוגרים, אלה שמחזיקים נשק, אלה שבצבא, אלה שמשתחררים מהצבא ואנחנו כולנו נשמח לשתף פעולה ואני מאד תומך ביום הזה.

יעקב מרגי: אתם רואים?

יעקב מרגי: מי אנחנו, שאמורים להכין להם את העולם שיהיה יותר ראוי, והם כבר מוכנים לו ורוצים להשפיע ולשנות.

יעקב מרגי: אין ספק, אנחנו נאתגר אתכם בשנה הזאת, כי אנחנו לא נסתפק רק בדיון הזה.

יעקב מרגי: יושבים איתנו אנשים שעשו אחדות ועושים אחדות וזכו בפרס.

יעקב מרגי: הייתי רוצה לשמוע אותם.

יעקב מרגי: יש מראיין רדיו שתמיד אני מזכיר אותו במבטא צרפתי והוא אמר – תגיד לנו מה עשית בשביל מדינה.

יעקב מרגי: אז אני לא אומר מה עשיתם, כי כבר יש מי שאמר מה שעשיתם.

יעקב מרגי: תספרו לנו איך אתם עושים ואיך אתם רואים ומה אתם אומרים על כל היוזמה הזאת.

<רעיה אפנר: שלום לכולם.

<רעיה אפנר: שמי רעיה אפנר, אשתו של יוסי אפנר.

<רעיה אפנר: אנחנו זכינו לכבוד לקבל את פרס ירושלים ל אחדות ישראל וגם המפעל שלנו נולד מכאב גדול.

<רעיה אפנר: אנחנו איבדנו את אבי, הבן שלנו, שנהרג באסון המסוקים, ומאז אנחנו חברים טובים מאד של שולי.

<רעיה אפנר: מתוך הכאב הזה נוצר המפעל של "נפגשים בשביל ישראל", או "אבי בשביל ישראל", כשאבי זה גם ראשי תיבות של אפשר ביחד.

<רעיה אפנר: מזה 10 שנים אנחנו יוצאים מדי שנה למסע של כחודשיים לאורך שביל ישראל, כאשר אנחנו מזמינים אליו את כל החברה הישראלית שמגיעה, על כל גווניה, כמעט על כל גווניה, במטרה להעמיק את השיח בין השונים.

<רעיה אפנר: המסע הזה נשען בעצם על שלוש רגליים, כאשר הראשונה היא הנצחה.

<רעיה אפנר: אנחנו לא הולכים רק למען זכר אבי, אנחנו צועדים היום במשך כחודשיים לזכר כל הנופלים במערכות ישראל ופיגועי הטרור, ומאפשרים בכך הנצחה לאלפי אנשים ומשפחות, שמי שקצת מכיר את הנושא מקרוב, יודע שהנצחה זה דבר מאד מאד לא פשוט, גם רגשית וגם כלכלית, ודרכנו זה הופך להיות מאד מאד פשוט ומאד מרגש ואפשר לעשות את זה בכמה רמות.

<רעיה אפנר: האבן השנייה, אנחנו קוראים לה התחדשות, וזה העיסוק בזהות יהודית- ישראלית, או ישראלית-יהודית וכל אחד מוזמן לבחור מאיזה צד לקרוא את זה.

<רעיה אפנר: זה מדי יום, לאורך כל המסע שהוא בסביבות 40-45 יום, אנחנו מתיישבים באמצע היום, מקבלים דף לימוד שיש בו מקורות גם ממה שנקרא ארון הספרים היהודי, אבל גם דברי הגות ושירה וספרות.

<רעיה אפנר: אנשים עושים היכרות, יושבים בקבוצות קטנות.

<רעיה אפנר: אנחנו מבקשים מאנשים – אל תשבו עם מי שבאתם מהבית.

<רעיה אפנר: בואו שבו עם אנשים שאתם לא מכירים.

<רעיה אפנר: אנשים יושבים, עושים סביב היכרות וצוללים לתוך דף הלימוד, כשאף פעם הזמן לא מספיק.

<רעיה אפנר: הזמן הוא בן 45 דקות לשעה, וכשהוא מסתיים – הם נשארים ללכת עם מי שהם ישבו איתו, כי הם עוד לא סיימו לדבר, וכך השיח מעמיק.

<רעיה אפנר: והאבן השלישית בעצם יושבת על שתי האבנים האלה, והיא השיח, הדיאלוג שנוצר בין השונים.

<רעיה אפנר: והוא באמת נוצר בין שונים, כי במסע שלנו מגיעים דתיים וחילוניים וימנים ושמאלנים וצעירים ומבוגרים, מנעד רב גילי מאד רחב.

<רעיה אפנר: יש אנשים שלוקחים את הילדים שלהם – ועדת חינוך, לא לשמוע – מוציאים אותם מבית הספר והם הולכים איתנו במשך החודש או חודשיים, וזה בית ספר לחיים.

<רעיה אפנר: ומצד שני גם אנשים ממש מבוגרים, פנסיונרים.

<רעיה אפנר: האיש הכי מבוגר שצעד איתנו לאורך חודשיים היה בן 82.

<רעיה אפנר: זה משהו שבאמת מקרב את השיח בין השונים.

<רעיה אפנר: זה מסע של חודשיים.

יעקב מרגי: אם הייתי בוועדת הפרס הייתי מערער.

יעקב מרגי: אני אגיד לך למה, לא בגלל שאת מוציאה את הילדים, על זה שלא הזמנתם אותנו.

<רעיה אפנר: אנחנו היינו בכנסת כמה פעמים - - -

יעקב מרגי: אבל הכנסת לא הייתה אצלכם בשביל ישראל.

<רעיה אפנר: נכון, היא מוזמנת.

יעקב מרגי: אנחנו, ועדת החינוך מזמינים את עצמנו.

יעקב מרגי: הרי האגו של הישראלי לא נותן לו להזמין את עצמו באופן ישיר, אז הנה.

<רעיה אפנר: אז אני אגיד לך, אני שמחה שאנחנו פה, כי כמו שאמרתי, זה התחיל ממשהו מאד משפחתי.

<רעיה אפנר: אנחנו לא אנשים שיש לנו פרסום, שיווק, אנחנו לאט-לאט במשך השנים מגיעים ליותר ויותר אנשים ונעזרים.

<רעיה אפנר: אנחנו מאד אוהבים שיתופים.

<רעיה אפנר: את הפרס קיבל גם רם שמואלי ממתחברים, אנחנו כבר עשינו איתם שיתוף.

<רעיה אפנר: השנה למשל, יחד עם מתחברים היה יום עם המגזר הערבי וזה היה יום מאלף.

<רעיה אפנר: דיברתם על זה שבחברה הישראלית יש קשיים.

<רעיה אפנר: אז יש קשיים.

<רעיה אפנר: החברה החרדית פחות מגיעה ללכת איתנו, כי הולכים יחד, גברים ונשים ואנחנו לא מכתיבים לאנשים איך ללכת, אז יש עם זה בעיה.

<רעיה אפנר: החברה הערבית, המגזר הערבי-ישראלי לא רצה כל כך ללכת איתנו, כי אנחנו מזכירים את הנופלים, שמבחינתם זו בעיה.

<רעיה אפנר: אז כל צד צריך לעשות איזה שהן פשרות ומצאנו פשרות, כדי בכל זאת ללכת ביחד והשנה הצלחנו לעשות את זה.

<רעיה אפנר: היו 600 איש, גם מהמגזר הערבי וגם מהמגזר היהודי.

<רעיה אפנר: היה מרתק.

<רעיה אפנר: אז אני אומרת שדברים כאלה, שאנחנו רוצים לעשות אותם במשך השנה, עם באמת ועדת החינוך ועם מנהל החינוך והנוער ועם מועצת התלמידים, שיכול לעשות לנו חיבורים יותר גדולים.

<רעיה אפנר: יש מסע של חודשיים לאורך השנה, אבל מעבר למסע הזה, כי לא כל אחד יכול לצאת למסע הזה, למרות שאנשים יכולים לבוא ליום אחד או יומיים, אבל גם לאורך כל השנה – מסעות ייעודיים כדי להגיע למגזרים שאנחנו לא מגיעים אליהם.

<רעיה אפנר: למשל עולים חדשים.

<רעיה אפנר: למשל קשישים – להוציא אותם ליום כזה.

<רעיה אפנר: מה שגילינו במסע, שהפלטפורמה של היציאה לטבע, מאפשרת לאנשים סוג אחר של מפגש וסוג אחר של דיון.

<רעיה אפנר: ומה שקורה באמת - - -

יעקב מרגי: אין מחיצות.

<רעיה אפנר: אין מחיצות.

<רעיה אפנר: הן נופלות ונופלים סטריאוטיפיים ומתנפצות סטיגמות ויש דיבור.

<רעיה אפנר: ברגע שמדברים עם מישהו ומסתכלים לו בעיניים, ויש לנו המון דוגמאות לאורך הזמן, לאורך השנים שהלכנו.

<רעיה אפנר: אנשים, שאם הייתי מזמינה אותם ככה רשמית – בואו, תיפגשו אצלי, תדברו – היו אומרים לי – אני, עם המטורף, עם הקיצוני הזה, אין לי מה לדבר.

<רעיה אפנר: ואנשים הגיעו במקרה, כי אנשים באו לטייל, באו לשביל ובמקרה נפגשו, עם דעות קיצוניות מאד, עם אמונות שונות, עם אורח שנים שונה, עם סגנון חיים שונה, אבל ישבו והסתכלו אחד לשני בעיניים וראו שלא צומחות לו כנפיים.

<רעיה אפנר: אין לו זנב.

<רעיה אפנר: הוא לא מפלצת.

<רעיה אפנר: הוא בן אדם שמאמין אחרת ממני, אבל לכבד אפשר.

<רעיה אפנר: תמיד יש משהו שאפשר ללמוד ממישהו, גם אם הוא שונה ממני לחלוטין, זה נורא נורא קיצוני שאני לא אוכל ללמוד ממנו משהו, משהו קטן.

<רעיה אפנר: וזו הגדולה של השיח הזה, המשותף, שבו אנשים יושבים ומסתכלים אחד לשני בעיניים.

<רעיה אפנר: נו, תגיד אתה.

<יוסף אפנר: לא, לא, לא.

<יוסף אפנר: יש לנו דוברת וכל מי שמכיר את המעגלים יודע שהיא הדוברת.

<רעיה אפנר: אז אני אומרת, זו התכנית שלנו ואנחנו נורא מקווים שדרך הפרס, שהוא גם היה פרס כספי שמאד עוזר לנו, אבל בעיקר ההכרה, ההכרה במפעל שלנו והחיבור לעוד גופים ועוד אנשים, שיאפשר לנו להרחיב אותו למפגשים יזומים לאורך השנה.

<רעיה אפנר: להוציא למשל חברה מתיכון מסוים, תיכון שאנחנו קוראים לו אליטיסטי.

<רעיה אפנר: אם נוער – אני לא אוהבת את המילה סיכון, הסיכוי יותר טוב, כי הולכים איתנו כאלה – כאלה שמגרדים אותם לפעמים מהשוליים והולכים ביחד יומיים, זה לא להאמין מה שזה עושה.

<רעיה אפנר: אנקדוטה קטנה.

<רעיה אפנר: הלכו איתנו מאיזה מוסד חינוכי, שבאמת מוציא ילדים מהתהומות, אין מילה אחרת, ואחת מהן באה אחר כך ואמרה – ישבתי במעגל עם טייס ושופט והם שאלו אותי מה אני חושבת.

יעקב מרגי: סוף סוף יש מישהו ש- - -

<רעיה אפנר: אז דברים כאלה שקורים, ההעצמה שקורית שם, החיבורים שקורים שם, ההסתכלות בעיניים, הצעירים והמבוגרים.

<רעיה אפנר: הצעירים לומדים במסע כזה משותף, שהמבוגרים הם לא רק טרח מזמן בר כוכבא שדי, לא רוצים לשמוע, אלא יש להם דברים מעניינים כי למשל דיברנו באחת הפעמים על הנושא של מעברות, זה היה ב-60 שנה למדינה, על תקופת המעברות.

<רעיה אפנר: ישב עם הצעירים עזריאל, שהוא היה ילד מעברות וסיפר להם מעצמו ואחר כך באו חברה ואמרו לנו – כשלמדנו אז בבית ספר, זה עבר ככה.

<רעיה אפנר: אבל עזריאל סיפר לנו איך הוא, ממה הוא הגיע וזה היה נורא מעניין.

<רעיה אפנר: וגם המבוגרים - - -

יעקב מרגי: אני ילד מעברות.

<רעיה אפנר: אז בפעם הבאה תבוא אתה ותספר לנו.

<רעיה אפנר: וגם המבוגרים שומעים את הצעירים ורואים שהצעירים זה לא רק "כאילו" ו"סתם" ו"זה" ו"כזה כאילו", אלא יש להם מה להגיד וצריך לשמוע אותם ויש להם רעיונות ויש להם יוזמות והם נהדרים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אין ספק ששוב, זה חוזר על אותו ציר אחד – להיפגש, לדבר, לקלף.

<רעיה אפנר: להסתכל בעיניים.

יעקב מרגי: לפרק מחיצות, לנסות להבין למה ואיך השני, מאיפה זה בא לו, גם אם לא מסכימים.

יעקב מרגי: וצריך לכבד.

יעקב מרגי: חברת הכנסת לשעבר, וכפי שאמרתי בהווה בקרוב, שולי מועלם, בבקשה.

<שולי מועלם: וואו, זה ממש מרגש, תודה.

<שולי מועלם: תודה ליושב ראש הוועדה, חברי, חבר הכנסת יעקב מרגי.

<שולי מועלם: זה דבר כל כך משמעותי מבחינתנו, התפיסה הזאת שאומרת שאנחנו מנסים לקדם את החיים שלנו - גם האישיים וגם הכלליים – מכל דבר שקורה לנו.

<שולי מועלם: אני רוצה להתחבר מאד מאד גם לבת גלים וגם לרעיה, ולהעיר רק דרך ביטוי אחד, את מה שאנחנו שומעים פה ואת מה שאנשים עושים, ובעיני, אתה ואני יודעים, יש משמעות מאד מאד גדולה לזה שיושבים כאן ואתה אומר הנושא הזה הוא בשדרה המרכזית של ועדת החינוך של כנסת ישראל, של מדינת ישראל, של משרד החינוך, של תנועות שעוסקות בזה ביום יום ושל נוער ומבוגרים וצעירים וכולנו.

<שולי מועלם: הבעל שם טוב הקדוש שטובע את האמירה שבזכירה סוד הגאולה ומבחינתי, הזכירה הזאת, של אירוע כל כך מחונן בציבוריות שלנו, ביהדות שלנו, בישראליות שלנו, באנושיות שלנו.

<שולי מועלם: אני לא חושבת שהיה אדם אחד בעולם שלא התחבר לרצון האמיתי ב-18 ימי החיפוש אחרי הנערים, למצוא אותם בחיים, לרצות לראות את הטוב שיקרה מהדבר הזה.

<שולי מועלם: ואומר הבעל שם טוב, בתוך האירוע המחונן הזה, תזכרו.

<שולי מועלם: אבל הזכירה הזאת לא יכולה להישאר רק במה שהיה לפני שנה, אלא איך אנחנו לוקחים את זה ומתקדמים עם החיים שלנו, עם החיים של כל מי שיושב כאן ודרך כל אחד שיושב כאן, שיש לו מאחוריו גייסות רבות שהוא משפיע עליהן, אני חושבת שהבחירה הזאת לקחת את העוצמה ליום אחדות, שהוא עכשיו יהיה יום קבוע בלוח השנה היהודי, בלוח השנה הישראלי – הוא הדרך אל הגאולה.

<שולי מועלם: כי הזיכרון הזה, של הנערים, של אבי, של הנופלים ומצד שני של אירועים טובים שקורים לנו, הזיכרון הזה, כשאנחנו לוקחים אותו ואומרים אנחנו לוקחים אותו מדרגה נוספת, זו בעצם הדרך אל הגאולה.

<שולי מועלם: ואני מרגישה שהמפגשים האלה ביום האחדות, בזה שאני זוכה לאחוז בשולי הזוג המופלא הזה כבר 18 שנים וללכת איתם באמת מהיום הראשון של המסע הראשון שהתחיל ממשפחה, וזוכה בשנה האחרונה להכיר את המשפחות של הנערים ופשוט ללמוד מהם כל פעם שאנחנו רק נפגשים, איך בעצם לוקחים משהו שהוא כאילו לגמרי אישי ואומרים אני לא נשאר במקום הזה, כי הרבה מאד אנשים רואים בזה משהו שלהם, אז בואו נתקדם עם זה ובעזרת השם, אני בטוחה שתיקח את הדבר הזה קדימה בוועדה שלך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: את זה נראה בדקות הקרובות, בדברי הסיכום.

יעקב מרגי: אין ספק שיום כזה צריך להיות מלא תוכן.

יעקב מרגי: זה לא רק אזכור וסמליות.

יעקב מרגי: תוכן, עשייה בכל הרמות ובכל הענפים.

יעקב מרגי: איך אומרים, לא יהיה בית שלא ידברו אחדות ביום האחדות, כי אם לא, לא עשינו.

יעקב מרגי: צריך בשנים הראשונות להיות משיל, כדי שזה יהיה חלק, כמו טבעת, שעם הזמן לא מרגישים אותה על האצבע, כך זה יהיה חלק מאיתנו.

יעקב מרגי: ושוב, לא בגלל שזה נעים, אלא כי זה הכרח.

יעקב מרגי: זה מחויב המציאות.

יעקב מרגי: הזכרנו את צוק איתן.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, רבותי, לגבי הימים שאחרי החטיפה – אני גר במושב בדרום.

יעקב מרגי: אני לא אשכח את אותה שבת שצה"ל קיבל החלטה להוציא אותם מנקודות האיסוף ולרענן את הכוחות, ואני אומר את זה במושגים אחרים – תסלחו לי, חילק לנו את החיילים.

יעקב מרגי: והנה הגיעה קבוצה של חיילים למושב, מאובקים, מה זה, אפשר היה לגרד שכבות של אבק.

יעקב מרגי: ושוב סליחה על הביטוי, מיוזעים, שבימים כתיקונם היית בורח כמה מטרים מהם, ואיך חיכית להריח את ריח הזיעה הזאת, ואת האבק, ולא היה איכפת לך שנכנסים אליך הביתה עכשיו, לפני שבת וכל הבית הופך להיות אבק וכלי נשק.

יעקב מרגי: ופרצו סכסוכים, קיבלת פגיעות אישיות – למה אתה קיבלת 4 ואני קיבלתי אחד?

יעקב מרגי: זה הסוג.

יעקב מרגי: אז לכן זה מה שאני מאחל לנו.

יעקב מרגי: את כל הסיפור הזה סיפרתי כדי שנבין שעדיף שנריב באמת על כך שלא אפשרו לנו לעשות יותר למען האחדות.

יעקב מרגי: ממש פרצו ויכוחים בין החברים במושב – למה הם לא שלחו אלי?

יעקב מרגי: ולמה אני קיבלתי רק חייל אחד ואצלך ישבו ארבעה חיילים?

יעקב מרגי: ולא הסתכלו מי ומה.

יעקב מרגי: ובשולחן שבת ישבו אצלך גם המתנחל וגם הקיבוצניק וגם איש השכונות, וכל אחד מעולם אחר.

יעקב מרגי: היה גם בן מיעוטים אחד איתנו, וזו הרגשה כזו, שכשנגמרה שבת הלכנו התושבים, פנינו למפקד אמרנו לו תקשיב, ממילא אין להם תכנית למחר, תשאיר לנו אותם שיתרעננו עוד, שינוחו עוד, שיצברו כוחות.

יעקב מרגי: תשמע, הוא משיב, אני לא יכול, הם צריכים להיות בכוננות.

יעקב מרגי: אמרנו – אתה צריך אותם ביום שני?

יעקב מרגי: תשאיר אותם עוד לילה אחד.

יעקב מרגי: תן את הלילה.

יעקב מרגי: מאיפה זה בא?

יעקב מרגי: רבותי, זה חבוי בכולנו.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לנער את האבק, כמו שאמרתי.

יעקב מרגי: כופין אותו בכאפה עד שאומר רוצה אני.

יעקב מרגי: זה מוטבע בנו, התכונה הזאת.

יעקב מרגי: רבותי, פשוט צריך לקלף את השגרה, לקלף את הדעות הקדומות, לקלף את האגו וזה אפשרי וזה בידינו.

יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, בקצרה, כי אני רוצה לאפשר גם למשרד החינוך ולסכם.

ענת ברקו: אני מאד מתחברת לדברים שאמרת, כבוד יושב הראש, כי שירתי הרבה מאד שנים בצבא, ואני זוכרת שאחד הדברים, התחושה הכי חשובה הייתה שיש איזו שהיא אחדות והורים קולקטיבים, אחים קולקטיבים, שכולנו עם אחד.

ענת ברקו: לצערי הרב, בימי השגרה שאנחנו חווים, אפילו היום עם ההסכם שנחתם עם איראן, אז במקום שכולנו נתייצב כעם אחד ונגיד – זה רע למדינת ישראל, זה רע לעולם – יש אופוזיציה ויש קואליציה.

ענת ברקו: צריך לדעת להעלות את עצמנו מעבר לויכוחים הפוליטיים, ללכת עם התחושה שהייתה באותו רגע, ואני אומר שבאותה תקופה פשוט באתי מהצד של לפרק את החמאס, אבל אני זוכרת את התחושה שמצד אחד מדברים על החמאס ומצד שני אנחנו נוסעים לבקר את הילדה באוגדת עזה, כשהיא שירתה שם, כי אף אחד בעצם לא יכול היה לצאת הביתה ויש את החוויה של ירי על הילדים שלנו ועל הבתים שלנו ועל המשקים שלנו.

ענת ברקו: אני חושבת שהתחושה הזאת, זה משהו שצריך ללמוד איך אנחנו יכולים, מהשבר הזה לנצור את הרגע, לקחת את הדברים הטובים שקרו ולתרגם אותם לעשייה, כפי שציינתם.

ענת ברקו: למה לעשייה?

ענת ברקו: כי לאנשים יש נטייה לשכוח וזה פוגע בכולנו, שאז השכחה הזאת גורמת לנו לא להעריך מספיק את גדלות הרגע, את האצילות של המשפחות, את הילדים האלה שבסך הכל רצו לחזור הביתה בשלום, והזיכרון שלהם הוא הזיכרון של כולנו, שסביבו אנחנו צריכים להתאחד ולהיאבק על זכותנו לחיות במקום הזה בשלום ובביטחון.

ענת ברקו: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, בבקשה.

<שושי שפיגל: שלום לכולם, שמי שושי שפיגל, ואני מפקחת ארצית לחינוך חברתי קהילתי, מינהל חברה ונוער וחמ"ד.

<שושי שפיגל: לצידי יושבת שותפתי ליעד – דניאלה פרידמן, שגם היא תאמר ותגיד כמה דברים.

<שושי שפיגל: אני הייתי רפרנטית מטעם משרד החינוך, מטעם מינהל חברה ונוער על כלל הפעילות שקשורה ליום האחדות וחשוב לי לתאר כמה דברים.

<שושי שפיגל: אבל לפני כן, נאמר על זה שאנחנו מדברים על יום האחדות, אבל אנחנו מדברים על הוויה שלמה של חיים של אחדות ומשהו שאנחנו פועלים אליו בהרבה הרבה מסגרות חינוכיות, גם בחינוך הפורמאלי וגם בחינוך הבלתי פורמאלי ועוד מעט נרחיב ונאמר, כי חשוב לנו שהדברים ייאמרו, כי מתוך הידיעה, תהיה התחברות.

<שושי שפיגל: היוזמה של יום האחדות, הדבר המיוחד בה והחוזק הפנימי הכי גדול שלה היה שבעצם היה פה שיתוף פעולה בין המגזרים השונים.

<שושי שפיגל: פעולה בין מגזרית שגם לוקחת את המגזר הציבורי – אנחנו כמשרד החינוך וגם גשר והפרס והמשפחות ומועצת התלמידים הארצית.

<שושי שפיגל: הייתה פה איזו שהיא התחברות שהיא לא מובנת מאליה, של רצון להתחבר, שהוא מעל טריטוריות ומקומות, של באמת להתחבר לדבר הגדול.

<שושי שפיגל: תודה על חוויה מקסימה שהיינו שותפים אליה, גם של אילן ודניאל מגשר וענת, ובת גלים ונציגי המשפחות והמשפחות היקרות שקיבלו את ההתייחסות באותו היום, ונציגי ועדת הפרס.

<שושי שפיגל: ויושב פה גם קובי, ככה בשקט, שעשינו ביחד דברים גדולים ביום הזה.

<שושי שפיגל: חשוב לי לציין קודם כל דבר גדול ומערך גדול שנעשה על ידי המשרד, וזה הנושא של חוזר מנכ"ל.

<שושי שפיגל: תראו, על השולחן של משרד החינוך כל יום וכל לילה יש בקשה ליוזמות חינוכיות כאלה ואחרות.

<שושי שפיגל: והיכולת שלנו, בזמן מאד מאד מצומצם, תוך שלושה חודשים, להוציא חוזר מנכ"ל מסודר, שקורה למערכת החינוך כולה לשתף פעולה.

<שושי שפיגל: בתי הספר העל יסודיים, מועצות התלמידים והנוער, יחידות הנוער ברשויות המקומיות, מתנ"סים, תנועות נוער, מכינות קדם צבאיות, מתנדבי שנת שירות ופעולות אמיתיות משותפות בתוך בתי הספר – זה הדבר שבעצם יצר את הדבר הגדול ואת הפסיפס השלם.

<שושי שפיגל: לצורך היום הזה בנינו ערכה חינוכית מקסימה, נגישה, נעימה, שבאמת תאפשר לכל מחנך ומחנכת בכיתה לפתוח את הנושא הזה, לדבר את הנושא הזה.

<שושי שפיגל: הייתה עשייה חברתית באמת באמת ממעלה ראשונה, על ידי רכזי החינוך החברתי בבתי הספר ומלווה מועצות התלמידים, על מנת להנכיח את היום הזה וכמובן על ידי המנהלים.

<שושי שפיגל: עוד דוגמא ליוזמה מאד מאד יפה, שהובילו גם במינהל החינוך הדתי, נוער הקהל.

<שושי שפיגל: 88 בתי ספר חילקו 200,000 שוקולדים אחר הצהריים, ברחובות הערים השונות והייתה עשייה מאד מאד מרוממת ומחוברת.

<שושי שפיגל: יום האחדות הוא נקודה בזמן.

<שושי שפיגל: הוא נקודה בלוח השנה היהודי והכלל ישראלי.

<שושי שפיגל: הוא מזמן לנו שיח - - -

מירב בן ארי: את יכולה להגיד מה התאריך הלועזי שהיה, לאלה שלא כל כך שולטים?

<קובי שמואל: 3 ביוני.

<שושי שפיגל: 3 ביוני, זה היה התאריך הלועזי.

<שושי שפיגל: התאריך העברי היה ט"ז בסיוון.

<שושי שפיגל: אני יכולה לספר לכם על עוד פעולה מאד משמעותית שהייתה אחר הצהריים במחלקות הנוער, מעגלי מפגשים בין נוער ממלכתי לנוער ממלכתי דתי.

<שושי שפיגל: דבר מאד מאד מיוחד ביום הזה, שבהתחלה חששנו, היה חשש גדול האם באמת היום הזה יישאר רק במקום הישראלי, אלא באמת יתחבר גם למגזרים, גם למגזר הערבי.

<שושי שפיגל: יושב פה ערן, הייתה פעולה מקסימה, משותפת עם מתחברים והיה אירוע מאד מאד מרשים גם בקלנסווה וגם בטמרה.

<שושי שפיגל: הייתה גם עשייה בבתי הספר הערבים סביב העניין הזה, עם כל הרגישות וכל האתגר.

<שושי שפיגל: אז זהו, אז אנחנו היינו שם והתחברנו עם הצוות המופלא הזה.

<שושי שפיגל: על מה שאנחנו עושים לאורך כל השנה עם מסגרות הפעולה המשותפות, אני מבקשת שדנה תרחיב, כי זה שיח מאד מאד חשוב.

יעקב מרגי: בקצרה, אם יש לך להוסיף.

<דניאלה פרידמן: אני רק רוצה להרחיב טיפה את היריעה ואת הראייה ולומר שלמעשה משרד החינוך השיק בשנה האחרונה תכנית שנקראת מסובלנות למניעת גזענות וחיים משותפים, תכנית שיש בה שלוש רגליים - שתיים מהן עוסקות בעצם בכל מה שקשור לתחומי התוכן והעיסוק בנושא של התמודדות עם גזענות, מניעת דעות קדומות וסטריאוטיפים, גם ברמת השיח הכיתתי.

<דניאלה פרידמן: אחת הרגליים הללו היא ימי הלוח האזרחיים, ששם אנחנו מציינים ביום הסובלנות הבינלאומי, ביום זכויות האדם, ביום המאבק הבינלאומי בגזענות, את כל ההקשרים שקשורים לנושא הזה, אליהם כמובן מצטרפים יום רבין והשנה גם הצטרף יום האחדות.

<דניאלה פרידמן: רגל נוספת, חשובה בתוך התכנית הזאת, היא כל מה שקשור לנושא של הפגשה, או מה שאנחנו קוראים חיים משותפים בחברה הישראלית.

<דניאלה פרידמן: אי אפשר רק לדבר על, אי אפשר באמת רק לעשות יום אחד את הדברים.

<דניאלה פרידמן: אם רוצים שתהיה איזו שהיא השפעה ואיזה שהוא שינוי, אז באמת צריך ליצור את ההפגשה לכל אורך הדרך.

<דניאלה פרידמן: העבודה היא לא רק עם התלמידים.

<דניאלה פרידמן: התלמידים הם נקודת הקצה, הם גם שותפים טובים בדברים שנעשים לאורך השנה, אבל מבחינתנו אם רוצים ליצור באמת שינוי במערכת החינוך על כל גווניה, אז חובה לעבוד גם עם מנהלים, גם עם מפקחים, גם - - -

יעקב מרגי: אנחנו לא נשאיר שום שכבה בחברה הישראלית, אפילו מקומות עבודה וככל מה שהלב ודמיונכם הולכים – שם אנחנו נהיה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לצקת תוכן ולגרום לכך שלא תהיה פינה שלא ידברו אחדות באותו יום.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי, לפני הסיכום, בבקשה.

מירב בן ארי: קודם כל תודה, כבוד יושב הראש, על המפגש החשוב הזה.

מירב בן ארי: אני עוד דקה אלך, כי יש לי ועדת ביקורת שהתחילה לפני שתי דקות, אבל אני לא בן אדם שמדבר וגם פגשתי את בת גלים באירוע שהיה ברעננה ואמרתי שאם צריך אני אעזור תמיד, אני גם חברה בוועדה הזו.

מירב בן ארי: שמעתי את ההתייחסות של משרד החינוך, שזה יצא גם לחינוך הבלתי פורמאלי ולתנועות הנוער ולש"שנים, שבעיני, אם אנחנו כוועדת חינוך יוצאים מכאן, אז אנחנו הרי ועדת החינוך, התרבות והספורט, אז נראה לי שחוץ מהחינוך הפורמאלי והבלתי פורמאלי שכבר הוזכרו כאן, ואני נציגת החינוך הבלתי פורמאלי - הוא חשוב לי – בואו בכלל נרחיב את היריעה גם מההשפעה שלנו ככנסת, גם על מוסדות התרבות והספורט, שגם הם בעיני חייבים לציין את זה.

מירב בן ארי: זה גם באמת רלבנטי, כי בסופו של דבר זה משהו שהוא חוצה מגזרים ופריפריה, מרכז הארץ, זה לא משנה.

מירב בן ארי: אני חושבת שכוועדת חינוך אנחנו צריכים לקחת אלינו את כל הנושאים האלה, ולתת לזה לא רק המלצה, אלא באמת לעשות.

מירב בן ארי: הייתי גם שמחה אם היינו עושים אפילו איזה שהוא רעיון נוסף שבחודש יוני, ובגלל זה גם שאלתי את התאריך, אבל אחרי התאריך העברי, לעשות איזה follow up ולראות מה נעשה לטובת יום האחדות, כדי לראות שאנחנו לא רק מדברים, אלא באמת בפועל עושים גם דברים ומציינים, כדי לעודד את זה מכאן.

יעקב מרגי: אני חייב לסכם, השעון מאיץ בי, אפילו שולט בי.

יעקב מרגי: בבקשה יונס, משפט.

<מוחמד יונס: אני אתייחס לנקודה אחת.

<מוחמד יונס: זה היה לא רק רצח של שלושת הנערים היהודים, זה היה רצח של ארבעה אנשים ויש להתייחס לזה במלוא כובד הראש.

יעקב מרגי: נכון.

<מוחמד יונס: זה טרור מצד אחד וטרור מצד שני, ואם לא נתייחס - - -

יעקב מרגי: הערתך נשמעה.

יעקב מרגי: אין ספק שרצח הנער אבו חדיר זכה לגינויים בחברה הישראלית מכל קצוות הקשת ואני שמח שהרוצחים נתפסו.

יעקב מרגי: אני חושב שזה מעשה שגרם נזק חמור לחברה שלנו ואני שמח שהחברה הישראלית הקיאה והוקיעה את הרוצחים ואת המעשים שדומים להם ואני מקווה שכולם יידעו להוקיע מעשים נתבעים, ככל שיהיו.

יעקב מרגי: נקווה שלא יהיו.

יעקב מרגי: הצטרף אלינו אבי פרנקל, אתה רוצה לומר משהו?

<אברהם פרנקל: לא.

יעקב מרגי: אז אני מקריא את הסיכום, ברשותכם.

יעקב מרגי: כפי שעלה מהדיון, זה צורך וכורח וכולנו רוצים להניע את התהליך.

יעקב מרגי: הוועדה מודה למשפחות היקרות, לעמותת גשר, לפרס ירושלים לאחדות ולכל אלה שפועלים באחדות ולמען האחדות, על היוזמות החשובות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להקצות יום אחד שיהיה ביום הרצח של הנערים שהוא ט"ו בסיוון, יום שיהיה כולו, כל מערכת החינוך, על כל גווניה והגילאים בה, יום אחדות ולצקת תוכן ליום הזה.

יעקב מרגי: הוועדה תפנה לשרת התרבות, כדי להביא למצב של חקיקה וכדי להטיל על הוועדה לסמלים ולטקסים להכין תכנית ולצקת תוכן ליום האחדות, לקראת הכרה של יום זה כיום לאומי, שייקבע בלוח השנה הישראלי.

יעקב מרגי: אני מודה לכולם.

יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי ההתפתחות.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם.