הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 9, 2015-07-16 10:30

יפעת שאשא ביטון: אני נמצאת פה, גם מלאת התפעלות, מהמעט שראיתי בדרכי לכאן, אבל גם מלאת סקרנות.

יפעת שאשא ביטון: (סבב נוכחות)

<יואב אפלבוים: יפעת, את רוצה לומר משהו או להתחיל לזרום?

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח יותר לשמוע.

<יואב אפלבוים: אז אני מקדים ואומר שאנחנו בכוונה לא הכנו מצגת, גם הדברים שייאמרו כאן בחדר כפתיח יהיו די קצרים.

<יואב אפלבוים: אנחנו מאמינים במראה עיניים, אבל אני אתן בכל זאת איזה שהיא סקירה קצרה.

<יואב אפלבוים: בסוף היום, אני מאוד צנטרליסטי אז בסוף היום, כדי שבמהלך תהיו מרוכזים בדברים שלי תקבלו גם את החוברת שעליה אני מדבר.

<יואב אפלבוים: כפר הילדים ונוער 'אהבה' זו מערכת מאוד ותיקה, למעשה בתוך השירות לילד ונוער נדמה לי שהיא הכי ותיקה והכי גדולה, אנחנו בארץ 80 שנה, חוגגים השנה 80 שנה.

<יואב אפלבוים: אני מדגיש שאנחנו בארץ 80 שנה, כי 'אהבה' התחילה ב-1922 בגרמניה.

<יואב אפלבוים: הקהילה היהודית בברלין נתקלת בבעיה עם יהודים יוצאי מזרח אירופה שחשבו שהם באים לברלין לעשות כסף והפכו להיות משפחות מצוקה תלויות בקהילה ואז הקהילה ב-1922 הופכת את בית התמחוי, שהיה עד 1914 לשירות העניים בקהילה, לפנימייה.

<יואב אפלבוים: מנהלת הפנימייה דאז, גב' ביאטה ברגר, אחות ילדים במקצועה, נענית לדגל, פותחת את הפנימייה ומהרגע הראשון קוראת למקום 'האבה', בעברית אבל בלשון הייקים.

<יואב אפלבוים: אם אתם מדברים עם ילדים בוגרי 'אהבה', אנחנו קוראים להם ילדים עד היום למרות שהם בני 85, והם נורא נהנים מזה.

<יואב אפלבוים: אתה שואל אותם 'איפה התחנכת?' אז הוא אומר 'אני התחנכתי ב'האבה', קודם בגרמניה ואחרי זה בישראל'.

<יואב אפלבוים: בכל אופן מ-1922 המרכז של העשייה הוא הצרכים של הילד שזקוק למחסה מחוץ לבית.

<יואב אפלבוים: ב-1933 גב' ביאטה ברגר מרגישה שהקרקע מתחילה לרעוד מתחת לרגלי היהודים, הנאצים משתוללים קצת ברחובות והיא באה הנה, למקום הזה, קונה כאן את האדמות, אוספת קודם תרומות, זה לא השתנה עד היום, קונה את האדמות, בונה פה את 'אהבה' ישראל ומ-1935 עד 1939 100 ילדי 'אהבה', את כל אנשי הצוות ועוד כ-300 ילדים מכל רחבי אירופה והיא למעשה מצילה אותם.

<יואב אפלבוים: אנחנו ממלאים צו.

<יואב אפלבוים: מאז ועד היום אנחנו יודעים לעשות רק דבר אחד, לעבוד עם ילדים שזקוקים לטיפול וקידום, ילדים שנולדו עם פוטנציאל תקין אבל החיים המרו איתם והם נפגעו רגשית בעקבות טראומות מאוד קשות וזקוקים גם לקידום לימודי וגם לקידום חברתי.

<יואב אפלבוים: אנחנו מערכת טיפולית שכוללת בתוכה ילדים שמוגדרים על ידי משרד הרווחה כילדים טיפוליים וילדים פוסט אשפוזיים.

<יואב אפלבוים: לפני אשפוז ובעקבות אשפוז ומניעת אשפוז, עם תכניות מאוד מיוחדות אנחנו פיתחנו כאן.

<יואב אפלבוים: המערכת כוללת 15 בתי משפחתונים, ושאף אחד לא יתבלבל, אנחנו נמצאים כרגע במגורי ילדים.

<יואב אפלבוים: זה לא קונבנציונלי בישראל, אבל 'אהבה' שמה לה לדגל להוביל במשך שנים תפיסות חדשניות, כל פעם בתקופה אחרת.

<יואב אפלבוים: ב-91' הרסו פה את כל התשתית של בתי המגורים של הילדים, שהיו בתי מגורים פנימייתיים רגילים, מסדרון, 6 חדרים, מקלחת, מועדון, ובניגוד לדעתו של משרד הרווחה והאקדמיה, עברו לתשתית.

<יואב אפלבוים: כולם אמרו 'חבר'ה, אתם פותחים משפחתונים לילדים טיפוליים, בהתנהגות שלהם הם יהרסו משפחה אחרי משפחה שתבוא לגור כאן'.

<יואב אפלבוים: אתי, כמה שנים את מסיימת אצלנו?

<אתי נחום: שבע.

<יואב אפלבוים: אתי מנהלת את המשפחתון הזה יחד עם בעלה והיא לא נראית הרוסה לגמרי.

<יואב אפלבוים: אנחנו מזמן הצלחנו להוריד את הדעות - - -

<אתי נחום: אני הרוסה מהסוף.

<יואב אפלבוים: אתי, לצערנו, עוזבת, מסיימת שבע שנות שירות.

<יואב אפלבוים: אגב, בתוך המערך הפנימייתי היציבות של הצוות 7 שנים בצוות הדרכה זה המון המון, ויש לנו אנשים שממשיכים לשרת אפילו מעבר לזה.

<יואב אפלבוים: הרעיון של משפחתונים טיפוליים הוא רעיון שלמרות ההתנגדות 'אהבה' רצה איתו.

<רחל סעדה: זה בית ילדים שזוג גר פה?

<קריאה: בדירה צמודה, הדירה שלהם שמה.

<קריאה: את רואה שם דלת?

<רחל סעדה: אנחנו יושבים במשפחתון?

<יואב אפלבוים: אנחנו יושבים בסלון של הילדים במשפחתון נחום.

יפעת שאשא ביטון: שפה יש חדרים שגרים בהם הילדים?

<קריאה: אנחנו נראה את החדרים עוד מעט, אני מניחה.

<עידית ארבץ: מה התנאים של הילדים במשפחתון הזה?

<יואב אפלבוים: אני כבר אומר.

<אתי נחום: אנחנו פיזית נמצאים פה כל זמן שהילדים נמצאים.

<אתי נחום: מעירים אותם בבוקר, שולחים אותם לבית הספר, הבקרים בדרך כלל קצת פנויים, ב-12:30 מקבלים אותם.

<אתי נחום: כל היום הוא לנהל את סדר היום כמו שמנהלים בבית, רק שזה בגדול יותר, 13 ילדים עם מערך עוטף מסביב של כל הפנימייה, עם חוגים ופרויקטים ועוד ועוד, עד שהם הולכים לישון.

יפעת שאשא ביטון: שאלה אישית.

יפעת שאשא ביטון: הילדים פה, יש פה ילדים שהם גם שלך, הילדים - - -

<אתי נחום: יש לי ילדים משלי, אבל כשאני הגעתי לפה כבר הילדים שלי התבגרו, הצעיר היה כבר בן 16.

<יואב אפלבוים: אבל לשאלתך, יש זוגות שהילדים - - -

<קריאה: שגרו עם הילדים שלהם.

<יואב אפלבוים: או הילדים נולדו כאן.

<יואב אפלבוים: אנחנו משתדלים לקבל זוגות שעברו את החוויה ההורית לפחות פעם אחת ואנחנו מתרשמים שיש להם מיומנויות הוריות מאוד חזקות.

<יואב אפלבוים: חלק מהתהליך של לחיות בבית, במודל של בית נורמטיבי, הוא למשל להיקלע למצב שתינוק נולד.

<יואב אפלבוים: המדריכה, אנחנו לא קוראים להם הורים אלא מדריכים, כדי להשאיר מקום להורים הביולוגיים, מדריכה יולדת והם מגדלים את התינוק יחד עם ההורים שלו.

<יואב אפלבוים: אתם יכולים לראות פה תופעות של ילדים בני 3-4 שנולדו למשפחות, בימי שבת, כשהילדים יוצאים לחופשה פעם בשבועיים, ומי שלא יוצא לחופשה מתרכז פה בבניין מיוחד כדי לאפשר לזוגות לנוח, אתם יכולים לראות את הילדים שלהם, בני 3-4, מסתובבים בחדרים הריקים ומחפשים כל הזמן את הסו קולד האחים שלהם.

<יואב אפלבוים: בכל אופן יש לנו 13 משפחתונים כאלה מאוישים על ידי משפחות שבאו הנה כשכירים, אבל גם כשליחות לגדל את הילדים.

<יואב אפלבוים: יש לנו עוד 2 משפחתונים שהם משפחתוני יום טיפוליים, היחידים בארץ, אנחנו נחזור לדבר עליהם בסוף היום.

<יואב אפלבוים: במשפחה, בבניין, בתוך הבית, עובד הזוג, כאן גם עובדת בת שירות לאומי ולידם בני שנת שירות, שינשינים, איכות הנוער בישראל שמתנדבים לשנה אחת.

<יואב אפלבוים: אנחנו גאים לומר שאנחנו הקומונה הכי מבוקשת והכי גדולה בארץ, 21 שינשינים, פניות 400, אחרי 400 אתה קם וסוגר את המחשבים ולא נותן יותר לפנות אלינו ואנחנו בוחרים 21.

<יואב אפלבוים: ליד זה בית ספר לחינוך מיוחד שמשרת בעיקר את ילדי הפנימייה, כתפיסה רק מ-א' עד ט'.

<יואב אפלבוים: כתפיסה, אני אומר, אנחנו מתעקשים בסוף כיתה ט' להעביר את כל הילדים ללימודים בבית ספר רגיל.

<יואב אפלבוים: גם בין א' ל-ט', למרות שהייתה ועדת השמה והחליטו שהילד יהיה בחינוך מיוחד, במידה שהוא מגלה כוחות אנחנו פועלים עם משרד החינוך ועם הרשות ומעבירים את הילד לחינוך הרגיל, כי על פי תפיסתנו ילדים צריכים לסיים 12 שנות לימוד במערכת נורמטיבית ורגילה.

<יואב אפלבוים: אני תמיד מספר אנקדוטה, ישב מולי תורם שהיה צריך רק להוציא את הצ'ק כדי שנבנה בית ספר עד כיתה י"ב.

<יואב אפלבוים: אני הסברתי לו חזור והסבר שאנחנו על פי תפיסתנו, אידיאולוגית, לא רוצים שהילדים ילמדו בבית ספר לחינוך מיוחד עד י"ב, אלא רוצים שיהיו מעורבים בקהילה עצמה.

<יואב אפלבוים: נתתי לו 13 אלטרנטיבות אחרות למה אפשר לעשות טוב עם הכסף אצלנו.

<יואב אפלבוים: הוא סירב, אבל אנחנו ויתרנו על הכסף ואנחנו שמחים כי מתחילים פה ילדים בגילאי 6, בוגרי מערכת לימודים, או נפלטי מערכות לימודים ומערכות קהילתיות אחרות, מתחילים פה כמעט אנאלפביתים, עם המון בעיות רגשיות וכולם מסיימים 12 שנות לימוד, חלק גדול מהם מסיימים גם עם בגרויות.

יפעת שאשא ביטון: החינוך המיוחד הוא בעצם על בסיס שהוא רגשי התנהגותי ועיכוב התפתחותי?

<עדנה זלמנסון: לא, לא עיכוב התפתחותי.

<עדנה זלמנסון: בית הספר מוגדר כתלמידים עם פוטנציאל תקין עם בעיות התנהגותיות/רגשיות.

<עדנה זלמנסון: אני רוצה, יואב, ברשותך, להוסיף משהו על מה שאמרת, שזו תופעה ייחודית, היא ייחודית במחוז, היא ייחודית גם ברמה הארצית, ש-95% מתלמידי בית ספר לחינוך מיוחד מסיימים ועוברים למערכת החינוך הרגילה.

<עדנה זלמנסון: זו תופעה שהיא בהחלט יוצאת דופן, לא עכשיו נדבר על זה, אבל נגזר מזה שבית הספר עובד בתכניות לימודים רגילות עם המון המון התאמות.

<עדנה זלמנסון: הליבה היא התכוונות לחינוך הרגיל.

<יואב אפלבוים: אז זה בית הספר, ועינת, אתם זוכים לחנוך אותה.

<יואב אפלבוים: עינת היא מנהלת בית הספר החדשה שלנו.

<יואב אפלבוים: טלי, אני מניח שנפגוש אותה בסיור, כשנהיה בבית הספר, פורשת אחרי 12 שנה.

<יואב אפלבוים: בתוך המסגרות האלה של פנימיית היום והפנימייה המלאה יש לנו כ-200 ילדים, מתוכם כ-25 ילדים שמוגדרים כילדים פוסט אשפוזיים, עם תכניות מיוחדות לילדים הפוסט אשפוזיים, צוות מיוחד שמתכנן את התכנית הטיפולית עבורם, ליווי מיוחד.

<יואב אפלבוים: ליד זה פרויקט נוסף - - -

<ורדה ליבנה: שואלת כאן לירון שאלה, לאן הם עוברים.

<ורדה ליבנה: הם עוברים או לבתי ספר רגילים באזור, יש כאן את אורט ביאליק, יש אליאנס, יש כל מיני מסגרות - - -

<יואב אפלבוים: עם כמה בתי ספר אנחנו עובדים, דני?

<דני אריאל: 23.

<יואב אפלבוים: אנחנו עובדים עם 23 בתי ספר תיכון וזה נובע מהטעם הפשוט, או הלא כל כך פשוט, שכל ילד יקבל את כתובת הלימודים שהכי הכי מתאימה לו ומשולבת בין הרצון שלו לבין היכולות, כי לפעמים לילדים יש רצונות קצת הפוכים מהמציאות עצמה.

<דני אריאל: אני רק אתן דוגמה.

<דני אריאל: בשנה הבאה יש ילד שילמד בבית ספר טכני של חיל האוויר ברמת דוד, שזה מאוד רחוק מפה, זה דורש הסעות מיוחדות, ושני ילדים פעם ראשונה ילמדו בבית ספר בכרמיאל, בית ספר פרח, משהו חדשני.

<יואב אפלבוים: אני ממשיך.

<יואב אפלבוים: המסגרת הבאה שיש לנו, ואתם תפגשו אותה, היא מרכז החירום הצפוני לילדים ונוער בסיכון, מרכז חירום שקולט ילדים בחירום שמופנים על ידי משרד הרווחה באמצעות בתי המשפט ומטפל ב-40 משפחות שהן משפחות מסכנות.

יפעת שאשא ביטון: כשאתה אומר מטפלים ב-40 משפחות זה אומר שיש טיפול מעבר לילד עצמו?

<יואב אפלבוים: כן, יש צוות מיוחד שהוא מטפל רק במשפחות.

<יואב אפלבוים: משפחה באה לשנה או שנה וחצי, היא מופנית על ידי משרד הרווחה, העובדים בשירותים הקהילתיים, ובדרך כלל גם על ידי בית המשפט.

<עדנה זלמנסון: זה אקסטרני, הילדים לא נמצאים שם.

<עדנה זלמנסון: הטיפול הוא גם כדי למנוע שילדים ייצאו למסגרת חוץ ביתית.

<עידית ארבץ: זאת אומרת הם נשארים בתוך המשפחה שלהם ואתם משגרים אפשרות של מערך תומך למשפחות?

<עדנה זלמנסון: לא משגרים, המשפחות מופנות והן באות לפה.

<עידית ארבץ: הן באות לכאן?

<יואב אפלבוים: כן.

<עדנה זלמנסון: פה יש מרכז טיפולי, לילדי סיכון גבוה.

<עדנה זלמנסון: אתם תראו.

<עידית ארבץ: מאיזה גיל אתם קולטים את הילדים?

<יואב אפלבוים: אנחנו קולטים את הילדים מגיל 6.

<יואב אפלבוים: משרד הרווחה מנסה, בתכניות חדשות שלו, להגביל את גיל הקליטה לגיל 8.

<יואב אפלבוים: אני אתייחס לזה בדיון הסופי שלנו אחרי הסיור.

<יואב אפלבוים: עד גיל 18.

<יואב אפלבוים: אני מגיע לפרויקט האחרון שלנו.

<יואב אפלבוים: ב-97' התחלתי לעבוד כאן, ב-98' כבר שאלתי את עצמי, 'רגע, מה קורה עם הילדים אחרי גיל 18?' אנחנו השקענו הון, אנרגיה, גם כסף וגם אנרגיות, קידמנו אותם, אבל המשפחות נשארו באותו מצב, או שהם היו ללא עורף משפחתי ולא היו פתרונות.

<יואב אפלבוים: אני מניח שאני לא נראה לכם חשוד כאיש ש"ס, אז ניצלתי את העובדה שש"ס, בניזרי היה במשרד הרווחה, ובעידוד של מרכז המחוז, פתחתי קבוצה של חמש בנות, י"ג-י"ד, קראתי לזה.

<יואב אפלבוים: וש"ס תמך.

<רחל סעדה: בניזרי עשה הרבה דברים טובים.

<רחל סעדה: אני יודעת על כמה דברים טובים ששלמה בניזרי עשה.

<יואב אפלבוים: זה מה שקרה אז.

<יואב אפלבוים: לצערי, אני אגיד את זה בזהירות, כי זה לא כל כך לצערי, הממשל התחלף ואז נפסקו ההורדות ל-י"ג-י"ד ולפני כ-10 שנים חניך בוגר שלנו היה כאן 9 שנים, שירת בצבא כחייל בודד עוד 3 שנים, השאיר מכתב בשבוע האחרון ש'אהבה' הייתה הבית שלו ואין לו לאן לחזור.

<יואב אפלבוים: ותאמינו לי, אני מכיר טוב את הבית שלו, זה היה ארבעה קירות עם אמא שלא הייתי נותן לה לגדל חתולים וכלבים.

<יואב אפלבוים: תסלחו לי על ההתבטאות.

<יואב אפלבוים: הבן השני שלה היה כאן והבן ההוא הגיע הביתה, השאיר את המכתב ושם קץ לחייו.

<יואב אפלבוים: זה היה הרגע שבו שכנעתי את חברי הוועד המנהל שאנחנו חייבים לדאוג לילדים ולחכות עד שמשרד הרווחה, משרד החינוך וכולם יתעשתו ויקיימו מסגרת המשך לילדים שלנו.

<יואב אפלבוים: היום אנחנו עומדים על 4 בתים חמים לבני 18 פלוס ללא עורף משפחתי.

<יואב אפלבוים: התחלנו רק עם בוגרים שלנו, התבקשנו אחרי זה על ידי אשלים, והיום עמותת ילדים בסיכוי, לקלוט גם ילדים בוגרים של מקומות אחרים.

<יואב אפלבוים: יש לנו כיום נדמה לי כ-50 ילדים שאנחנו בקשר איתם.

<יואב אפלבוים: חלקם כבר עברו את המגורים שלנו וחיים כעצמאים, אבל זקוקים עדיין לליווי וארבע דירות שמאוכלסות כל הזמן.

<יואב אפלבוים: אתם תשמעו יותר הסבר ותפגשו את החבר'ה בפרויקט.

<עדנה זלמנסון: זה 24 ילדים בדירות, נכון?

<יואב אפלבוים: 24 ילדים.

<יואב אפלבוים: כרגע חלק מהם עוברים לדיור עצמאי ואנחנו קולטים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: זה כפר באמת.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה פה מנעד של גילאים וזה מצריך היערכויות מיוחדות מבחינת הילדים?

<יואב אפלבוים: כן, זה בהחלט מצריך היערכויות מיוחדות.

<יואב אפלבוים: אני אתייחס להיערכות אחת שקשורה לישיבה שהשתתפנו בה בוועדת הרווחה.

<יואב אפלבוים: נושא של פגיעות פנימיות.

<רחל סעדה: שלא הספקתם לדווח שם.

<יואב אפלבוים: שאני מאוד כועס ואני מעריך מאוד את אלי, אבל - - -

<רחל סעדה: זו אחת הסיבות שגם באנו.

<יואב אפלבוים: אני יודע, רחל.

<יואב אפלבוים: אני מקווה שנקיים ישיבת ועדה אצלך בירושלים.

<יואב אפלבוים: בכל אופן, אחד הטריגרים זה הנושא של הפגיעות המיניות.

<יואב אפלבוים: אנחנו מערכת שבשלב שלפני 6 שנים, נדמה לי, היינו מוצפים בפגיעות מיניות.

<יואב אפלבוים: אל תתבלבלו, זה לא שהיו אצלנו יותר פגיעות מיניות מאשר במקומות אחרים, זה אנחנו החלטנו שאנחנו נלחמים בתופעה עד הסוף.

<יואב אפלבוים: משרד הרווחה ברמה ארצית עשה פרויקט שאני מברך עליו עד היום, החליט לקחת נושא של הפגיעות המיניות ולדחוף אותו כתהליך של התמודדות כי לא הייתה ברירה.

<יואב אפלבוים: המאפיין של הפגיעות המיניות היו לא בנים ובנות, אלא ילדים בנים מגילאים 10 עד 12 שפגעו אחד בשני, בדרך כלל שחזרו פגיעות מן הבית.

<יואב אפלבוים: משרד הרווחה, יחד עם אשלים, מימנו המון השתלמויות ונעשתה באמת בעניין הזה פעילות נהדרת.

<יואב אפלבוים: אנחנו לקחנו את הכפפה והרמנו את זה הלאה ופיתחנו פה תכנית מוגנות שכל מטרתה להפחית את הנושא של הפגיעות המיניות ולהגיע למצב שהתכנית הזאת מוטמעת אצל הילדים ואצל הצוות.

<יואב אפלבוים: התכנית התפרסמה הלאה, היא תכנית טובה, הצגנו אותה בכנסת בשדולה של זכויות ילדים של אורלי לוי, קיבלנו פרס ארצי על העניין הזה ואנחנו חיים ונושמים אותה.

<יואב אפלבוים: אני לא יכול לחתום לכם שהכחדנו עד הסוף, אף אחד לא יכול להכחיד עד הסוף, אני יכול לחתום לכם שזה לא אישיו היום, שזה לא אישיו, כשמה שמוביל את זה, חבר'ה, אנחנו נבדוק, נתמודד.

<יואב אפלבוים: אני מדבר חופשי ליד הילדים, תשאלו אותם, הם יגידו לכם באיזה שלב מוגנות כל אחד מהם, זה הקודים שלנו, אבל אנחנו בהחלט גאים בתכנית הזו.

<יואב אפלבוים: כמה אני יכול לברבר?

<יואב אפלבוים: אני יכול לספר סיפורים - - - ביקשנו מילדים להצטרף הנה.

<יואב אפלבוים: אולי תציגו את עצמכם?

<הודיה-תלמידה: אני הודיה, אני בת 15, אני מהמשפחתון הזה ואני רמת מוגנות 2.

<נטלי-תלמידה: אני נטלי, אני בת 16 וחודש ואני מוגנות 2.

<דין ברנס: דין ברנס, אני גר קומה למעלה, 13.5, מוגנות 2.

<עידית ארבץ: מה זה מוגנות 2?

<דין ברנס: מוגנות זה הולך ככה, יש את מוגנות 4, ילדים שאו פחות סומכים עליהם, או שסומכים עליהם אבל רוצים לשמור עליהם שלא יקרה להם משהו, אז נותנים להם ללכת לחצר או לכל מקום ללכת עם שינשין.

<דין ברנס: שינשין זה מישהו שעושה שנת שירות פה בפנימייה ותורם מהזמן שלו.

<דין ברנס: תמיד יש עליהם פיקוח והם לא לבד.

<דין ברנס: יש מוגנות 3, שזה כבר שלב כזה שסומכים עליך, אבל להראות שאפשר לסמוך עליך אתה צריך כל חצי שעה לבוא להגיד שלום, להראות שאתה בסדר.

<דין ברנס: אתה לא אדון לעצמך.

<דין ברנס: יש את מוגנות 2, שזה אנחנו, שיש לנו אפשרות לצאת מחוץ לפנימייה, אם זה ללכת לקריה, לקניון, אפטרים, כל מיני דברים כאלה, אז אנחנו יכולים, אבל גם, זה לא על דעת עצמנו.

<דין ברנס: צריכים לבוא, ליידע את המדריכים, שיידעו ולא ידאגו.

<קריאה: ללא ליווי.

<דין ברנס: לא, ללא ליווי?

<עידית ארבץ: יש גם מוגנות 1 או שהיא בכלל מוסרת?

<דין ברנס: 1 זה כמו 2, אין כזה הרבה הבדל.

<עידית ארבץ: למה התחלתם מ-2 ולא מ-1?

<קריאה: - - - כולם עוברים את כל התהליך עד שנבנה אמון ואז לאט לאט - - -

<עדנה זלמנסון: הם מתחילים במוגנות 3, מי שמגיע לפה מגיע במוגנות 3 כבררת מחדל, אלא אם כן יש משהו חריג.

<עדנה זלמנסון: הם צריכים להוכיח את היכולת שלהם לרדת מוגנות והם עושים תהליך, זה לא מובן מאליו.

<עדנה זלמנסון: הם צריכים אישור של הרבה גורמים, בין אם זה בבית הספר, בין אם זה הגורמים הטיפוליים, מדריכים כמובן, שהם מוכנים כבר לרדת מוגנות ואז יש ועדה ומאשרים, או שלא מאשרים, שהם - - -

יפעת שאשא ביטון: הייתם במוגנות 3?

<דין ברנס: אני באתי לפה במוגנות 3.

<נטלי-תלמידה: המנחה שלי, שזו אתי, שחררה ממני קצת ונתנה לי לצאת לבד מהפנימייה, כי ידעו שאפשר לסמוך עליי למרות שהייתי מוגנות 3.

יפעת שאשא ביטון: זה אישיו ביניכם, הילדים, זה כמו לעלות בדרגה, שאתם יודעים שאתם עוברים מרמה אחת של מוגנות לרמה אחרת, זה אישיו?

<דין ברנס: זה כאילו אומרים לנו 'יאללה, סומכים עליך, בוא נשחרר לך עוד חוט'.

<עדנה זלמנסון: כן, זה נכון.

<דני אריאל: אבל זה לא משהו חברתי, כי התכניות הן מאוד מאוד פרטניות.

יפעת שאשא ביטון: לא, על חברתי, דווקא ברמה האישית.

<דני אריאל: ההתייחסות לכל אחד היא מאוד מאוד פרטנית, הילדים הם שונים והצרכים שלהם.

<עדנה זלמנסון: אבל זה הישג ברמה האישית שהוא יורד מוגנות.

<יואב אפלבוים: דין, כמה שנים אתה כאן?

<דין ברנס: עוד מעט אני מתחיל שנה חמישית.

<יואב אפלבוים: אני רק אעיר לגבי דין, דין לפני 3 שנים היה איתנו בביקור ב-MIS, make it simple, זה מפעל שמתנדב אצלנו וישבנו שם כל הילדים והצוות - - -

<דני אריאל: דין, אתה רוצה שהוא יספר את זה?

<דין ברנס: בסדר.

<יואב אפלבוים: והצוות המלווה.

<יואב אפלבוים: והגיע סמנכ"ל המפעל ושאל את הילדים מה אתם רוצים לעשות כשתהיו גדולים?

<יואב אפלבוים: הוא קיווה שכולם יגידו 'פנינו לייצור', דין אמר, 'אני רוצה להרביץ את מכת חיי' והסביר בדיוק מה זה מכה.

<יואב אפלבוים: אני מדבר על זה חופשי, כי אני מדבר עם דין המון על זה.

<דני אריאל: נראה לי הוא הידרדר עוד יותר.

<דני אריאל: תשאל אותו היום מה הוא רוצה להיות.

<יואב אפלבוים: דין הביא את זה כחלק ממשהו שעוד לא הצלחנו לנתק אותו לגמרי משם.

<יואב אפלבוים: דין יהיה בשבוע הבא אצל דליה, מרכזת המחוז, ואצל שמוליק המפקח, כאחד המצטיינים שלנו.

<יואב אפלבוים: אז יש לנו עוד קצת עימותים, ויכוחים, זה לא עימותים, ויכוחים, ניסיונות להסביר שאולי כדאי להחליף עגילים, אבל דין, על מה אתה מדבר היום?

<יואב אפלבוים: מה אתה רוצה לעשות כשתהיה גדול?

<דין ברנס: כל פעם זה משתנה.

<יואב אפלבוים: מותר לך עוד.

יפעת שאשא ביטון: הוא יכול להביא את מכת חייו בצורה שהיא לא פלילית.

<דין ברנס: כן, כשאני התכוונתי למכת חיי אני לא התכוונתי שאני אלך - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אני חשבתי במובן החיובי - - -

<קריאה: להיות סטרטאפיסט, לעשות אקזיט.

<יואב אפלבוים: הודיה, כמה שנים את כאן?

<הודיה-תלמידה: בינואר מתחילה את השישית.

<הודיה-תלמידה: הגעתי לפה בגיל 8.5, עכשיו סיימתי ט' בבית הספר פה, אני עולה לכיתה י' עתיד, במגמת קונדיטוריה, ושואפת לבגרות מלאה.

<עידית ארבץ: כל הכבוד.

<יואב אפלבוים: נטלי, את רוצה לספר על עצמך?

<נטלי-תלמידה: כמו שאמרתי אני נטלי, אני פה שנה רביעית, הגעתי מאלוני יצחק, עולה ל-י"א - - -

<קריאה: איפה את לומדת?

<נטלי-תלמידה: ביעדים.

<נטלי-תלמידה: ועושה בגרות - - -

<עדנה זלמנסון: איזה מגמה ביעדים את לומדת?

<נטלי-תלמידה: קונדיטוריה.

<יואב אפלבוים: אתם רוצים לשאול עוד שאלות את הילדים?

<עידית ארבץ: איזה פעילות חברתית יש לכם?

<עידית ארבץ: חוגים או משהו כזה?

<דין ברנס: יש לנו גם חוגים.

<דין ברנס: חוגי מוזיקה, חוגי ספורט, הכול.

<דין ברנס: יש גם פרויקטים, זה לא נגיד ילדים קטנים ובוגרים ביחד.

<דין ברנס: אם נגיד לקטנים יש מועדונצ'יק, שזו הפעילות לילדים, גם להעביר להם את הזמן, גם לעשות להם כיף, שלא יהיו כל הזמן כאילו - - - קצת לשחרר אותם.

<דין ברנס: יש את 'ירוק בכפר'.

<דין ברנס: עדיין יש את זה?

<דין ברנס: יש 'ירוק בכפר', פעם אחת שילבו את זה עם מדע ירוק - - -

<עידית ארבץ: התנדבות במד"א?

<דין ברנס: מדע ב-ע'.

<דין ברנס: שם כאילו יותר דואגים לסביבה.

<דין ברנס: נגיד עושים כל מיני פעילויות לאיכות הסביבה וזה.

<דין ברנס: למשל אני יודע שהילדים בנו את פינת העישון מחוץ לפנימייה, לשמור על סביבה יותר נקייה.

<דין ברנס: יש פרויקט בני מצווה, כל אלה שמגיעים לגיל 13 ובנות מגיעות לגיל 12, יש את כל התהליך של להגיע לרגע המיוחד הזה.

<עדנה זלמנסון: זה פרויקט של שנה שלמה של פעילויות שהם עושים כולל הקניית ערכים וטיולים.

<עדנה זלמנסון: פרויקט מהמם פשוט.

<עידית ארבץ: יש לכם עזרה בלימודים, סיוע במתמטיקה?

<דין ברנס: אלה שלומדים בתוך הפנימייה, המדריכים והשינשינים עוזרים להם בשיעורי בית.

<דין ברנס: אלה שלומדים מחוץ לפנימייה, יש להם שיעורי עזר, יש מורים למתמטיקה ומורים - - -

<עידית ארבץ: האם אתם מקבלים תקציב מסוים כשאתם יורדים ברמה של המוגנות ואתם יוצאים החוצה?

<עידית ארבץ: יש לכם חופש לקנייה של דברים?

<דין ברנס: יש לנו את דמי הכיס שאנחנו מקבלים כל חודש.

<עידית ארבץ: מה הסכום שאתם מקבלים?

<הודיה-תלמידה: 55 מגיל 14, מתחת לגיל 14 – 35.

<עידית ארבץ: כל חודש?

<עידית ארבץ: ואיפה אתם שומרים את הכסף?

<הודיה-תלמידה: יש בכל משפחתון קלסר של דמי כיס והמדריכים שומרים על הכסף.

<דין ברנס: יש כאלה שעובדים בתוך הפנימייה, יש כאלה שעובדים מחוץ לפנימייה.

<עידית ארבץ: עבור עבודה בתוך הפנימייה אתם מקבלים שכר?

<יואב אפלבוים: לא, מה שהוא מתכוון, אלה שעובדים בתוך הפנימייה, הסכום הבסיסי זה דמי הכיס שהם דיברו עליו, חלק מדמי הכיס שהם מקבלים כתקצוב ממשרד הרווחה אנחנו שומרים בקופה נפרדת וילדים שרוצים לעבוד ולהשתתף ולתת שירות בתוך הכפר יכולים, למשל - - -

<דין ברנס: לנקות את המדרגות או לנקות איזה משרד.

<דין ברנס: אני עובד בחוץ.

<יואב אפלבוים: כן, אבל יש ילדים שעובדים בפנים ואז את יתרת דמי הכיס אנחנו משתמשים כתשלום שכר ואומרים להם, 'בואו תהיו שותפים גם לקבלת דמי הכיס שלכם וגם לשירות לקהילה'.

<יואב אפלבוים: אבל יש חבר'ה, כמו דין, שמקבלים אישור לעבוד בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: איפה אתה עובד בחוץ?

<דין ברנס: קניבר, אבל כרגע אני מחפש עבודה אחרת.

<דליה סיני: קניבר זה פאב?

<דין ברנס: זו מסעדת המבורגר.

<עידית ארבץ: ואת הכסף שאתה מרוויח, מה אתה עושה איתו?

<דין ברנס: נהנה איתו.

<עידית ארבץ: לא, מה שמעניין אותי, האם מלמדים אתכם להיות אזרח כלכלי, בוא נאמר, איך להתארגן עם התקציב, איפה לשים אותו - - - הכנה לחיים, מה שנקרא.

<דין ברנס: עשו את הדברים האלה בבית הספר פה.

<דין ברנס: אם נגיד אני רוצה לקנות משהו, לפעמים אני גם מתייעץ עם המדריכים שלי, נגיד אם פתאום הם שמים לב שנגמרת לי המשכורת צ'יק צ'ק, הם אומרים לי 'על מה בזבזת את זה', אומרים לי 'אל תבזבז ככה וככה'.

<דין ברנס: מעבר ללבזבז על דברים שלי, אני לפעמים מממן את הקו הפתוח של הטלפון, על כל מקרה שאני צריך, דברים בסיסיים שאני צריך, אחר כך למותרות.

<יואב אפלבוים: אבל כשאתה יוצא עם חברה שלך מי משלם?

<עידית ארבץ: קו פתוח זה דבר בסיסי.

<דין ברנס: זה דבר בסיסי.

<יואב אפלבוים: כשאתה יוצא עם חברה שלך מי משלם?

<דין ברנס: אני.

<דין ברנס: למה שאני אתן לה לשלם?

<יואב אפלבוים: תמיד אתה?

<דין ברנס: כן.

<יואב אפלבוים: את זה עוד לא לימדתי אותך, לא להיות פראייר.

<דין ברנס: היא רוצה לשלם, אני לא נותן.

יפעת שאשא ביטון: צודק, אתה מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: רק תספר לנו, אם כבר דיברתם על חברה, היא מפה?

<דין ברנס: לא.

יפעת שאשא ביטון: היא מבחוץ?

<דין ברנס: כן.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם גם חברה חיצונית לפנימייה?

<עדנה זלמנסון: מבית הספר, מי שלומד בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: ואז הם יכולים להיפגש איתם.

<רחל סעדה: איך המשפחות בשכונה?

<יואב אפלבוים: לשאלה הזאת, אתם צריכים להבין, זה חלק מהתפיסה שלנו למעורבות בחוץ וללימודים בחוץ, אבל אנחנו יותר גרועים מכל אמא פולנייה, מרוקאית, איך שתרצו, כל בן זוג או בת זוג של החניכים שלנו עוברת פה סקירה ובדיקה ברמה של מוסד ושב"כ.

<יואב אפלבוים: החברה של דין כבר בת בית אצלנו.

<יואב אפלבוים: אני רואה אותה, אני לפעמים מתבלבל, אני לרגע חושב, 'רגע, היא בכל זאת שלנו'.

<יואב אפלבוים: אבל כן, אנחנו מעודדים המון חברויות.

<יואב אפלבוים: אגב, נורא מעניין, בגלל שהמסגרת היא משפחתונים - - -

יפעת שאשא ביטון: אז לא נוצרות פה - - -

<יואב אפלבוים: החברויות פה הן מאוד מעטות - - -

<דין ברנס: זו שאלה.

<דין ברנס: אין מערכת יחסים בתוך הפנימייה, זה יכול להיות, אבל מאוד קשה לנהל מערכת יחסים בתוך הפנימייה.

<דין ברנס: כולם אחד בתחת של השני ויש ריכולים וזה.

<יואב אפלבוים: הבנו על מה אנחנו מדברים.

<יואב אפלבוים: אחת התופעות המדהימות, היא סיימה השנה, ילדה שלנו שהייתה פה 11 שנה, נדמה לי, היא למדה בבית ספר שיש בו כיתת חירשים אילמים.

<יואב אפלבוים: היא עצמה בריאה לחלוטין, היא התאהבה שם בילד, ברגבים, כבר 4 או 5 שנים שהם חברים.

<יואב אפלבוים: זה היה מדהים לראות איך היא למדה שפת סימנים, איך הם ישבו כאן למטה, או במשפחתון, וניהלו שיחות שלמות.

<יואב אפלבוים: אנחנו מסביב מאוד אוהבים את הבחור, זה כמו משפחה שמקבלים את החבר הביתה, למדנו קצת לתקשר איתו גם.

<יואב אפלבוים: אבל כן, היחסים בתוך המשפחה זה חלק ממה שדין תיאר, זה יחסים משפחתיים יותר.

<יואב אפלבוים: לכן אני מפרש את החברויות החוצה, שאנחנו מאוד נהנים מהם, שהן חברויות כמו ילד שגדל בבית רגיל ונורמטיבי.

<עידית ארבץ: האם יש איזה שהיא תחרות.

<עידית ארבץ: יש כאן הרבה משפחתונים, שמענו, איך אתם מסתדרים עם הקבוצות האחרות בפנים?

<דין ברנס: יש לכל מיני ילדים גם חברים במשפחתונים אחרים, אין תחרות עם מישהו, ריב עם מישהו.

<דין ברנס: כולם מסתדרים אחד עם השני.

<עדנה זלמנסון: הם לומדים יחד בבית הספר ומשחקים ביחד בחצר, תיקחי בחשבון שזה יוצר - - -

<עידית ארבץ: הם מתערבבים בחוץ.

<עדנה זלמנסון: כן, לגמרי.

<רחל סעדה: אם היו שואלים אתכם מה הייתם רוצים לשפר, משהו שחסר, משהו שקשה לכם עם זה.

<הודיה-תלמידה: האמת ששום דבר.

<הודיה-תלמידה: הפנימייה הזאת נתנה לי הרבה וחינכה אותי ברמה מאוד טובה.

<הודיה-תלמידה: אני זוכרת את עצמי כילדה ממש גרועה, עושה בלגן, מורדת, אני לא אכנס לזה.

<הודיה-תלמידה: לדעתי לא צריך לשנות פה כלום, המקום הזה תומך ועוזר וגם מעבר לזה.

<הודיה-תלמידה: מה שאני כן חושבת זה שצריך יותר לשים לב לילדים אחרים שקשה להם בחברה, לא בצוות.

<הודיה-תלמידה: אני מתכוונת לילדים עצמם, כי ילדים נוטים פה יותר להחרים ילדים.

<הודיה-תלמידה: חוץ מזה הכול בסדר גמור, נורא כיף פה וזו פנימייה ממש טובה.

<דני אריאל: על הטלפונים הניידים הייתה לנו מלחמה במשך הרבה שנים.

<דני אריאל: לא אישרנו להם.

<דני אריאל: את זה הם קיבלו.

<דני אריאל: יש עוד דברים ש - - -

<דין ברנס: תמיד יש מה לשפר.

<דין ברנס: בינתיים כאילו, נחזור בתשובה מתי שהוא.

<עידית ארבץ: הם צריכים לחשוב על התשובה, לא שולף מהמותן.

<עידית ארבץ: הוא איש חושב, כל הכבוד.

<רחל סעדה: יושבת פה ראש הוועדה לזכויות הילד בכנסת.

<יואב אפלבוים: דין, התורם האמריקאי האחרון שהיה פה היה בקבוצת סהר.

<יואב אפלבוים: קבוצת סהר זו קבוצה מיוחדת, משפחתו שמורכבת רק מבנות, והוא שאל אותן 'חסר לכן עוד משהו?

<יואב אפלבוים: ' אז נטלי מסהר אמרה 'כן, מחשב', ואז קיבלנו 20 מחשבים לכל המשפחתונים.

<יואב אפלבוים: אבל הם לא נותנים.

<דין ברנס: האם אתה יכול להגדיל את המקלחת לאיזה אמבטיה טובה?

<קריאה: דין לא רוצה לבקש מיטה גדולה, יש ילדים שהיו רוצים מיטה גדולה.

<הודיה-תלמידה: יואב, שכחת לדבר על חבורת הזמר פה.

<יואב אפלבוים: את רוצה לספר על חבורת הזמר?

<הודיה-תלמידה: כן.

<יואב אפלבוים: אז אני אקדים רק משפט אחד.

<יואב אפלבוים: הילדים באים הנה, ושוב, אני מדבר באופן חופשי כי אנחנו מדברים על זה, הם באים הנה עם קשיים.

<יואב אפלבוים: כשאתה נתקל באוכלוסייה כזאת אתה אומר רגע, רגע, צריך טיפולים וזה בסדר גמור, וצריך להשקיע המון בטיפול ובהתייחסות אישית, אנחנו עושים את זה, אבל יחד עם זה אנחנו מאמינים מאוד בכוחות של הילדים וביכולות שלהם.

<יואב אפלבוים: לכן אחת הדוגמאות שהודיה משתתפת, הודיה משתתפת בחבורת הזמר שלנו וחבורת הזמר היא חבורה שעובדת פה באמת על המון כישורים של הילדים, מנוהלת באופן מקצועי.

<דין ברנס: את הלהקה שניר מילר - - -

<יואב אפלבוים: כן, ויש לנו פה להקה, הרכב כלי, שמי שמנהל אותה זה ניק מילר.

<יואב אפלבוים: אני לא יודע אם זה אומר לכם משהו, אבל אחד מהגיטריסטים הטובים ביותר בארץ.

<יואב אפלבוים: היה הנגן של סטלה מאריס.

<יואב אפלבוים: הוא עובד פה כמעט בהתנדבות, מוציא תוצרים נהדרים.

<יואב אפלבוים: התוצר השני זו חבורת הזמר.

<הודיה-תלמידה: חבורת הזמר היא להקה, קוראים לה בקצב הראפ, של ילדים מגיל 12 עד 18, בנים ובנות, לכל אחד יש סוג קול שונה וביחד נוצרת להקה ממש מורכבת.

<הודיה-תלמידה: בשנה שעברה היינו להקת חימום של שלום חנוך, מול 1,000 איש.

<הודיה-תלמידה: כל שנה יש מהפנימייה ערב התרמה, כעיקרון, יוצא לחבורת הזמר להופיע ועם הכסף הזה תורמים לפנימייה מה שצריך.

<הודיה-תלמידה: אני נמצאת בחבורת הזמר כבר 4 שנים וחוץ משירה יש לזה גם תרומות וזה מקום שאתה בא לשם ואתה יוצא משם רגוע ושלו כי זה כיף.

<הודיה-תלמידה: זהו בעיקרון.

<עידית ארבץ: שמענו דברים מקסימים, אבל מה קורה במצבים בהם ילדים מגיעים לכל מיני משברים כאלה ועצובים וכן הלאה?

<דין ברנס: תמיד יש אוזן קשבת, מישהו שיקשיב להם.

<דין ברנס: אני למשל, מאז שהגעתי לפה עד, נראה לי השנה - - -

<דני אריאל: היום בבוקר.

<דין ברנס: עד היום בבוקר לא הצלחתי באמת להתרגל שאני בפנימייה.

<דין ברנס: הייתי יכול לעלות במדרגות ועדיין לא מרגיש לי שאני שייך לזה ולמרוד במנהלים ובמדריכים ולעשות כל מיני פירסינג שאני עושה.

<דין ברנס: הייתי יכול לברוח מהמשפחתון וללכת לישון בספסל ובאמצע הלילה שיבואו להעיר אותי לעלות למשפחתון.

<דין ברנס: רמה כזאת.

<דין ברנס: כשיש מישהו שהוא במשבר, בשביל שהוא ייצא מהמשבר הזה, המדריכים ייתנו הכול וינסו לעזור, אבל בשביל שהוא ייצא מהמשבר הזה הוא גם צריך לתת יד.

<דין ברנס: אני נגיד השנה, אין לי שום בעיות, פה ושם ויכוחים, אבל אני לא רואה בזה שום דבר רע.

<עידית ארבץ: זה חלק מה - - -

<דין ברנס: המדריכים פה זה כמו הורים שניים שלנו.

<דין ברנס: אני מחשיב אותם כהורים לגמרי.

<דין ברנס: גם בבית רגיל תמיד יש את הוויכוחים והצעקות וזה נורמלי.

<דין ברנס: זה ממש מרגיש כמו בבית, אז יש פה מישהו שתמיד יקשיב לך ויעזור לך.

<דני אריאל: המשברים הם שגרה, אנחנו מכירים המון - - -

<יואב אפלבוים: אבל אם את מחפשת תקנון של התנהגות ותגובות, הוא לא קיים אצלנו.

<יואב אפלבוים: התפיסה היא שכל תגובה חינוכית טיפולית מותאמת לילד ולמאפיינים שלו.

<דין ברנס: - - - בצבא זה לעשות את ההכי טוב, להיות קרבי וזה, אבל יש - - -

<עידית ארבץ: הצוות החינוכי בעצם ישן כאן, אני מבינה.

<יואב אפלבוים: הוא גר פה.

<עידית ארבץ: אז יש נגישות שאם קורה משהו - - -

<יואב אפלבוים: קודם כל לצוות החינוכי, יש פה פעמון שמגיע עד חדר השינה שלהם, אבל זה לא מספיק.

<יואב אפלבוים: יש על כל בניין כזה איש חינוך שאחראי כל הלילה ומסתובב.

<יואב אפלבוים: שומר לילה.

<דין ברנס: היו לי בעיות עם משטרה בעבר, קרתה לי פה תאונה שחשבו שזה היה ניסיון לפגוע בעצמי, אז יצא מצב שהייתי במין אשפוז כאילו, אבל ברמה כזאת של אם יש סגור/פתוח אני בפתוח, אם מישהו נמצא שם שנה, אני הייתי שם שבוע והלכתי.

<דין ברנס: כאילו רק לראות שהכול בסדר.

<דין ברנס: עכשיו כאילו בצבא זה קצת, 'היית ככה', ו'אתה משתמש בטיפול תרופתי ככה וככה, ריטלין וזה', מסתכלים ממש על הקטנות האלה וזה קצת עושה לך בעיות.

<עידית ארבץ: אנחנו לוקחים לתשומת לבנו את מה שאתה אומר, מאוד.

<עידית ארבץ: אני נציגה של לשכת עורכי הדין, אנחנו עושים כל מיני הצעות חקיקה, הרבה פעמים, אני לוקחת לתשומת לבי את מה שאתה אומר.

<דליה סיני: הצבא מאוד נוקשה עם טיפול תרופתי.

<דליה סיני: זה דבר ידוע, טיפול תרופתי באשר הוא מאוד מפריע

<דין ברנס: נגיד יש ריספרדל, יש פה הרבה ילדים בפנימייה שלוקחים את זה.

<קריאה: זה עניין של אחריות.

<קריאה: זו בעיה.

<דין ברנס: אני לא חושב שזה כדור של משהו של אנשים עם בעיות, כאילו הפרעות ו - - - לי זה אמור לעזור לריטלין וטיפה למתן אותי, שאני אהיה טיפה, גם יותר מרוכז וגם יותר מפוקס.

<דין ברנס: לא ישר כאילו לברוח.

<יואב אפלבוים: אגב, עם התרופות, אנחנו אל"ף, משתדלים להמעיט, אבל אנחנו גם משתדלים החל מגיל 16 לגרום לזה שתהיה הפסקה מוחלטת של - - - כמובן שמי שיכול הרבה יותר מוקדם אנחנו שואפים שזה יהיה יותר מוקדם.

<יואב אפלבוים: ככל שעולה הגיל והילדים ממשיכים לשהות פה רמת השימוש בתרופות קטנה.

<עדנה זלמנסון: אם למישהו זה מה שעוזר לתפקד, זה מה שמאזן וזה - - -

<קריאה: בדיוק, זה חשוב.

<יואב אפלבוים: הוא אמר בקשר לריטלין.

<יואב אפלבוים: חבר'ה, תודה רבה.

<עידית ארבץ: כל הכבוד לכם, תודה רבה.

<קריאה: עבודת קודש, רבותיי.

<יואב אפלבוים: אנחנו לא משתמשים במושגים עבודת קודש, אנחנו בחרנו לעשות את העבודה, אבל אנחנו באמת אוהבים אותם מאוד.

יפעת שאשא ביטון: המסגרת הזו, אתה יכול לבוא כאיש מקצוע, אבל אם אין לך משהו בתוך הנשמה אז זה אי אפשר.

<יואב אפלבוים: אז בואו נמשיך.

יפעת שאשא ביטון: יש לי שתי שאלות ממש קטנות.

יפעת שאשא ביטון: האחת, הילדים יש להם צרכים מעבר לדמי הכיס שהם מקבלים, אם זה ביגוד ו - - - איך אתם מטפלים בזה?

<יואב אפלבוים: הם באים עם ביגוד מהבית, אבל זה אף פעם לא מספיק.

יפעת שאשא ביטון: הם מבלים פה, אתה מספר על ילדה שהייתה פה 11 שנים, אז - - -

<יואב אפלבוים: אנחנו רוכשים ביגוד.

<יואב אפלבוים: קודם כל אנחנו מתוקצבים דרך משרד הרווחה, אבל זה לא מספיק, אנחנו רוכשים ביגוד, אנחנו מקבלים המון תרופות של ביגוד.

<עידית ארבץ: גם ביגוד יד שנייה?

<עידית ארבץ: אפשר לשלוח לכם?

<יואב אפלבוים: אבל רק ביגוד טוב.

<יואב אפלבוים: את שואלת על ביגוד יד שנייה, אז יש פה פעמיים בשנה, חוויה לראות את זה, יש לנו פרויקט שלם חברתי, דין הזכיר את הפרויקטים החברתיים שלנו, שהוא פרויקט להעצמת בנות.

<יואב אפלבוים: רק הבנות שותפות לפרויקט הזה, כי למדנו במשך השנים שהראש היה מכוון יותר לבנים, חוג ספורט, כדורגל, זה דבר אחד.

<יואב אפלבוים: דבר שני, הרקע שממנו מגיעות הבנות שלנו הוא רקע כזה ששמו אותן תמיד בצד ושלחו אותן למטבח ולמיטה ואנחנו מאוד עוסקים בהעצמה של בנות.

<יואב אפלבוים: אז בנושא הביגוד, יש פה פעמיים בשנה בזאר שבו אנחנו לא רוצים שהבנות ירגישו שהן מקבלות כל הזמן, הן רוכשות באגורות בגדים שחלקם ישנים במצב טוב וחלקם נתרמים לנו על ידי סוכנויות ביגוד.

<עדנה זלמנסון: הן עושות את זה לא בכסף אמיתי, זה בכסף כאילו.

<עדנה זלמנסון: הן לא באמת משלמות.

<יואב אפלבוים: כן, הן עושות את זה בתלושים כאלה.

<יואב אפלבוים: אז ביגוד, טיפול רפואי.

<יואב אפלבוים: הכול מכוסה.

<יואב אפלבוים: כמו שאמרתי, חלק גדול מתקצוב משרד הרווחה, אבל זה לא מספיק.

<יואב אפלבוים: התקציב שלנו הכולל, התזרים הוא 26 מיליון ₪, מתוכם כ-3 מיליון ₪ תרומות, 90% זה משרד הרווחה ועוד 10% משרד החינוך, 3 מיליון, לבית הספר.

<יואב אפלבוים: אנחנו נתייחס לדברים האלה בשיחת הסיכום.

יפעת שאשא ביטון: זו הייתה השאלה הקלה, השאלה היותר מורכבת היא זאת, ההורים שלהם, איך הם יוצרים איתם קשר, אם הם בכלל נמצאים איתם בקשר.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שזה שונה וזה ייחודי לכל אחד, אבל המגמות העיקריות.

<יואב אפלבוים: אני אתן לך תשובה כי גם בזה אנחנו מאוד גאים.

<יואב אפלבוים: אני הגעתי הנה לפני 17 שנה, אני עובד רק בנושא של ילדים בסיכון מחוץ לבית מ-72', הייתה לי קריירה של 25 שנה בחינוך ההתיישבותי בעליית הנוער, חייתי בפנימייה, נישאתי, ילדיי נולדו שם.

<יואב אפלבוים: בין היתר, לפני שהגעתי הנה, עבדתי עם ילדים בסיכוי, המועצה לילד החוסה בפרויקט מיוחד מאוד, בחופשת הקיץ היינו מפגישים לעשרה ימים אמהות לילדים צעירים בפנימיות, בתנאי פנימייה.

<יואב אפלבוים: כל התכנית היה קשר עם האמא, בניית הקשר, חיזוק הקשר בין האמא לילד.

<יואב אפלבוים: עם הראש הזה של לא להזניח את הילדים הביולוגיים הגעתי הנה.

<יואב אפלבוים: בחפיפה הציגו לי את תכניות הפעילות ובין היתר הציגו לי את תכנית הבר מצווה.

<יואב אפלבוים: תכנית מאוד מעניינת, פרושה על שנה שלמה, ושאלתי פתאום 'כן, אבל איפה ההורים משתלבים?

<יואב אפלבוים: ' אז אמרו לי 'מה זאת אומרת?

<יואב אפלבוים: הם לאורך כל הדרך', אמרתי, 'מה זאת אומרת לאורך כל הדרך?

<יואב אפלבוים: ' ואז תפסתי שהם מתכוונים למדריכים.

<יואב אפלבוים: עם התפיסה שלי ועם ההתחברות הנפלאה של הצוות, עם חששות בהתחלה, הפכנו את הקערה על פיה.

<יואב אפלבוים: אל"ף, יש לנו היום שבע קבוצות הורים שפועלות פה, עם ילדים ובלי ילדים.

<יואב אפלבוים: יש פה קבוצת כדורגל של אבות ביולוגיים והילדים, יש פה קבוצות של אמהות, יש פה אמהות שלא מוותרות, כשאנחנו רוצים לעשות קצת רכבת ולהחליף, כי כוח האדם שעומד לרשותנו, הן לא מוותרות וממשיכות כבר שנה חמישית, שישית, שביעית בקבוצת האמהות, עם המחנכים והעובדים הסוציאליים.

<יואב אפלבוים: המקום פתוח 24 שעות לביקור של ההורים, אנחנו כבר מזמן עברנו את התחושה של מדריכים שההורים הם גורם מפריע או סו קולד מתחרה, לכן, למשל, אנחנו קוראים למדריכים מדריכים, לא הורים ולא הורי בית ולא סיפורים כאלה.

<יואב אפלבוים: מגיעים הנה שמנה וסלתה של החברה הישראלית, אתם יכולים לתאר לעצמכם, הם מתקבלים פה בהמון כבוד.

<יואב אפלבוים: המון פעמים אנחנו הגשר שמקשר ביניהם לבין לשכת הרווחה שמזמן מזמן הם בעטו בה.

<יואב אפלבוים: יש הורים שמגיעים הנה עם כל מיני צווים שאיתם אנחנו צריכים ללכת, כמו מרכז קשר, אז יש לנו את מרכז הקשר שלנו ואנחנו מקפידים מאוד על זה.

<יואב אפלבוים: הורה יודע ש - - -

יפעת שאשא ביטון: יש מרכז קשר כאן?

<יואב אפלבוים: מאולתר, זה לא - - - ברגע שיש לנו דבר כזה - - -

<עדנה זלמנסון: יש לנו מרכז קשר שנמצא בנוכחות של מישהו.

<יואב אפלבוים: ברגע שיש דבר כזה אנחנו ממלאים מיד אחרי הצו.

<יואב אפלבוים: יש לנו הסכם שהוא בלתי כתוב, אבל הוא ברור לכל ההורים, אנחנו מדברים על זה, שגם אם אתה משתמש או גם אם אתה שותה כרוני, כמה שעות לפני הביקור כאן אתה לא שותה ולא נוטל את הסמים כי אחרת אתה לא תהיה פה.

<יואב אפלבוים: הדבר העצוב הוא שקשה, איך אמא אמרה לי?

<יואב אפלבוים: אמא שהיו לה פה 4 ילדים, כל ילד מאב אחר, והיא עוד הסתובבה עם תינוק בעגלה ותפסה אותי יום אחד, חיבקה אותי ואמרה לי 'יואב, אתה אחלה מנהל, באמת, והצוות שלך אחלה, אל תדאג, גם הילד הקטן יהיה אצלך'.

<יואב אפלבוים: אז זה מצחיק, אבל זה עצוב.

<עדנה זלמנסון: צריך לציין שהם יוצאים פעם בשבועיים הביתה, רובם.

<עדנה זלמנסון: מי שיש לו - - -

<קריאה: יש לו לאן להגיע.

<יואב אפלבוים: אבל זה לא תמיד לבית הביולוגי, זה המון למשפחות מלוות שאנחנו משלמים להם.

<יואב אפלבוים: אנחנו פתוחים 365 יום בשנה, זאת אומרת יש קבוצה שתמיד תמיד נשארת ולא יוצאת.

<יואב אפלבוים: אחד הילדים שהיה פה, למשל, בקבוצה הזו, היא מעט מאוד נוסעת לבקר את אמא שלה, אנחנו משתדלים לא להיכנס ממש לרקע של הילדים - - -

<דני אריאל: - - - לא היה בבית איזה 3 שנים.

<יואב אפלבוים: נכון.

<יואב אפלבוים: התכנית שלנו הלאה זה לעשות את הסיור.

<יואב אפלבוים: זה בסדר שאנחנו הולכים ברגל?

יפעת שאשא ביטון: ברור.

<יואב אפלבוים: ואחר כך נתכנס לסיכום.

<יואב אפלבוים: (הסיור)

<יואב אפלבוים: לשאלה של מי שהוטרד מהבניין הזה, אל"ף, הוא נראה חדש בשנים האחרונות, הוא משנת 33'.

<יואב אפלבוים: היה פעם חדר האוכל של ילדי 'אהבה'.

<יואב אפלבוים: ב-91' כשבנו את המשפחתונים והרסו את התשתיות של הקבוצות הקונבנציונליות הוא הפך להיות אולם התרבות.

<יואב אפלבוים: שנים הוא היה מאוד ישן, עד שהגיע הנה בוגר שלנו, שחי בלוס אנג'לס.

<יואב אפלבוים: חלקכם אולי שמעתם על האתר שלו, ג'יי דייט.

<יואב אפלבוים: הוא הקים את ג'יי דייט ואני לא נתתי לגעת באולם, תמיד אמרתי, יגיע מישהו שזה ייגע לליבו שזה אולם התרבות הישן שלנו והוא יעזור לנו, ואלון כרמל, יחד עם ארגון שנקרא בני ציון, מארצות הברית, עזרו לנו לשפץ את האולם.

<יואב אפלבוים: היום הוא אולם התרבות.

<יואב אפלבוים: אנחנו לא נכנסים כי זה כיסאות ותאורה.

<יואב אפלבוים: ליד זה המטבח המרכזי שמבשל רק ארוחות צהריים, אבל מעביר אותן יחד עם אספקה טרייה כל יום למשפחתונים.

<יואב אפלבוים: אגב, כששאלת אם יש הבדל בין המשפחתונים, אחד ההבדלים המהותיים ביותר, אבל זה חלק מהתפיסה שלנו, זה טביעת היד של הזוג שחי שם ואנחנו יודעים שבני אדם הם שונים.

<יואב אפלבוים: כשהגעתי הנה ועשיתי חפיפה התיישבתי במשפחתון והזוג, היא מרוקאית והוא רומני, הוא אומר לי 'למה אתה בא עכשיו?

<יואב אפלבוים: תבוא תראה את אחד מפלאי הטבע, תבוא ביום רביעי', אמרתי 'למה?' הוא אמר, 'תבוא לארוחת ערב ביום רביעי'.

<יואב אפלבוים: חבר'ה, 13 חבר'ה, 2 רוסים, אתיופי אחד וכל היתר חבר'ה יוצאי עדות המזרח, כולם יושבים ואוכלים ממליגה, שזה מאכל רומני.

<יואב אפלבוים: הוא היה בשלן, הוא רומני, גדל על ממליגה, הוא אמר 'אם אני לא עושה ביום רביעי בערב ממליגה במשפחתון אין לי מה להיכנס למשפחתון'.

<יואב אפלבוים: משפחתון ליד זה, ואנחנו מדברים לילדים דרך הבטן, משפחתון צמחוני.

<יואב אפלבוים: ילדים צמחוניים, כי ההורים, המדריכים, היו צמחוניים.

<יואב אפלבוים: חצר בית הספר.

<יואב אפלבוים: תשימו לב, קודם כל, שיש גדר שמקיפה את בית הספר.

<יואב אפלבוים: למרות שזה באותו מתחם, המטרה היא שהילדים יבינו שיש מקום שהוא תחום ללימודים בשעות הבוקר.

<יואב אפלבוים: בשעות הצהריים זה נפתח.

<יואב אפלבוים: הסיבה השנייה היא, לא לאפשר לילד שקשה לו בכיתה לשוטט ולרוץ למשפחתון, למשל.

<יואב אפלבוים: אז השערים נעולים.

<יואב אפלבוים: כל עבודות המוזאיקה שאתם רואים כאן הן עבודות שנעשו על ידי הילדים, מתנדבים, ובהנחיה של אמן שקוראים לו יואב.

<יואב אפלבוים: עברנו שם, יש שם בניינים שלמים שהוא עבד עליהם יחד עם הילדים ועשה מוזאיקה.

<יואב אפלבוים: אנחנו ניכנס, נעשה סיור בזק בבית הספר, למרות שהוא בשיפוצים כרגע.

יפעת שאשא ביטון: - - - הם ממש מזמינים, בעיצוב שלהם, בקישוט שלהם.

יפעת שאשא ביטון: ממש ככה מאוד מחמם.

<יואב אפלבוים: תודה.

<יואב אפלבוים: מי שלא מבין לחלוטין, לא בפסיכולוגיה ולא בציורי ילדים, מספיק שיסתכל לפורטרטים שתלויים כאן, אין מבע על הפנים, שלא לדבר על התוקפנות.

<יואב אפלבוים: יש גם תקווה, אבל הציורים האלה מדברים.

<יואב אפלבוים: טלי היא מנהלת בית הספר.

<יואב אפלבוים: הסיור שלנו הוא קצר, אבל ממצה.

<יואב אפלבוים: טלי, אפשר לראות כיתה?

<טלי יפת: כן, אפשר לראות כיתה.

<טלי יפת: לפני כן אני אראה לכם, אנחנו עומדים ליד הלוח הזה אז אני אומר לכם שזה חלק מזכויות הילדים שלהם, זה מה שהם למדו בבית, שאנחנו נלמד.

<טלי יפת: תל"י זה בית ספר תגבור לימודי יהדות, זה נושא מרכזי בבית הספר.

<רחל סעדה: זה בית ספר תל"י?

<קריאה: זה בית ספר תל"י היחיד שהוא חינוך מיוחד בארץ.

<טלי יפת: - - - לפחות אנחנו נעשה את מה ש - - - 'אני גדל ב'אהבה' להיות אדם חושב ואוהב ארצו ועמו ישראל'.

<טלי יפת: זה חלק שהיה מאוד חשוב לנו להכניס, את אהבת הארץ.

<טלי יפת: אני חושבת שזו זכות גדולה ללמוד יהדות וכל מה שקשור לארץ ישראל.

<טלי יפת: יש לנו שנת בר מצווה פה, סיפרת על זה בטח, וכל פרשת השבוע, בני מצווה.

<טלי יפת: להפוך את הערכים לחיי יום יום.

<טלי יפת: מעגל ההפנמה לב 21, זה הלב של החינוך המיוחד.

<טלי יפת: אנחנו בנינו ביום העצמאות, כיוון שמה שנשאר לילדים מיום העצמאות?

<טלי יפת: - - - זה לא חוגגים כי זה צמוד תמיד ליום הזיכרון, שלושה ימים קודם אנחנו עושים סדר יום העצמאות, כמו סדר פסח, עם שולחן, עם צלחת יום העצמאות עם המאכלים של מדינת ישראל, ארבע כוסות, עם הגדה ליום העצמאות.

<טלי יפת: כל הסיפור של ארץ ישראל ואהבת הארץ בא דרך מעגל העצמה, ברך את מדינת ישראל.

<טלי יפת: תגיד אתה, שלא אני אתגאה, שקיבלנו על התכנית הזאת פרס ארצי של קרן תל"י על התכנית הייחודית הזאת של בית הספר.

<ורדה ליבנה: טלי, בחלק הקודם הדגשנו את זה שרוב רובם של התלמידים בעצם מסיימים פה בית ספר לחינוך מיוחד ועוברים לחינוך הרגיל.

<טלי יפת: נכון, זה היה החלום שלנו.

<טלי יפת: יכולנו להיות עד גיל 21, כי בתי הספר של החינוך המיוחד הם עד גיל 21, אבל מראש בתפיסת העולם אין שום סיבה שילד כל חייו יהיה בחינוך המיוחד.

<טלי יפת: זכותו לחזור לקהילה ולהיות חלק מה - - -

<רחל סעדה: כולם צריכים להיות בחינוך המיוחד?

<רחל סעדה: ואם יש ילד שלא צריך?

<טלי יפת: בפנימייה יש 200 ילדים שמתוכם בבית הספר 120, ה-80 האחרים לא צריכים חינוך מיוחד, אבל הילדים מגיעים אליי לבית הספר לא רק דרך ועדות הרווחה, אלא ועדות השמה של משרד החינוך שמפנים אותם אלינו כי יש להם - - -

<רחל סעדה: אז יש כיתות רגילות?

<טלי יפת: פה לא, זה בית ספר לחינוך מיוחד - - -

<ורדה ליבנה: רגע, עוד פעם, יש פה בתוך בית הספר הזה שתי אוכלוסיות, יש אוכלוסייה אחת שהיא תלמידי הפנימייה, ילדים שגרים בפנימייה והוחלט לגביהם שהם צריכים בית ספר לחינוך מיוחד בפרופיל הזה.

<ורדה ליבנה: יש ילדים אחרים שגרים בפנימייה, שצריכים כיתה רגילה או כיתת לקויי למידה בחינוך הרגיל והם לומדים באזור.

<קריאה: נכון, אנחנו משבצים אותם.

<ורדה ליבנה: אם צריך, אז בטח.

<ורדה ליבנה: יש ילדים נוספים שלומדים פה בבית הספר כבית ספר לחינוך מיוחד שנותן חינוך במחוז, ילדים שגרים בחיפה או בקרית ים, שלנים בבית וזה בית הספר שלהם.

<טלי יפת: זאת אומרת גם מחוץ למקום, באים הנה ילדים מקרית שמונה, מחדרה עד - - -

<ורדה ליבנה: אבל אלה פנימייה.

<טלי יפת: אבל הם גם בבית ספר.

<טלי יפת: לשאלתך, לעשות סדר, יש פה 120 תלמידים מתוך ה-200 של הפנימייה.

<טלי יפת: מ-א' עד ט'.

<טלי יפת: ב-ט' הם הולכים החוצה.

<טלי יפת: אנחנו עובדים לפי תכניות הלימודים הרגילות ומאפשרים להם להשתבץ בתיכון רגיל, כמו הילדים הפרטיים שלנו.

<עידית ארבץ: רוב התלמידים בחינוך מיוחד?

<יואב אפלבוים: פה כולם.

<טלי יפת: פה כולם, הפרעות התנהגות וקשיים ב - - -

<עידית ארבץ: למה פנימייה?

<יואב אפלבוים: מתחילים בחינוך מיוחד.

<טלי יפת: לצערנו, אני אסביר.

<טלי יפת: פעם שאלתי את השאלה הזאת.

<טלי יפת: תראו, ילד מגיע עם חור בלב.

<טלי יפת: כמה שאתה אוסף את זה פנימה, מאחורה זה יוצא החוצה.

<טלי יפת: אנחנו יודעים, כל המחקרים אומרים, שככל שילד צעיר יותר לא מקבל חיבוק וחום ואהבה ומה שהוא צריך לקבל אז הנזק הוא נזק מצטבר.

<טלי יפת: הבעיות הרגשיות הן כתוצאה מכל אורח החיים הקשה שלהם והמסגרות הקשות בבית.

<טלי יפת: פה אנחנו משתדלים לעשות 'והיית אך שמח'.

<טלי יפת: זה לא פשוט.

<טלי יפת: 'והיית אך שמח' כשקשה מאוד מאוד להיות שמח זה לא פשוט, אבל זו המטרה שלנו, לעשות את זה טוב, לשמח, את העוצמות שלהם להעצים, לתת להם אפשרות לצאת החוצה.

<טלי יפת: שמעתם כבר את הילדות והילדים, הודיה דיברה?

<קריאה: כן, מאוד מרשימה.

<טלי יפת: אז מה אתם אומרים?

<טלי יפת: כי הודיה בוגרת שלי מכיתה ב' עד כיתה ט' והיא הולכת החוצה לתיכון שהיא רצתה, לעשות בגרויות וללכת לצבא.

<טלי יפת: זאת המטרה.

<טלי יפת: אז כל אחד שמצליח, אין אפס.

<יואב אפלבוים: אם הזכירו אותה, בלי להיכנס עמוק לרקע שלה, אם היא הייתה ממשיכה להסתובב בחוץ בסביבה הביולוגית, גם מנטלית וגם חברתית היא הייתה בביבי השופכין של החברה הישראלית.

<יואב אפלבוים: צריך להיות ברור, גם היא, גם אחיה שנמצא כאן ותראו את אחותה הגדולה, אז היא בכלל פורחת.

<יואב אפלבוים: בכלל לא הבאנו ילדים שהם הכי מוצלחים אצלנו, אלא ילדים ממוצעים, אבל היא דוגמה לילדה שאתה אף פעם לא יכול להבחין האם זה מולד, כשזה ברור לך שחלק גדול הוא הבסיס הביולוגי שהיא גדלה בו, המשפחתי, אבל אנחנו לא מוותרים ואנחנו איתה מתקדמים.

<טלי יפת: בואו ניכנס, תראו כיתה.

<טלי יפת: להיות בין הילדים, להיות יכול להגיד מה אני רוצה, מורה, סייעת בכיתה.

<טלי יפת: הנושא של הזכויות, לא מתחיל בזכויות אלא הוא נגמר באחריות.

<טלי יפת: לי יש זכות לקבל, אבל גם יש לי אחריות לתת לשני.

<טלי יפת: כל הנושא הזה, חשוב לי לספר לכם עליו, דברו על אלימות בבית הספר, על כן 'שומר אחי אנוכי' מהסיפור של קין והבל, שהוא היתמם לפני ה' ושאל 'מה, שומר אחי אנוכי?' כן, שומר אחי אנוכי.

<טלי יפת: תכנית המעגלים.

<טלי יפת: הודיה באה אליי בבוקר להגיד, 'נכון שיש דברים שאני לא אגיד אותם, אישיים שלי?' אמרתי, 'לפי מה שישאלו אותך', כי אנחנו הולכים על תכנית המעגלים, למי אני אומר מה ומתי.

<טלי יפת: לא כל דבר אני מספר לכל אחד.

<טלי יפת: זה מאוד חשוב.

<טלי יפת: הילדים שלנו באופן אינסטינקטיבי, או אנחנו מקנים להם את זה, פה אין בית שיקנה את זה, אז אנחנו אלה שצריכים - - - אתם יכולים לראות את 'האחר הוא אני', אתם יכולים לראות כמובן ארץ ישראל, תכניות עיצוב התנהגות, מערכות טיפוליות, כי בעצם, אמנם אנחנו עובדים לפי תכנית הלימודים הרגילה כי זו זכותם של הילדים לעלות ל-י' רגילה ולדעת את החומר במתמטיקה.

<טלי יפת: אני לא יודעת אם סיפרתם מה הם למדו ומה הם יודעים, איך הם יכולים להיכנס למערכת הרגילה ולהצליח.

<טלי יפת: אז מעבר לזה, כמובן שהמערכת הטיפולית והמערכת - - - הן מערכות מאוד מאוד חשובות.

<טלי יפת: אפרופו זכויות בנושא אלימות, בטח דיברתם, אבל יש תקנון לבית הספר שהוא תקנון רמזור.

<טלי יפת: מה האדום ומה הצהוב ומה הירוק, כל החיזוקים הניתנים.

<טלי יפת: האדום זה מה אסור וכמובן שמיד יש מול כל מה שאסור את מערכת האכיפה של מה שעושים.

<טלי יפת: כל תכנית המוגנות, דיברתם עליה?

<יואב אפלבוים: המוגנות כן.

<טלי יפת: אנחנו יחד, הפנימייה ובית הספר, זו שפה אחת.

<טלי יפת: אני לא יודעת אם אמרת שקיבלנו את פרס אשלים על תכנית המוגנות שלנו?

<טלי יפת: לא אמרת את זה?

<יואב אפלבוים: הייתי צנוע במיוחד.

<טלי יפת: אז כן, אז אני אומרת שתכנית המוגנות היא בנפשנו, גם בבית הספר.

<טלי יפת: ההפסקות מחולקות בין קטנים לגדולים, יש שבעה - - - כל ילד צבוע מ-1 עד 4, יש ליווי צמוד לילדים שהם 4, צמוד, כדי שלא יהיו - - - אני הבנתי שהיה לכם בוועדה דיון על פגיעות מיניות.

יפעת שאשא ביטון: תהיה.

<טלי יפת: תהיה.

<טלי יפת: בינתיים דיברתם רק על הסעות - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר על פגיעות מיניות השבוע או בשבוע הבא.

<רחל סעדה: לא, הייתה לנו ישיבה, יואב היה, בוועדת העבודה והרווחה ודיברו על זה שאין מדריכי לילה.

<רחל סעדה: אין מספיק מדריכים בלילה.

<טלי יפת: אבל אתם ישבתם בוועדה בנושא - - -

יפעת שאשא ביטון: בוועדה לזכויות הילד יהיה לנו הנושא של פגיעות מיניות ו - - -

<טלי יפת: הנושא הזה הוא מאוד רגיש אצלנו.

<טלי יפת: לשמור שלא יהיה, כשנמצאים בבית, כשהם מחוץ לבית, פנימיית 'אהבה' ובית הספר זה לשמור שלא יקרה.

<טלי יפת: אני רוצה לציין, לא יודעת אם אתה אמרת שיש לנו אחוז גבוה מאוד של ילדים שנפגעו, היו קורבנות, ואז גם מטבע הדברים גם חלק, לא מזה, לא מטבע, לצערי, מטבע הדברים זה מה שקורה, המון פעמים ילד שהוא קורבן הופך - - - אז הצד החינוכי יחד עם הצד הטיפולי, יחד, זה מאסט.

<ורדה ליבנה: אבל לפני הכול זה בית ספר לכל דבר.

<קריאה: הכול פתוח, כלכלת בית, סדנאות.

<טלי יפת: לי חשוב כשילד בא הביתה, אם אין כמעט כלום, אז מכמעט כלום הזה הוא יוכל להכין לעצמו אוכל ושהוא יוכל להיות ה-handy man של עצמו ולא יצטרך להזמין בעלי מקצוע, בשביל זה יש סדנת עץ וסדנת מתכת וחשמל וכמובן סדנה של היזמים הצעירים - - - כי הילדים מאוד מאוד מוכשרים וצריך לפתח בהם את הכישרון הזה שלהם.

<טלי יפת: ניכנס לכלכלת בית.

<טלי יפת: העבודה הזאת נמצאת אצלי בכלכלת בית, הנושא של האינטליגנציות המרובות בכלכלת בית.

<טלי יפת: יש איתם מורה מאוד ייחודית, דרך אגב, כי אין היום מורים לכלכלת בית ואין הכשרה למורים לכלכלת בית וזה נורא נורא חשוב כי הילדים צריכים להגיע הביתה, הם באים אחרי - - - כי לא היה לנו, אין אוכל במקרר, עם מה שיש במקרר לדעת להכין.

<טלי יפת: וגם לדעת מה בריא ומה צריך להכניס ל - - - אם תראו בכניסה, גם צרכנות נבונה נכנס לתוך זה, כולל הקיץ, איך אני צורך בקיץ את כל מה שיש בחוץ בלי שיסדרו אותי וירמו אותי ומה אני עושה אם כן סידרו אותי וכן רימו אותי, למי אני פונה?

<טלי יפת: מה שנקרא התחלה לחיים של כישורי חיים.

<טלי יפת: אפשר לראות פה בתמונות את הילדים שעוברים את כל התהליך, מתכנון ארוחה עד רחיצת כלים, ההכנה של זה.

<טלי יפת: פה, שתדעי, אי אפשר לעשות דיאטות, כי כל מה שהם מכינים הם יודעים שהם גם נותנים.

<טלי יפת: הילדים כאן לומדים שזה 'לא רק אני מקבל, אלא אני גם נותן', לא רק מגיע לי.

<ורדה ליבנה: - - - בעצם כל תכניות ההכנה לחיים משולב בהם גם כל תכניות הליבה של בית הספר.

<ורדה ליבנה: זאת אומרת אם זה בישול ואפייה וכו' ייכנס פה מתמטיקה או טקסט שפה כמתכון - - -

<טלי יפת: רואים את זה מכל הבחינות.

<טלי יפת: יש לי כאן מורה מקסימה, אנחנו דיברנו על לקחת מערכים לאורח חיים.

<טלי יפת: לא להישאר רק במילים של הערכים, כי מה החוכמה?

<טלי יפת: זה חיי היום יום.

<טלי יפת: היא החליטה לפתוח קפיטריה למעשים טובים והילדים מסנגרים על עצמם ואנשים ממליצים עליהם, אנשי צוות או ילדים אחרים, מציגים למה מגיע להם לשבת בקפיטריה למעשים טובים ולקבל תעודת הצטיינות על מעשים טובים.

<טלי יפת: זה לעבור מערכים לאורח החיים של היום יום.

<טלי יפת: כיף לי לתת את התעודות האלה לילדים, יש שם את כל הרציונל, את עוד לא ראית את זה אפילו, את כל הרציונל של התכנית של קפיטריה למעשים טובים.

<יואב אפלבוים: טלי.

<טלי יפת: תן לי חמש דקות.

<טלי יפת: אתם יכולים לראות פה, זה מסע ספרותי, שזו מסורת - - -

יפעת שאשא ביטון: לי כיף פה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מה איתכם, אני נהנית פה.

<טלי יפת: 10 שנים קיבלנו 10,000 שקל על המסע הספרותי.

<טלי יפת: את יודעת מה זה ללכת עם כל הצוות לסטימצקי, כל אחד לוקח עגלה ויכול לשים ספרים ב-10,000 שקל?

<טלי יפת: זה היה חלום.

<טלי יפת: אני לא יודעת כמה אנשים קראו את פוליאנה, אבל המסע הספרותי אל עצמי, אל הבעיות שלי והקשיים שלי דרך ספרי הילדים, זה הרעיון.

<טלי יפת: אז יש פה את כל ספרי הילדים של - - -

<יואב אפלבוים: טלי, אני אקטע אותך רגע, יפעת העירה הערה שאני מוכרח להתייחס אליה.

<יואב אפלבוים: אמרת שכיף לך ואת מרגישה כאן כיף.

<יואב אפלבוים: כך אמרת, לא?

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<יואב אפלבוים: אז את מצטרפת לחברה מאוד טובה.

<יואב אפלבוים: לא רק שכל מי שמבקר אצלנו - - - אני בין היתר אחראי בעמותה לגיוס תרומות ואנחנו עושים ערבי התרמה בארצות הברית.

<יואב אפלבוים: בכל ערב כזה יש את מה שנקרא honor, האיש המכובד, לפני 4 שנים ה-honor הייתה גב' ד"ר לורטה ג'ונסון מבולטימור.

<יואב אפלבוים: לורטה היא כושית שלפני 15 שנה הייתה מגישת תה בחדר מורים בבולטימור והיא אמרה לצוות שם שהיא תהיה פעם מורה.

<יואב אפלבוים: יכול להיות שהיום היא כבר בראש, אבל כשהיא באה הנה היא הייתה סגנית ראש הארגון הפדרלי של המורים בארצות הברית.

<יואב אפלבוים: אתם מבינים איזה כברת דרך היא עשתה.

<יואב אפלבוים: היא אמרה שהיא מוכנה להיות honor, פנו אליה, אבל היא מוכרחה לראות את המקום, היא באה לישראל והיא מקדישה שעתיים בלוח הזמנים לבקר ב'אהבה'.

<יואב אפלבוים: השעתיים הפכו להיות 6 שעות, ולא באשמתי, אני לא הייתי פה, אבל הצוות סייר איתה.

<יואב אפלבוים: היא ביקשה להישאר כדי לראות עוד ועוד.

<יואב אפלבוים: לא נחזיק אותך פה מעבר ל-8 שעות.

<יואב אפלבוים: וכשהיא עמדה על הבמה בערב עצמו, היו שם כ-800 אנשים שחלקם הגדול אמריקאים עוסקים בחינוך וחלקם מממנים חינוך.

<יואב אפלבוים: היא אמרה, 'חבר'ה, אנחנו האמריקאים עושים דברים מאוד גדולים, אבל כדאי לנו גם ללמוד מאחרים, מי שרוצה ללמוד מה זה ילד עם צרכים והתשובות להם כדאי שיעשה מה שאני עשיתי, רק מראש יתכנן 12 שעות'.

<יואב אפלבוים: אז את בחברה טובה, כי הסלוגן שלנו אומר 'אם את הולכת בעקבות הלב תגיעי לאהבה'.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<טלי יפת: שם על הקיר למעלה, עברנו בצ'יק ולא נחזור, יש לנו פעילויות עם המשטרה, כי מאוד חשוב לנו שהקשר עם המשטרה יהיה קשר חיובי ולא רק סביב האירועים שהילדים חווים חשיפה שלהם.

<טלי יפת: הנגרות, הייתה לנו תחרות תערוכה - - - עד המוצר.

<טלי יפת: התכנון, השרטוט, הסבלנות, כי זה לא לוקח שיעור אחד או שניים, ההתמדה לילדים עם הפרעות קשב וריכוז והפרעות אחרות, הרצון לעשות.

<טלי יפת: ביקשתי מהמורה שאת הדברים שנשארו היא תוציא החוצה.

<יואב אפלבוים: אחד הכעסים שלי על משרד החינוך ש - - -

יפעת שאשא ביטון: - - - למשל אתמול היה לנו דיון בנושא הזה - - -

<ורדה ליבנה: למעשה מנהל בית ספר היום, נגיד כמו טלי, שרוצה להכניס עוד שעות צריך לעשות את זה בכל מיני - - - של שעות.

<טלי יפת: תדעו לכם שלזכותו של יואב, אני אומר את זה כי זה חובה לומר, אין מורים, אם לא היו הפורשים לפנסיה מוכנים לבוא לעבוד בתשלום של יואב לא היו לנו הסדנאות האלה והן כל כך חשובות.

<טלי יפת: אני רוצה להיכנס לשם, בואו לשם איתי.

<טלי יפת: בדרך אני אגיד לכם, בשקט בשקט - - - יש לכם פה את ה - - - יש פה את החשמל ויש את המשחקים, יש גם אביזרים שלוקחים הביתה.

<טלי יפת: עוד פעם, לתכנן, כל מערכת קושי, המכונות של הכיפופים ולצבוע את זה, תסתכלו את הצביעה של הילדים, זה שילוב עם חשמל, זו מנורת לילה, שילוב מתכת עם למידה של חשמל.

<ורדה ליבנה: טלי, היה טבעי שילדים עם בעיות התנהגות קשות לעיתים נגיד שזה מסוכן.

<ורדה ליבנה: בואי תסבירי על החיבור בין חינוך לדברים האלה.

<טלי יפת: אני רוצה לומר לכם, שהכללים האלה, לפני שנכנסים בכלל, של מה מותר ואסור והבטיחות והגהות וההסתכלות של המורה, מורה וסייעת תמיד, והכיתות שנכנסות לכאן הן קטנות, אני מחלקת אותם, כדי שבאמת לא תהיה בעיה של זה.

<טלי יפת: אני פורשת בסוף החודש הבא ואני יכולה להגיד לכם שב-12 שנה שלי פה אף ילד פה לא נפצע.

<טלי יפת: הם נפצעים במקומות אחרים ובדברים אחרים - - -

יפעת שאשא ביטון: - - - וזה מה שאומרת לכם המדינה, אי אפשר להחזיק אותם, לא עם עוד מורים בתוך הכיתה ולא - - - ממש לא.

<טלי יפת: זו המצאה של הילדים.

<טלי יפת: זו הדמקה, תסתכלו, קופסה שנלווית וכל החיילים.

<יואב אפלבוים: אבל יש התייחסות יותר רחבה לעניין הזה, כי, ורדה, ילדים עם בעיות התנהגות ותפקוד כזה - - -

<ורדה ליבנה: אתם הבנתם שאני שאלתי את זה בהפוך, נכון?

<ורדה ליבנה: או שאני צריכה להסביר את עצמי?

<יואב אפלבוים: לא, לא, ילדים עם בעיות התנהגות ותפקוד כמו הילדים שאנחנו קולטים, מצופה בקונבנציה שיהיו גדרות מסביב עם שומרים שידליקו אלף פנסים.

<יואב אפלבוים: למרות שילדים מעל גיל 12 אצלנו באישור המדריך יכולים לצאת החוצה ולחזור והשומר לא יעצור אותם, מתחת לגיל 12 הוא יעצור תמיד וידאג שיהיה להם מלווה, יש לנו, אני לא יודע אם הכי מעט, אבל אין לנו בריחות מפה, כמעט שלא.

<יואב אפלבוים: ילדים חדשים לפעמים לוקחים את הרגליים ואנחנו מוצאים אותם אחרי שעתיים.

<יואב אפלבוים: התחושה שאנחנו סומכים עליך או עלייך שכשתלמד את הכללים אנחנו נסמוך עליך יותר היא תחושה שמלווה את החצר שלנו, את הסדנאות כאן והתוצאות מדברות עד עצמן.

<יואב אפלבוים: אנחנו מתמודדים הרבה פחות עם בריחות, כמעט ללא תאונות.

<טלי יפת: אנחנו הולכים ליזמים הצעירים באהבה.

<טלי יפת: זו תכנית החינוך הרגיל.

<טלי יפת: אנחנו עושים אותה פה אני חושבת שכבר 15 שנה.

<טלי יפת: זה מה שנקרא הכנה לחיי עבודה.

<טלי יפת: תסתכלו על הקירות ואני אומר שכשיש לך מורה יצירתי אז השמים הם הגבול עם הילדים.

<טלי יפת: בזה אין ספק.

<טלי יפת: חוץ מזה שהיא עושה את כל האמנויות, המורה זיו תיכף תיכנס, ליזמים הצעירים יש לוח עבודה, הם מדביקים את שעות העבודה שלהם, את היצירות אנחנו מוכרים.

<טלי יפת: אני הלכתי לסוף התהליך.

<טלי יפת: כל התהליך של מה הצורך, סקר כדאיות, סקר שווקים, עלויות, תכנון וכמובן המכירה והם נורא אוהבים ויש לנו קבלות כדי לספור את הכסף כי בסוף השנה הם גם מקבלים את השכר שלהם על עבודתם, כל אחד לפי מה שהוא השקיע.

<טלי יפת: ואתם רואים, אין הרבה מה להראות כי זה סוף השנה, חילקנו את הכול, אבל אתם קצת רואים.

<טלי יפת: מי מזהה את זה?

<טלי יפת: אלה הם לוחות השראה.

<טלי יפת: למעלה זה תמונות, מוביילים.

<טלי יפת: יש אחד נשאר, שבשבת, הכול עבודת יד של הילדים.

<טלי יפת: הקטנים יותר, כל הרקמה וכל - - - יש תכנית ספירלית מתפתחת.

<טלי יפת: זיו, רוצה כמה מילים?

<טלי יפת: לוחות עד, לוחות שנה, יפעת, כאלה עם כל האירועים, השמחים והפחות שמחים.

<טלי יפת: אין אחד זהה לשני, הכול עבודת יד של הילדים.

<טלי יפת: איפה השעונים?

<טלי יפת: נשאר מהשעונים?

<זיו-מורה: לא, לקחו הכול.

<זיו-מורה: היה פה מלאי עצום, אבל הילדים לא ויתרו וגם קנו את רוב העבודות, שזאת המטרה, ליצור את הפרויקט המיוחד.

<זיו-מורה: מעבר לזה שכל הכיתות כמעט מגיעות לכאן והילדים מתנסים במיומנויות שונות שחלק מהילדים שלנו בחינוך הרגיל היום לא מתנסה בהם, מפגש עם חומרים שונים, כלי עבודה שונים.

<זיו-מורה: הפרויקט של היזמים הוא באמת פרויקט שמדמה בנייה של עסק.

<זיו-מורה: לא סתם נבחרים ילדים, לפני שנה עבדנו עם 6 ילדים, השנה עם 8, כי פשוט כמויות של ילדים כל השנה רודפים אחריי, 'אני רוצה רוצה רוצה'.

<זיו-מורה: הילדים מאוד רוצים להשתתף בפרויקט הזה, זה לא פרויקט פשוט, אני אומרת להם 'אתם זכיתם'.

<זיו-מורה: מי שמוכיח את עצמו בתחילת השנה, גם מבחינת משמעת וגם מבחינת יכולות מתקבל לפרויקט הזה.

<זיו-מורה: זה פרויקט של חטיבת ביניים, ז', ח', ט', לא של צעירים.

<טלי יפת: אני אעצור אותך לשנייה ואני אומר, כי יואב - - -

<יואב אפלבוים: זה המשפט האחרון.

<טלי יפת: בכל בתי הספר הרגילים, שיש בהם יזמים צעירים, יוזמים ומוציאים החוצה לביצוע אצל מישהו שמכין להם ועושה להם.

<טלי יפת: פה כל הליין של העשייה, לא רק היוזמה וכל מה שמסביב אלא באמת גם לייצר את זה ואז למכור את מה שאתה בעצמך ייצרת.

<טלי יפת: זה החלק הייחודי של הילדים פה.

<זיו-מורה: משפט אחרון שלי, כי אני לא סיפרתי.

<זיו-מורה: אני מאוד גאה בפרויקט הזה, אני רק רוצה להוסיף שהשנה הילדים היו שותפים גם בבניית המטרות של הפרויקט, כל תהליך האימוני והתהליך המעשי, ורק שימו לב שהשנה הפרויקט המרכזי היה לוחות השראה שמה שעומד מאחוריהם זה חשיבה חיובית.

<זיו-מורה: הילדים היו צריכים להוציא משירים ומהעולם שלהם מילים שהן בעצם מילות השראה, רק דברים חיוביים.

<טלי יפת: הם גם בנו אתר.

<טלי יפת: הם הכינו אתר והם בנו אותו, היזמים הצעירים, כל בית הספר, הכול מרושת באינטרנט, הכול - - -

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי ה-home sweet home - - -

<טלי יפת: זה מוצא חן בעינייך?

<טלי יפת: לכתוב את זה, לבחור את זה.

<טלי יפת: ראית איזה טעם טוב?

יפעת שאשא ביטון: ילדים שיצאו מהבית - - - זה אומר, ה- home sweet home- - - מדהים.

<טלי יפת: המקום הזה, פעם היינו נוסעים החוצה לחווה חקלאית, אתם זוכרים את הזמנים האלה?

<טלי יפת: פה זה החווה החקלאית שלנו.

<טלי יפת: יש ערוגה לכל כיתה, הילדים מגדלים את כל הצמחים, משולב בלימודי מדעים.

<טלי יפת: יש פה צמחי תבלין - - -

<יואב אפלבוים: עכשיו אני אספר לכם סיפור.

<יואב אפלבוים: אנחנו נמצאים בממלכה של דוד, אבל דוד זה השם הרשמי, זה דוד המלך.

<יואב אפלבוים: דוד הוא סייר בבית הספר, עד לפני כמה שנים - - - בואו נתקדם.

<טלי יפת: איזה כיף פה לבוא.

<טלי יפת: היה לי ילד שבנה לעצמו בית כאן

<טלי יפת: וכל פעם שהוא היה סוער הוא היה מתיישב למעלה, אמרתי 'מה אתה עושה פה?' 'אני משקיף על הכול, יש לי שקט'.

<טלי יפת: הלב שלי דפק כל פעם שהוא טיפס לשם, אבל.

<טלי יפת: ..

<יואב אפלבוים: עד לפני כמה שנים ילדים שהיה קשה להם בכיתה היו יוצאים לדוד המלך ופה היה שולחן, שולחן אחר, אבל במקום הזה הוא היה שותל איתם שתילים ומגדל אותם והם היו נרגעים.

<יואב אפלבוים: יום אחד הופיע השכן מכפר ביאליק, יש לנו כפר חקלאי שכן, שאגב, אחד התושבים שלו, בעל משק, הוא האלוף אורי שגיא, שהוא הנשיא שלנו, העצים מאחורה זו תרומה של אורי שגיא, גם שבעת המינים, הוא תרם כאן את כל שבעת המינים, והגיע בעל משק אחר אליי למשרד, אמר 'תקשיב, אני בעל משתלות שפר, משתלות הסחלבים הכי גדולה בארץ, 'עשיתי לביתי ואני אמשיך לעשות, אני רוצה לעשות עכשיו לילדי 'אהבה'.

<יואב אפלבוים: ' אני חובב סוסים והוא הקים לנו בתוך פינת החי אורווה, תיכף נראה אותה, והעביר לנו סוסים.

<טלי יפת: לרכיבה טיפולית.

<יואב אפלבוים: כמובן לרכיבה טיפולית.

<יואב אפלבוים: עכשיו לא רק שהוא נתן כסף, אלא הוא עבד פה פיזית עם הפועלים התאילנדים שלו.

<יואב אפלבוים: תפסתי אותו, אמרתי לו, 'תקשיב, בוזי, יש לי פה את דוד המלך, הוא עובד פה מתחת לעצים עם ילדים, עושה עבודת קודש, אבל אני רוצה לתחום לו את זה קצת'.

<יואב אפלבוים: אני התכוונתי שהוא ישים פה ארבעה ברזלי זווית עם איזה מחסום, עכשיו בואו נראה מה הוא התכוון.

<יואב אפלבוים: החום הוא חום אימים, אני התכוונתי למשהו אחד, הוא התכוון למשהו אחר.

<טלי יפת: הכול ממוחשב, כל ההשקיה ממוחשבת.

<טלי יפת: כל השולחנות האלה מלאים במשך השנה, הילדים מגדלים אותם מהניצנים הקטנים, מהזרע עד העציצים הגדולים.

<טלי יפת: פה זה לא סחלבים, אנחנו לא מגדלים סחלבים, אנחנו לא מתחרים איתו.

יפעת שאשא ביטון: מה מגדלים?

<טלי יפת: כל מיני צמחים אחרים ואנחנו מוכרים אותם למי שמעוניין.

<טלי יפת: שוב, הכסף רק לילדים.

<טלי יפת: הם אוהבים את זה.

<יואב אפלבוים: הפרק האחרון כאן קשור לתרומה של אותו בועז.

<יואב אפלבוים: פינת החי כוללת סוסים לרכיבה טיפולית, כוללת כלבים - - -

<טלי יפת: לגידול אישי.

<יואב אפלבוים: לא רק כלבים אלא גם מכרסמים למיניהם ונחשים.

<יואב אפלבוים: אתם יכולים לראות פה בשעות אחר הצהריים ילד הולך עם נחש כרוך סביב צווארו, לא ארסי.

<קריאה: גם ארסיים היו לנו, תפסנו ב-10 הימים האחרונים שניים.

<יואב אפלבוים: יש ילדים שמגדלים כלבים.

<יואב אפלבוים: פינת החי הזאת קולטת כל יום בשנת הלימודים כ-70 ילדים בתהליכים טיפוליים, גם לרכיבה ולהנאה.

<טלי יפת: כשאני הגעתי ל'אהבה' היו רק שני חמורים.

<טלי יפת: הם עוד פה.

<טלי יפת: אני לא יודעת אם זה אותם שניים.

<יואב אפלבוים: היו רק שני חמורים, אבל כמובן פיתחנו ובוזי עזר לנו מאוד.

<יואב אפלבוים: אגב, אנחנו נעבור בדרך למרכז החירום, פה מעבר לגדר יש נחל פוארה, שכמו במדינת ישראל בחלק מהנחלים הוא מאוד מוזנח עד עוד שנה.

<יואב אפלבוים: הולכים לפתח פה טיילת מאוד יפה והמועצה האזורית הלכה איתנו, אנחנו משנים את התכנית של הרכיבה, מקבלים מהמועצה האזורית עוד קצת אדמה והם גם ישפצו לנו את פינת החי.

<עידית ארבץ: רק שלא יצמצמו את המרחב ואז זה יסגור לכם את ה - - -

<יואב אפלבוים: לא, להיפך, הם הולכים איתנו.

<טלי יפת: אותו בוזי, אותו בועז ישב אצלי יום אחד ואמר לי 'תגידי מה עוד את רוצה?

<טלי יפת: ', 'תשמע, החזית של בית הספר נראית נורא, הייתי בברצלונה, ראיתי את הבתים של גאודי', מה, רק הוא יכול?

<טלי יפת: גם הילדים שלנו יכולים.

<טלי יפת: השגתי ממשרד החינוך אמן מורה, במשך שנתיים הוא הגיע לכאן, הוא עשה עם הילדים את עבודת הפסיפס הענקית שאם לא ראיתם, תיכף תראו אותה בכניסה לבית הספר - - -

<יואב אפלבוים: הם ראו.

<טלי יפת: בועז, הוא עם המכנסיים הקצרים והתאילנדים, עשה את כל הפיתוח הסביבתי מסביב שם, כולל העצים לגובה שייתנו הצללה לשטח, שיהיה יותר נעים לילדים.

<טלי יפת: זהו.

<טלי יפת: אני אומַר שמי שעובד ב'אהבה' זוכה לפגוש את האנשים הטובים באמצע הדרך, כדברי המשורר.

<טלי יפת: יש לנו סוללות של מתנדבים פה, ביניהם רפאל שאימץ אותנו, סיפרת על זה קצת, יואב?

<טלי יפת: רוח ההתנדבות, זה פשוט לא יאומן.

<טלי יפת: הפינה הזאת, שאלתי פעם את בוזי 'תגיד, מה אנחנו יכולים לעשות למענך?

<טלי יפת: כל כך הרבה עשית למען 'אהבה'.

<טלי יפת: ' הוא אומר, 'יש לי שלושה חברים טובים ואני רוצה להנציח אותם במקום שמח' - - -

<רחל סעדה: תודה רבה.

<טלי יפת: תודה רבה שבאתם, זה כל כך חשוב.

<עידית ארבץ: כל מה שאתם עושים למען הילדים האלה זה - - -

<טלי יפת: אני אפרד מכם, אתם ממשיכים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, טלי.

יפעת שאשא ביטון: (המשך הסיור).

<יואב אפלבוים: נשאלתי מה זה פה.

<יואב אפלבוים: הבניין הזה, יש בו 8 דירות, ב-2 דירות מתגוררים השינשינים שלנו, מה שהם קוראים הקומונה, 4 הדירות האחרות זה רכזים שעובדים פה סביב השעון ואנחנו מעוניינים שהם יגורו כאן, כי אנחנו צריכים אותם ביום ובלילה, ו-2 דירות שייכות ל-18 פלוס.

<יואב אפלבוים: אנחנו הולכים לבקר באחת הדירות.

<יואב אפלבוים: יש לנו עוד 2 דירות במרכז החירום שנמצא פה ממול, של 18 פלוס.

<יואב אפלבוים: שני החבר'ה האלה, ההורים שלהם עובדים במספנות ישראל, מספנות ישראל בניסוי מוצלח איתנו קלטו שני 18 פלוס שהגיעו לרמה של מנהלי משמרות.

<יואב אפלבוים: יכול להיות שאחד מהם פה, מגזר פרטי, ואז אנחנו הסכמנו לקבל כמה חבר'ה של מספנות ישראל, ילדים של עובדים בקיץ, שהם משלמים להם את השכר, אבל אנחנו מעסיקים אותם.

יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד.

<יואב אפלבוים: אני אתן שתי מילות מפתח ואחר כך החבר'ה ייתנו את שלהם.

<יואב אפלבוים: על ההחלטה להקים את פרויקט 18 פלוס סיפרתי לכם, אנחנו נמצאים באחת הדירות.

<יואב אפלבוים: שלושת הנשים שההבדל ביניהם לבין מלאכים בשמים זה שאין להן כנפיים, רונית, עובדת סוציאלית שמרכזת את הפרויקט, אילנה ואתי, הן מלוות את הפרויקט, כשאתי גרה כאן.

<יואב אפלבוים: אין לי יותר מה להוסיף.

<יואב אפלבוים: חבר'ה, כשאתם מדברים ומספרים על עצמכם, בטח ירצו לשאול אתכם שאלות, אז תעשו את זה בקצרה, אבל תספרו מאיפה הגעתם, אם הייתם ב'אהבה' כמה זמן הייתם ב'אהבה' ומה אתם עושים היום.

<יואב אפלבוים: מי רוצה להתחיל?

<ניר-דייר: אני הייתי בפנימייה מגיל 8 וחצי עד 13.

<ניר-דייר: אחר כך יצאתי מהפנימייה ועברתי לפרויקט לפני הצבא.

<ניר-דייר: יואב עזר לי להתגייס לצבא, בהתחלה לא רצו לקבל אותי לצבא.

<ניר-דייר: בסוף הייתי בקבע, הייתי 4 שנים בצבא, השתחררתי, נפצעתי, עברתי שיקום והתחלתי לעבוד במספנות ישראל, חודשיים אחרי ניתוח.

<ניר-דייר: היום אני אחראי רציף שם, זה אומר אחראי משמרת, אחראי על כל מה שקשור בתפעול של הרציף, בדיקה של האוניות, ניקיון, ציוד הרמה.

<ניר-דייר: יש לי צוות של עוד 3 חבר'ה, פלוס צוות של חברת עובדי קבלן שנותנים שירותים לנמל.

<עידית ארבץ: כל הכבוד.

<יואב אפלבוים: ניר שוכח פרט אחד מזערי, קטן, שאנחנו ישבנו פה לפני שלושה שבועות, יחד עם מנהלת משאבי אנוש של מספנות ישראל וניר אמר שהוא רוצה להמשיך וללמוד ואז הוא אמר 'אני רוצה ללמוד הנדסאי', לפני שהספקתי לשאול למה לא מהנדסים ניר נתן את התשובה ואמר 'אני מפחד שלימודי הנדסה בטכניון יגזלו ממני את כל הזמן ואני לא אוכל לעבוד ולהתפרנס'.

<יואב אפלבוים: ניר קיבל מאיתנו הבטחה אישית שאם הוא יעשה מאמץ וישלים את הבגרויות ויתקבל לטכניון אנחנו, יחד עם מספנות ישראל, נדאג לזה שהוא ילמד הנדסה וגם יוכל להתפרנס ולפרנס את עצמו בכבוד.

<רונית עו"ס: ושהוא השיג לנו תרומה.

<רונית עו"ס: הוא השיג אותה, לדירות, של סלון ומכונת כביסה ומייבש כביסה.

<רונית עו"ס: הוא בא עכשיו כמישהו שתורם למקום שבו הוא גדל.

<רונית עו"ס: זה מקסים.

<עידית ארבץ: כל הכבוד, תענוג לשמוע את הדברים.

<יואב אפלבוים: בגלל שהתחלנו עם ניר אני רק אשלים ואני אומר לכם שאחרי פרויקט 18 פלוס יש לנו פרויקט שנקרא 'משפחה צומחת'.

<יואב אפלבוים: על פי כל המחקרים והספרות ילדים עד גיל 3, למעשה מתעצבת האישיות שלהם, מ-0 עד 3.

<יואב אפלבוים: אנחנו מנחים חבר'ה צעירים שלנו, שגמרו כבר את הפרויקט, שמתחילים מסלול של זוגיות ומשפחה ועד מלאת לילד 3 יש לנו כרגע שלושה בתהליך ואנחנו נמשיך ונפתח אותו.

<אילן-דייר: שלום, אני אילן, משרת בחיל האוויר.

<אילן-דייר: קודם כל לפני שאני מספר על חיל האוויר, אני עליתי מאוקראינה לבד, מכל מיני סיבות אישיות עליתי לבד, הייתי גר בתל אביב ובאתי לפה כי סיפרו לי שיש כאן 18 פלוס.

<אילן-דייר: אני דיברתי עם רונית והסברתי לה שאני צריך את המקום ואני מוכן הכול כדי לעבור מתל אביב לפה ואני צריך את העזרה וקיבלתי את העזרה פה.

<אילן-דייר: אני משרת שירות לא קל בחיל האוויר, ברמת דוד, ואני מאוד גאה בעצמי, כי פעם לא הייתי חושב על זה, הייתי חושב איך לשלם שכר דירה, איך לגמור את החודש, כך הייתי חושב.

<אילן-דייר: היום המקום הזה נתן לי הרבה כלים ואני עדיין לוקח הרבה כלים שאני צריך ויש לי פה צוות שאני חושב שבאף מקום אני לא אקבל אותו ותודה לכל מי שעוזר לי בתהליך הזה.

<אילן-דייר: אני רוצה רק להצליח - - -

<עידית ארבץ: אתה תצליח.

<אילן-דייר: כן, ברור.

<עדנה זלמנסון: באיזה גיל עלית?

<אילן-דייר: אני עליתי בגיל כמעט 18, לבד.

<רונית עו"ס: לא, הוא גדל כאן.

<אילן-דייר: הייתי בפנימייה, אבל - - -

<יואב אפלבוים: כמה שנים היית בפנימייה?

<אילן-דייר: הייתי כמעט 5 שנים ב'אהבה'.

<אילן-דייר: הייתי בהתחלה אצל עליזה ואז עברתי לרותי משה, היום אני גר בפנימייה - - - אבל בסופו של דבר המקום הזה נתן לי הרבה כלים.

<יואב אפלבוים: תודה.

<אלכס-דייר: אני אלכס, בגיל 6.5 נכנסתי לפנימייה.

<אלכס-דייר: הייתי בה 10 שנים.

<אלכס-דייר: תקופה לא פשוטה הייתה לי, אבל עזרו לי הרבה, נתנו לי הרבה צ'אנסים.

<אלכס-דייר: אני בן 20, בטירת הכרמל, בסיס - - - אני פה בפרויקט שנתיים, עברו לי די מהר.

<אלכס-דייר: אני ממש נהנה פה, יש פה חברים, לא מרגיש לבד, הכול פתוח, כולנו מבלים, אם זה לשבת לדבר, לשוחח.

<אלכס-דייר: זהו, אני שמח להיות פה.

<דני אריאל: אלכס לא סיים ב'אהבה', הוא בכיתה ט' או י' החליט שכבר הגענו לו עד לפה והוא צריך לנשום, הוא הלך, עשה דברים אחרים.

<רונית עו"ס: הלך לפנימיית הרטוב וחזר אלינו.

<רונית עו"ס: נשם קצת וחזר.

<דני אריאל: חזר כבר לפרויקט, הוא לא חזר לפנימייה.

<רחל סעדה: אתה חוזר כל ערב מהצבא?

<אלכס-דייר: יומיות.

<אלכס-דייר: ממשיך את המורשת של אח שלי.

<רונית עו"ס: נכון.

<רונית עו"ס: יש לאלכס אח שהיה אצלנו, סיים אצלנו לפני 5 שנים ויש לו עוד אחות שהייתה אצלנו.

<יואב אפלבוים: ניקו אחיו למד, אנחנו מימנו לימודים של רפואה אלטרנטיבית, עיסוי.

<רחל סעדה: אבל כל הנערים שרוצים להמשיך מתקבלים?

<רחל סעדה: יש מספיק מקום?

<רחל סעדה: מה לגבי הביקוש וההיצע?

<יואב אפלבוים: צריך לחשוב במושגים של כפר, לא גומרים פה עשרות עשרות כל שנה י"ב, גומרים שבעה-שמונה.

<יואב אפלבוים: לא ייתכן שנער או נערה שזקוקים למסגרת הזאת ורוצים להיות כאן שלא יקבלו את המסגרת.

<יואב אפלבוים: מפה אנחנו ממשיכים הלאה.

<יואב אפלבוים: יש חבר'ה שבגלל סיבות שונות לא הולכים לשרת בצבא וזקוקים להשתלב בהוסטל, הם יילכו להשתלב בהוסטל.

<יואב אפלבוים: הבנים, רובם משרתים בצבא, 99%.

<יואב אפלבוים: אגב, מאז שפתחנו את הפרויקט גמרתי לשמוע 'אני רוצה להתגייס למשמר הגבול ולהרביץ לערבים'.

<יואב אפלבוים: היום ההשפעה החזקה של הפרויקט, שבו חבר'ה בעידוד שלנו מתגייסים גם ליחידות קרביות מביאה לזה שכל הבנים מתגייסים, יש פה ושם בודדים במשך השנים שאנחנו לא מוותרים, אז הם משתלבים בשירות הלאומי.

<יואב אפלבוים: בנות, חצי מתגייסות וחצי הולכות לשירות לאומי ואנחנו כמובן מלווים אותם.

<רחל סעדה: מה השיתוף של המדינה?

<רחל סעדה: עוזרים קצת?

<יואב אפלבוים: קודם כל הפרויקט הזה בנוי על תרומות.

<יואב אפלבוים: אנחנו היום עובדים בשיתוף עם ילדים בסיכוי, שלהם יש מרחב של דירות בכל הארץ.

<יואב אפלבוים: אגב, הם למדו את זה מאיתנו, הם העתיקו את המודל מאיתנו, ואנחנו בשמחה, אנחנו אף פעם לא שומרים את הקלפים קרוב לחזה, אלא רוצים לשתף ולקדם.

<יואב אפלבוים: מה שדיברתי על שיתוף ההורים, כשאנחנו פתחנו את הפרויקטים של הקבוצות, הביטוח הלאומי והמועצה לילד החוסה באו ללמוד מאיתנו את המודל ואחרי זה אימצו אותו ברמה הארצית.

<יואב אפלבוים: אז ילדים בסיכוי מקבלים איזה שהיא תמיכה של משרד הרווחה, אבל אם את שואלת אותי הייתי רוצה לראות שהמדינה לוקחת אחריות על החבר'ה במימון מה שנקרא הועדה, תשלום חודשי.

<יואב אפלבוים: אולי לרשום כאחת הנקודות שלכם לקדם הלאה, בגילאים מאוחרים יותר.

<יואב אפלבוים: כן, הכול בנוי על תרומות וילד אצלנו לא יישאר אחרי גיל 18 ברחוב או במקום שיזיק לו, אלא אנחנו נדאג לו להמשך.

<יואב אפלבוים: אם פה מלא אנחנו יודעים גם לשכור דירות.

<אורית-דיירת: אני אורית, בת 34, הייתי פה מגיל 10 עד גיל 18, גם לי לא היה קל פה כי לא היה לי קל עם עצמי והמקום הזה תמיד מרגש אותי מחדש, כי לבוא לפה מבחינתי זה לבוא הביתה, מה שבאף מקום לא הרגשתי.

<אורית-דיירת: המקום הזה הקנה לי כישורים חברתיים, להכיר עוד ילדים כמוני.

<אורית-דיירת: אני ממש מתרגשת.

<אורית-דיירת: גדלתי וצמחתי מהמקומות האלה, של הקושי, של הכאב.

<אורית-דיירת: היום אני מאמנת אישית ליחסים בין הורים לילדים ואני מגבילה את זה לילדים ונוער.

<אורית-דיירת: זה הייעוד שלי, דווקא מהמקומות האלה שפגשתי גם ילדים שהם מבתים כמו שאני באתי, קודם כל הרגשתי שונה, ומהכאב הזה רק צמחתי, בזכותם, בזכות דני, יואב, אתי.

<דני אריאל: אורית הייתה ברביעייה הראשונה של הבנות של ה-18 פלוס.

<יואב אפלבוים: כבר סיפרתי לכם שניצלתי את י"ג-י"ד של ש"ס.

<יואב אפלבוים: היום אני יכול להגיד לכם, חלק מהשיער שאיננו אצלי - - -

<רונית עו"ס: תגידי שאת אמא לילדה.

<אורית-דיירת: אחד הדברים שהיה חשוב לי זה שסוף סוף אף אחד לא ויתר עליי.

<אורית-דיירת: הם באמת כאילו, מה שלא עשיתי ולאיזה כיוון שלא בעטתי, הם היו שם איתנים וחזקים, גם כשעליתי להם באמת, אני יכולה להעיד, יש פה מדריכים ש - - -

<דני אריאל: דינה.

<אורית-דיירת: כן.

<אורית-דיירת: הם לא ויתרו עליי וזה מה שהכי גרם לי להתפתח.

<אורית-דיירת: מספיק אדם אחד שיאמין בך ולא יוותר עליך בשביל לגדול ולצמוח.

<אורית-דיירת: זהו.

<עידית ארבץ: כל הכבוד לך.

<יואב אפלבוים: האמת שהיו צריכים להיות עוד כמה בני 28-30, אבל מקומות העבודה והסיפורים עיכבו אותם.

<עידן-דייר: אני עידן, אני בן 18.5, גדלתי בפנימייה מגיל 8 ועזרו לי בכול.

<עידן-דייר: עכשיו אני לקראת גיוס, נכנס לכל ה - - - יש פה אווירה טובה, יש פה חבר'ה טובים.

<דני אריאל: יותר חופש מבפנימייה.

<רונית עו"ס: הוא עוד לא נכנס, הוא בשלבים שבין לבין.

<רונית עו"ס: הוא עוד לא עבר - - -

<דני אריאל: אבל יש יותר חופש.

<רונית עו"ס: יותר חופש.

<רונית עו"ס: החופש הזה לפעמים הוא קשה.

<עדנה זלמנסון: אני רואה את זה מאיתי שעכשיו הגיע אליכם.

<רונית עו"ס: מאוד קשה החופש הזה.

<רונית עו"ס: יש איזה שהיא פנטזיה של הצעירים שלנו שכשהם יסיימו את הפנימייה, הם יגיעו סוף סוף לחופש והם מגיעים לכאן, הם נכנסים, זה בעצם מסלול רכבת, הם נפרדים מהמקום שבו הצרכים הבסיסיים מסופקים כל הזמן.

<עדנה זלמנסון: זה מאוד עוטף אותם מכל הכיוונים.

<רונית עו"ס: מאוד עוטף ופה הם צריכים פתאום לעלות מדרגה ולהתחיל להכיר, לקבוע תור לרופא ולעשות קניות בסופר ולהכיר את כל השירותים בקהילה.

<עדנה זלמנסון: זו אחת המטרות של המקום הזה, ללמד אותם את כישורי החיים האלה שבפנימייה יותר קשה כי בסך הכול - - -

<רחל סעדה: איך המדינה לא - - -

<יואב אפלבוים: אני לא יודע.

<יואב אפלבוים: תשאלי את - - -

<רונית עו"ס: אני חושבת שאולי לא מצליחים להבין שבגיל 18 הכנפיים לא מספיק חזקות לעוף.

<רונית עו"ס: לא מצליחים להבין, לא מספיק חזקות לעוף.

<עידית ארבץ: יש לי משפחה ב - - - זורקים אותם בגיל 18 החוצה, נותנים להם מזוודה, קדימה, לצאת לדרך והם יוצאים לדרך.

<עידית ארבץ: רק אנחנו - - -

<יואב אפלבוים: אבל עד גיל 18 בארצות הברית מטעינים אותם עם הרבה כישורים לחיים.

<עדנה זלמנסון: אבל הם יודעים שיש להם לאן לחזור אם קשה להם בדרך.

<רונית עו"ס: גם אל תשכחי שאצלנו הם יוצאים לצבא ועדיין בצבא זו אחת התקופות הלא פשוטות, המאתגרות של בחור צעיר בן 18.

<רונית עו"ס: מסגרת נוקשה, לא רואים כל כך את היחיד, רואים את המערכת, אתה חייב להתאים את עצמך.

<רונית עו"ס: הדרישות, שעות, אימונים קשים, מפרכים, שעות שינה מוגבלות, אתה חייב לבוא לבית לתמיכה, שאתה יודע שיש מישהו שעוטף אותך.

<יואב אפלבוים: סמל ראשון, הבמה שלך.

<ארון-דייר: אני ארון, אני בן 21, אני לא גדלתי ב'אהבה', באתי מאלוני יצחק.

<ארון-דייר: סיימתי י"ב, בגרות מלאה והכול, לאחר מכן עשיתי מכינה בחצור הגלילית, קדם צבאית, ואז הגעתי ב - - -

<רונית עו"ס: לפני שנתיים וחצי-שלוש הגעת אלינו.

<ארון-דייר: בהתחלה הייתה לי כניסה מאוד קשה, אתה יודע, מקום חדש, להתחיל שגרה חדשה והכול, כי הייתי גם בסוג של פנימייה, עטפו אותי באהבה ודאגו לי, ומזל שהייתה רונית, שתמיד דאגה לי, נתנה לי יד ועזרה.

<ארון-דייר: גם מקיקי ואילנה.

<ארון-דייר: התגייסתי לנח"ל, אני מפקד, מ"כ, בגדוד 931 ויש לי אחלה חבר'ה פה.

<ארון-דייר: באמת, נהנה וטוב לי.

<יואב אפלבוים: מה התכניות לעתיד?

<יואב אפלבוים: מתי אתה משתחרר?

<ארון-דייר: ביולי 16'.

<יואב אפלבוים: ו-?

<ארון-דייר: קבע, בעזרת ה'.

<יואב אפלבוים: אחרי שתחזור מדרום אמריקה.

<רונית עו"ס: לא, הוא נוסע למזרח.

<יונתן-דייר: אני יונתן, אני משרת בשירות לאומי, בעכו.

<יונתן-דייר: אני מתנדב גם במשטרת - - - אני סמל שני במשטרה, קיבלתי כמה - - -.

<יונתן-דייר: הגעתי לפה מ - - -

<רונית עו"ס: מאומנה.

<רונית עו"ס: מקיבוץ אילון.

<יונתן-דייר: כן, קיבוץ אילון ובית הספר למדעים ואמנויות מעלה.

<יונתן-דייר: וזהו.

<רונית עו"ס: יש לו פה אחות אצלנו.

<רונית עו"ס: הם התאחדו אחרי שהם נפרדו בילדותם המוקדמת, אימוצים.

<רונית עו"ס: היא גדלה אצלנו בפנימייה והם התאחדו כששניהם הגיעו לגיל 18.

<רונית עו"ס: איחדנו ביניהם והם ביחד.

<יואב אפלבוים: מתי הניתוח?

<רונית עו"ס: בעזרת ה'.

<רונית עו"ס: ביום ראשון אחותו נכנסת לניתוח שתל באוזן, היא חירשת.

<רונית עו"ס: היא נכנסת לניתוח שתל בבני ציון ובעזרת ה' היא תשמע.

<רונית עו"ס: זה מאוד חשוב.

<אשר-דייר: אני אשר.

<אשר-דייר: אני למדתי באלוני יצחק, סיימתי שם, עשיתי מכינה קדם צבאית, כמוהו, אחרי זה התגייסתי לצנחנים, סיימתי את הצנחנים, לוחם, וזהו.

<אשר-דייר: עכשיו אני בשחרור.

<אשר-דייר: ב-20 אני משתחרר, גוזר את החוגר.

<אשר-דייר: אתמול היה לי ראיון ברכבת, נכנס לרכבת, סיימתי תעסוקתית ואחרי הרכבת - - - בעזרת ה'.

<יואב אפלבוים: מאיזה עדה אתה?

<יואב אפלבוים: אתה חייב לבוא אליי ולהצטלם שוב.

<יואב אפלבוים: חבר'ה, אני מצולם עם אשר והתמונה תלויה אצלי בחדר, אבל הוא לא חייך ולפעמים שואלים אותי 'את מי אתה מחבק?'

<אשר-דייר: זה התאורה.

<יואב אפלבוים: זה הפרויקט שלנו.

יפעת שאשא ביטון: מקסים, כל הכבוד.

<רונית עו"ס: אנחנו מריעים באהבה לצעירים שלנו.

<רונית עו"ס: באמת הם עושים המון, זה כרוך במוטיבציה פנימית שלא תתואר, זה פשוט כל פעם הצעד הבא.

<רונית עו"ס: ממש ניתן לראות אחורה שהם עושים המון צעדים והכול מתחיל באמת בצעד אחד ועוד צעד אחד ועוד צעד אחד.

<רונית עו"ס: להיות מ"כ בצבא זה גדול, לסיים שירות צבאי זה פשוט - - - לחיילים שלנו, רגילים בבית, שאנחנו עוטפים אותם זה הישג גדול, להם זה הישג עצום, זה מדהים.

יפעת שאשא ביטון: אבל לא נקל ראש, הם אמרו שזה האמון ושעוטפים אותם ו - - -

<יואב אפלבוים: חבר'ה, תודה רבה.

<יואב אפלבוים: (המשך הסיור)

<יואב אפלבוים: אני אומר משפט וחצי ואחרי זה אפרת תציג.

<יואב אפלבוים: אנחנו נעשה סיור קצר ונשב למעלה לסיכום.

<יואב אפלבוים: בעניין מרכז החירום, אנחנו מטפלים בו ומנהלים אותו מ-2008, אחרי שהוא היה בקרית אתא והיה מאוד מוזנח משרד הרווחה פנה אלינו שניגש למכרז והודיע שאם אנחנו זוכים בו אנחנו מקימים בניין חדש.

<יואב אפלבוים: ואכן הבניין הזה חדש, הוא לא מ-2008.

<יואב אפלבוים: לצערי בסוף 2009, עם המשבר הכלכלי הגדול נפלו גם התורמים שהתחייבו לממן את כל הבנייה, אבל הצלחנו לגייס עוד כספים וכאן, אפרת, יש לי בקשה, למרות האכזבה שלי מהישיבה האחרונה של ועדת הרווחה, אני מוכרח לומר לשבחו של אלי אלאלוף, ותעבירו לו גם אתם, שאחד האנשים הראשונים שהתגייס לעזור לנו במשבר הזה היה אלי עצמו באמצעות קרן רש"י.

<יואב אפלבוים: הוא נתן לנו הלוואה של מיליון שקל ללא ריבית.

<יואב אפלבוים: אחריו התגייסו עוד כמה אנשים וכמה ארגונים וברוך ה' הבניין הזה קיים ומתפקד.

<יואב אפלבוים: הבמה שלך.

<אפרת אמיר: אני אספר בכמה מילים על מרכז החירום.

<אפרת אמיר: למרכז החירום יש שתי מטרות מרכזיות, המטרה הראשונה היא מטרה של הגנה על הילדים, בעצם הילדים שמגיעים לכאן אלה ילדים בטווח גילאים של 6 עד 14 שמוצאים מהבית בנסיבות מאוד דרמטיות, בשיא המשבר של חייהם.

<אפרת אמיר: הם מגיעים לכאן ולמעשה עוברים עוד איזה שהוא משבר סביב ההוצאה מהבית וכמו שאמרתי, המטרה הראשונה היא הגנה בפני כל מה שקורה להם ובכלל זה כל הפעולות שנעשות כאן נעשות בצורה הזו.

<אפרת אמיר: המטרה השנייה היא מטרה אבחונית.

<אפרת אמיר: בזמן שהותם כאן, שהוא זמן קצוב של מספר חודשים, שלושה חודשים, שהילדים אמורים להיות כאן אנחנו אמורים לאבחן אותם ואת משפחתם ולגבש המלצות לגבי המשך חייהם, האם הם יכולים לחזור הביתה או האם הם זקוקים לאחת המסגרות החוץ ביתיות השונות שקיימות.

<אפרת אמיר: בתוך כך הילדים מגיעים לכאן, כמו שאתם מבינים, במצב לא פשוט, אנחנו מקבלים אותם הרבה פעמים במצב הזנחה מאוד קשה.

<אפרת אמיר: יש לזה הרבה פעמים ביטוי פיזי, איך שהם נראים ואיך שהם אוכלים ומבחינת לכלוך, מהדברים הכי הכי בסיסיים ופשוטים שנראים לכולנו מאוד ראשוניים, ועד כמובן המצב הרגשי המאוד סוער ומבולבל שלהם.

<אפרת אמיר: הם מתקבלים כאן ומקבלים ליווי מאוד מאוד צמוד של מספר גדול של אנשי צוות, יש פה עובדים סוציאליים שמנהלים את המקרה, שאחראים על כל הקשר עם המשפחה.

<אפרת אמיר: המשפחה מגיעה לכאן אחת לשבוע ורק בהזמנה, שיחה עם עובד סוציאלי שעה, ביקור של שעה עם הילד, כשהעובד הסוציאלי נוכח ורואה כל הזמן את המשפחה ואת האינטראקציה שיש עם הילדים, שיחות הטלפון של הילדים עם הבית פעמיים בשבוע בזמנים קבועים, בעזרת המדריכים אנחנו מקשיבים לכל שיחת טלפון ומתערבים בהתאם לצורך, נאלצים אפילו לנתק שיחה אם השיחה היא מאוד פוגענית.

<אפרת אמיר: לאורך כל סדר היום של הילדים אפשר לראות, יש הרבה מאוד מבוגרים שמסתכלים עליהם.

<אפרת אמיר: אנחנו מסתכלים על כל דבר שקורה להם, אנחנו מדברים איתם המון, מלמדים אותם מאוד לחבר בין התנהגות לבין רגש, ללמד אותם שיש אפשרויות נוספות להביע את הרגשות ולהוציא אותם.

<אפרת אמיר: בעיקר משתדלים מאוד להיות קשובים ולהחזיר את האמון של המבוגרים שמאוד הלך לאיבוד.

<אפרת אמיר: יש פה בית ספר, הילדים לומדים פה בשתי כיתות, כיתת קטנים יותר, א' עד ג', כיתת גדולים יותר, ד' עד ו', לפעמים יש לנו גם ז'.

<אפרת אמיר: כמובן תכנית לימודים אישית, זאת אומרת שהמורים פה צריכים להמציא את עצמם מחדש כל פעם.

<אפרת אמיר: הילדים מגיעים לכאן, מן הסתם לימודים זה הדבר האחרון שמעניין אותם ועדיין אנחנו עסוקים בלתת להם חוויות של לימוד אחרות ושונות מכל מה שהם מכירים, חוויות של הצלחה, חוויות של מורה שרואה אותם ומקשיבה להם ומלמדת אותם, כמעט ולא בצורה פרונטלית כמו שאנחנו מכירים שמורה מלמדת.

<אפרת אמיר: אנחנו משקיעים בזה הרבה מאוד והמורות צריכות ממש לבנות תכניות אישיות לכל הילדים, שתלויות גם במצב הרגשי שלהם כמובן, גם במצב שאליו הם הגיעו.

<אפרת אמיר: אני יכוה להגיד שכל הילדים, באמת אנחנו יכולים לראות שמבחינה לימודית, למשל, יש תזוזה, מצליחים בחודשים שהם כאן להתארגן ולקבל חוויית למידה שונה ולצאת מפה הרבה פעמים עם הצלחות.

<אפרת אמיר: יש לנו כמובן פעילויות של אחר הצהריים.

<אפרת אמיר: לא אמרתי את זה קודם, יכולים להיות פה עד 15-16 ילדים גג, מקסימום.

<אפרת אמיר: יש פה פעילויות אחר הצהריים של חוגים, שעות פנאי, קוסם, חוג זומבה, חוג מחזור, כל מיני חוגים כאלה ואחרים, פעילויות פנאי.

<אפרת אמיר: עכשיו אנחנו בקיץ אז יש פעילות של קייטנה, הילדים יוצאים לטיולים.

<אפרת אמיר: אתמול הם היו במדרסה, נוסעים לשפיים, יש פעילויות כמובן שהן בתוך הבית מה שנקרא, בתוך המרכז.

<אפרת אמיר: זהו.

<אפרת אמיר: סיור.

<יואב אפלבוים: בואו נעלה נראה בעיניים.

<אפרת אמיר: ניכנס קודם לתחום בית הספר.

<אפרת אמיר: אתם רוצים לראות את החצר?

<אפרת אמיר: הילדים מבלים בה.

<אפרת אמיר: גם בבית הספר, גם אחרי הצהריים.

<אפרת אמיר: כמובן שהכול תחום.

יפעת שאשא ביטון: המגלשה לא מוצללת.

<יואב אפלבוים: יש פה בנות של השירות הלאומי.

<יואב אפלבוים: (ישיבת סיכום)

<יואב אפלבוים: אתם רוצים לשאול משהו לפני כמה דברים שאני ארצה לומר?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שאלנו תוך כדי סיור.

<יואב אפלבוים: אורית, הבחורה בת ה-30, אני זוכר אותה בת 18, יוצאת עם הקייטנה שלנו ללונה פארק, מבקשת ממני לעלות איתה על הגלגל הענק.

<יואב אפלבוים: אני עולה איתה על הגלגל הענק, קיץ, קייטנה, שמח, היא בת 18, ואז היא תופסת לי את היד ואומרת לי 'אני רוצה לשאול אותך משהו', אני שואל אותה 'מה?' ואז היא אומרת לי 'אתה חושב שזה הזמן לפתוח את תיק האימוץ שלי?

<יואב אפלבוים: ' שתבינו איפה הילדים האלה חיים ועם מה הם חיים.

<יואב אפלבוים: לונה פארק, קייטנה.

<יואב אפלבוים: לצערנו היא דוגמה לא טובה של אימוץ והיא למעשה פליטת אימוץ.

<יואב אפלבוים: האמא שלה המאמצת בעלת מקצוע חופשי, הבעל שלה, האבא המאמץ, בעל כמה משאיות להובלת זבל.

<יואב אפלבוים: כשדינה העובדת הסוציאלית כתבה עליה דוח לצבא היא גילתה שם מה מקצועם ודינה כתבה נהג, היא אמרה, 'את השתגעת?

<יואב אפלבוים: תכתבי נהג זבל, כי הוא זבל'.

<רחל סעדה: זה נושא לדיון אחר.

<רחל סעדה: הילדים בתוך המשפחות המאמצות.

<יואב אפלבוים: תראי, לרונית לא היה זמן לדבר, אבל למשל חלק מהבוגרים שאנחנו קולטים ממקומות אחרים הם נפלטי משפחות אומנה שאיתם צריך לטפל.

<יואב אפלבוים: יונתן, הילד הקצת חירש - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אם כבר סיפרת, היא פתחה את תיק האימוץ בסוף או לא?

<יואב אפלבוים: כן, והיא נפגשה עם האמא הביולוגית פעם אחת ויחידה.

<יואב אפלבוים: אני לא יכול לחדור ליותר פרטים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מגיעים לסיום הסיור שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זאת 'אהבה'.

יפעת שאשא ביטון: פתחתי וסיפרתי, אין הרבה מה להוסיף, אפשר לסייר ולשהות אצלנו הרבה שעות ולשמוע הרבה דברים ולראות עוד הרבה דברים, ברשותך וברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני רוצה לחבוש את הכובע השני שלי שהוא קשור קשר אמיץ מאוד ולנצל את ההזדמנות הזו שאת כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני מגיש לכם נייר עמדה, אתם תקבלו אותו למטה, אני במלוא הצניעות מציין גם מי אני בתחילת נייר העמדה כדי להבהיר שאני, סליחה על הצניעות, יש לי קבלות על הדברים שאני אומר.

יפעת שאשא ביטון: 43 שנה אני עובד רק בנושא של סידור חוץ ביתי לילדים בסיכון, יש לי שתי ידיים שמאליות, מתמטיקה זה לא בדיוק הצד שלי, אז מה נשאר לי?

יפעת שאשא ביטון: להיות עובד סוציאלי ולעבוד עם ילדים בסיכון.

יפעת שאשא ביטון: אני בוגר חיפה עבודה סוציאלית, היום אני גם יושב ראש העמותה לקידום הפנימיות הטיפוליות בישראל ואני סגן נשיא FICE ישראל.

יפעת שאשא ביטון: FICE היא ארגון בינלאומי שמאגד בתוכו כ-32 מדינות מרחבי העולם, שכולם ארגונים שעוסקים בילדים בסידור חוץ ביתי, ואני גם חבר ההנהלה הבינלאומית ויושב ראש ועדת הביקורת של ההנהלה הבינלאומית של FICE.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקש בדברים שאני מביא בפניכם להעלות נקודות שנדמה לי שהן שדות ופנסים לעבודה הלאה במישור הפרלמנטרי והחוקתי וקצת מכאבי הבטן שלנו.

יפעת שאשא ביטון: העמותה שלנו היא עמותה של מתנדבים, עמותה לקידום הפנימיות, כולה על טהרת המתנדבים, חוץ ממנכ"ל באיזה רבע משרה שמשלים את העבודה שלנו קשה מאוד להשלים, וכל המטרה היא לקדם את מצב הילדים בפנימיות ולקדם את הפנימיות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להדגיש דבר אחד שהוא בשבילנו דבר חקוק בסלע ולעיתים חברי כנסת, אנשי ממשלה, ציבור, לא מבינים את ההבחנה.

יפעת שאשא ביטון: כשאני מדבר על הפנימיות והפנימיות הטיפוליות אני מדבר על פנימיות בשירות ילד ונוער של משרד הרווחה, לא כפרי הנוער של משרד החינוך, ואני חייב לשים ולהדגיש את ההבדל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עובדים רק מול משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: יש בינינו שיתוף פעולה מלא, יש המון קונפליקטים בדרך, אבל בסך הכול יש שיתוף פעולה מלא לאורך כל הדרך, עם שאלות, עם תהיות, עם הערות, עם כעסים לפעמים, אבל קשה לי נורא כשמדברים על פנימיות ומכילים את כולם בסלט אחד.

יפעת שאשא ביטון: יש לי רעיון איך לפתור את זה, אבל את זה אני אומר בסוף.

יפעת שאשא ביטון: יש לי תחושה, ולא רק לי, שבשנים האחרונות הציבוריות הישראלית, ולצערי גם חברים בפרלמנט, נגררים אחרי עליהום שלא מוצדק, הוא לא מוצדק בנושא של עובדים סוציאליים, פקידי סעד ופנימיות.

יפעת שאשא ביטון: אני עד לכך במשך כל השנים, כמה עובדים סוציאליים משקיעים ומתלבטים וכמה פקידי סעד משקיעים ומתלבטים עד הרגע שהם מחליטים להוציא ילד מן הבית.

יפעת שאשא ביטון: ואני ודאי ער לכך כמה משקיעים בפנימיות כדי להוביל את הילדים למרכז החברה הנורמטיבית.

יפעת שאשא ביטון: זו לא סיסמה, זה אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: ועדת הרווחה האחרונה כונסה בעקבות כתבה בתקשורת.

יפעת שאשא ביטון: אני אז לא היה לי זמן לדבר, אבל הייתי מזכיר לכל החברים שביום שישי לפני כינוס הוועדה, בערוץ 10, בחדשות המרכזיות, הייתה כתבה עלינו ועל זוג שנקלט כאן ועל תחושת השליחות והעשייה של הזוג.

יפעת שאשא ביטון: אחת השאלות שאני שואל ומבקש זה כשאתם נתקלים - - - אגב בסוף ועדת הרווחה הלכתי לכיוון חניון הלאום ונתקלתי שם בצוות טלוויזיה של ערוץ 1 מראיין אמא שהילד שלה נמצא במרכז החירום בנווה מיכאל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא צריך להוסיף כדי שתבינו מה קורה ומי זה הילד שנמצא שם.

יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי ובשלב מסוים ביקשתי לדבר עם הכתבת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודע אם זה שודר או לא שודר, היא בכל אופן שמחה לשמוע אותי ולצלם.

יפעת שאשא ביטון: אם הכתבה הייתה נשארת רק עם הדברים של האמא, שאני מבין לליבה, אבל כנראה שהילד צריך להיות בחוץ, במרכז החירום, אם הכתבה הייתה נשארת רק ברמה הזאת, שלהם, שוב עליהום בלי לבדוק על העובדים הסוציאליים, הרווחה.

<רחל סעדה: בהתייחס למה שאתה אומר, אנחנו מקבלים הרבה פניות, לפעמים אני מקבלת טלפונים, 'לקחו לי את הילד', 'לקחו לי - - -', גם אם אנחנו רוצים לטפל בזה אין לנו אפשרות לברר.

<רחל סעדה: מקסימום אנחנו כותבים מכתב לשר ומה עושה השר?

<רחל סעדה: הוא מבקש מהעובדת הסוציאלית שמטפלת בתיק.

<רחל סעדה: אין לנו אפשרות גם לבדוק, לעזור.

<רחל סעדה: זאת אומרת יש איזה תסכול מצד אחד כהורה שאין לו לאן לפנות ואנחנו לא יכולים לעזור.

<עדנה זלמנסון: מוציאים צו של בית משפט בפני שופטת לנוער והשופט לא מאשר כל בקשה ולא מקבל כמובן מאליו את הבקשות - - -

יפעת שאשא ביטון: בואו נשים את הדברים על השולחן, יש הרבה פעמים שההוצאות הן לא מוצדקות, הן חפוזות, ולפעמים משקיעים כסף בלהוציא את הילד החוצה כשיכלו להשקיע את הכסף בלשקם את הילד בתוך המשפחה ולתת סיוע לאם.

יפעת שאשא ביטון: יש הכול מהכול.

יפעת שאשא ביטון: אני גם חייבת לומר, אני הסתובבתי נפעמת פה, באמת, כל היום הזה, זה פשוט מדהים, עם כל הכאב.

יפעת שאשא ביטון: אני הסתכלתי על הילדים, ניסיתי לחשוב מה עובר עליהם, אבל בואו נודה, מבלי שסיירתי בכל המקומות, שלא כל המרכזים האלה הם מרכז 'אהבה'.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אין לי בעיה גם, באמת במקום לבוא ולהגיד 'אה, הנה באמת הכול עובד כמו שצריך' ללכת להסתובב ולראות את המקומות שבהם זה פחות עובד.

יפעת שאשא ביטון: באותו דיון שאתה היית אנחנו דיברנו על המקומות שבהם הצוותים הם ללא הכשרה ושיש שם המון בעיות שמטייחים אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני למשל הרבה יותר מעריכה אמירה כמו שלך, שהיו פה הרבה פגיעות מיניות ואנחנו התמודדנו איתם ובדקנו אותם מאשר לנסות לטייח ובא מישהו מבחוץ ואופס, מגלים שזה לא בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אז לא לקחת את זה אישית, הרבה פעמים הדיונים האלה נוגעים במקומות - - -

<דליה סיני: לא, אבל אני חושבת שיואב דיבר על משהו יותר כללי.

<דליה סיני: את אמרת שיש הוצאות חפוזות וכדומה ואני בכל זאת רוצה כאן להתייחס לזה.

<דליה סיני: אין מערכת מושלמת, לא כל העובדים, לא ברפואה, לא בעבודה סוציאלית, לא בשום תחום, זה ברור.

<דליה סיני: אני חושבת שאם אני מבינה נכון, המסר היה שמוציאים ילד מהבית, זה לא שעובד סוציאלי קם בבוקר והוא מחליט להתלבש על הילד הספציפי ולהוציא אותו למחרת בבוקר.

<דליה סיני: זה עובר כל כך הרבה תהליכים, בתוך הרווחה ואחר כך מול בתי משפט וכדומה, שלהגיד 'הוצאות חפוזות', זה משהו שקשה לי לשמוע, כי זה בטח לא חפוזות, אולי אפילו מאוחר מדי.

<דליה סיני: את צודקת שיש הוצאות שאולי - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה, הייתי ממונה על הרווחה וטיפלתי אישית.

<דליה סיני: שאולי היה אפשר למנוע אם היינו בעולם מושלם והיו את כל התקציבים שבעולם, יכול להיות, אני לא בטוחה שזה רק כסף.

<דליה סיני: יש הרבה מקרים שאנחנו משאירים בקהילה ומשקיעים הרבה מאוד תקציבים ושירותים שניתנים ואחר כך הילד יוצא, ופה יכולים לספר עליהם, בגיל מאוד מאוחר ואז כבר קשה לפעמים לעשות איתם עבודה.

<דליה סיני: אז יש מחיר לכל דבר.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, זה מאוד מאוד מורכב.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה, כי באמת הייתי שם ואפילו יצא לי להיות בתוך טיפול של משפחות ברמה מאוד מאוד ספציפית.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לך שמהצד השני, אני גם אמרתי את זה, לא זוכרת מי עמד לידי, שזה נורא שיש ילדים שצריך להציל אותם מההורים שלהם וגם שם אנחנו ככה מאוד צריכים לראות, ובעיניי זה הרבה יותר חמור, איך אפשר להגביר את הענישה או להחמיר אותה ובאמת לזעזע, כי בעיניי זה הדבר הכי נורא שצריך להציל ילד מההורים שלו.

יפעת שאשא ביטון: יש הכול מהכול ואני בעד שכל העבודה הקשה והמשאבים שנדרשים, כל אחד זה עולם, אומרים, אז בואו נתייחס לזה ככל אחד בעולם ובואו נבדוק את זה לגופו של עניין ושלא ייווצר איזה שהוא שטנץ' במערכת כי לפעמים התחושה, בהרבה מאוד תחומים, שנוצר שטנץ' כזה ו'הנה זאת הדרך'.

<עדנה זלמנסון: זה הדימוי שהתקשורת מנסה ליצור, שהוא לא מדויק.

<יואב אפלבוים: אני ביקשתי במסר שלי לנסות ולבדוק את הדברים באמת עד סופם.

<יואב אפלבוים: המצב הפיזי וכוח אדם בפנימיות, כל מה שראיתם פה, הפסיליטיז, בנוי מתרומות, שהיום משרד הרווחה, כבר כמה שנים, יצר קרן שהיא קרן שיפורים שבו הוא עושה איתנו מטצ'ינג לשפר, אבל זה קוצו של יו"ד.

<יואב אפלבוים: צריך לקדם את הדברים האלה.

<יואב אפלבוים: בגדול, אני לא צריך לספר לכם, משרד הרווחה הוא לא תיק שרצים ועטים עליו וכתוצאה מזה גם התקציבים, אבל כשמדברים על כוח אדם, אני רוצה שתבינו, משרד הרווחה מתקצב מנהל של מערכת כזאת ב-11,500 עלות שכר.

<עדנה זלמנסון: עלות שכר.

<עדנה זלמנסון: תורידי 30% ו-40% מזה.

<עדנה זלמנסון: מי יבוא להיות מנהל בשכר של 7,000 שקל?

<עדנה זלמנסון: ברצינות.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה בוועדה, זו בדיוק הנקודה שהעלינו.

<יואב אפלבוים: דבר נוסף, אנשים מתעלמים מזה, אני פועל מוניציפאלית תחת מועצה אזורית זבולון.

<יואב אפלבוים: עיניי כלות כשאני מסתובב בארץ ואני רואה כל בית ספר בזכות מפעל הפיס, מומן בתרומה של מפעל הפיס.

<יואב אפלבוים: הדרך היחידה שלי להציג תמיכה לשיפוצים או לבנייה מחדש עבור הילדים זה דרך הרשות המקומית ומפעל הפיס.

<יואב אפלבוים: היה פה ראש מועצה אחד שהעז להגיד את מה שכולם חושבים, כשהוא עושה חשבון בין 20 היישובים שלו, ואני כלול בתוכם, את מי להעדיף, הוא ישר מסתכל כמה מצביעים יש לו.

<יואב אפלבוים: אף אחד מהילדים לא מהאזור שלו בכלל, למה שהוא יפנה למפעל הפיס וישקיע את הכספים שלו כאן?

<יואב אפלבוים: אם הייתם יכולים לדחוף, אני עושה את זה כקול קורא לכך שפנימיות יוכרו כרשות מקומית לצורך העניין הזה ויזכו גם הם לתמיכות של מפעל הפיס ולא רק לחסדי ראש מועצה או ראש עיר כזה או אחר, אנחנו רק נוריד את הכובע.

יפעת שאשא ביטון: את הנקודות האלה אתה ציינת במסמך העמדה?

<יואב אפלבוים: כן, את תקבלי את הכול.

<יואב אפלבוים: אנחנו עוברים תהליך של מכרוז.

<יואב אפלבוים: אין לי בעיה עם הנושא של המכרוז.

<יואב אפלבוים: יש לי בעיה, אבל אני מבין שמשרד האוצר לוחץ.

<יואב אפלבוים: צריך להאריך מה שיוצר, אבל מגיעים לאבסורדים, אתם נמצאים פה והנה מרכז החירום, סיפרתי לכם שנתקענו בסוף 2009 וכל בר דעת מבין ש-2009 זה השנה הכי גרועה, אבל הילדים היו תקועים שם בג'יפה, בקרית אתא, ואנחנו אמרנו שאנחנו הולכים עד הסוף.

<יואב אפלבוים: כשנפל התורם התחלנו לגייס כספים, גמרנו את האגורה שבאגורה שהייתה לנו בחשבון, נשארנו על מינוס.

<יואב אפלבוים: עברו שנתיים, משרד הרווחה יצא למכרוז על מרכז החירום, שוב, כי הוא עשה את זה כל 3 שנים, עברנו בדיקת איתנות כספית ולא התקבלנו, אמרו לנו לא.

<יואב אפלבוים: אני אומר להם 'חבר'ה, אתם יודעים על מה הוצאנו את הכסף?

<יואב אפלבוים: על אותו נושא שאתם כרגע עושים', תמתינו בסבלנות.

<יואב אפלבוים: ברוך ה', דחו את המכרז והלכו איתנו, אבל זה העמיד אותנו במצב אבסורדי.

<יואב אפלבוים: אני נותן לך נייר מיוחד, אני מבקש באופן אישי משהו שקשור ל'אהבה' בנושא של מכרוז, משנת 2000 אנחנו קיימים כאן ברשות משרד הרווחה, פנימיות ופנימיות טיפוליות, סיפרתי לכם את זה.

<יואב אפלבוים: פנימיות שמשרתות ילדים מהקהילה שלא רוצים להוציא אותם מהבית.

<יואב אפלבוים: אנחנו עושים את זה 15 שנה, עם סמל תעריף של משרד הרווחה.

<יואב אפלבוים: נכון שאנחנו היחידים בארץ שעושים את זה.

<יואב אפלבוים: נכנס משרד הרווחה עכשיו לתהליך של מכרוז של פנימיות שיקומיות והודיע לנו שפנימיית היום הטיפולית שלנו בעקבות המכרז תהפוך להיות פנימיית יום שיקומית.

<עדנה זלמנסון: שזה תעריף הרבה יותר נמוך.

<יואב אפלבוים: זה תעריף הרבה יותר נמוך, זה שירותים הרבה יותר נמוכים, זה להחליט יום אחד בבוקר ולהגיד לילד, להורים שלו ולכל מי שאנחנו עובדים איתו, 'אדוני, מהיום אתה לא טיפולי ואתה לא זקוק לשירותים שקיבלת עד היום אלא לחלק מהם'.

<יואב אפלבוים: אני אתן לך נייר ביד, אני פועל בכל הדחפורים מול משרד הרווחה.

<יואב אפלבוים: אני יודע שהמחוז מבין את הבעיה ואנחנו לא נוותר על זה, אבל נבקש התגייסות שלכם.

<יואב אפלבוים: בתי ספר בתוך הפנימיות מתוקצבים על ידי משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה בדרך.

<יואב אפלבוים: דיברנו, זה מוזכר כאן.

יפעת שאשא ביטון: מטצ'ינג של משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: ההשתתפות בעלות של סייעות, בהעסקה שלהן, בעצם הם פועלים כמו ברשות המקומית - - -

<ורדה ליבנה: בהגדרה של בית הספר, בהפרעות התנהגות התשלום של הסייעות הוא 100%.

<עדנה זלמנסון: לא, הוא 70%.

<ורדה ליבנה: אני יודעת על 100%.

<ורדה ליבנה: אני אבדוק.

<עדנה זלמנסון: טוב מאוד, אם תצליחי - - -

<ורדה ליבנה: אני יודעת מה אנחנו מתקצבים בכל הכיתות לבעיות התנהגות וזה לא שונה.

<עדנה זלמנסון: יופי, אז אולי חל פה מהפך, כי אנחנו ממש בבעיה בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז בואי נסכם, כדי שלא נעשה כפל, תבדקי את זה ואנחנו - - -

<ורדה ליבנה: אני אבדוק את זה היום.

<יואב אפלבוים: והדבר האחרון הוא חלום שלי, אבל אני מחפש צינור לדחוף אותו הלאה.

<יואב אפלבוים: את בשבילי צינור למקבלי ההחלטות.

<יואב אפלבוים: אני שנים חולם על זה שמדינת ישראל תגיע סוף כל סוף למסקנה שצריך להקים רשות מרכזית אחת שתטפל בילדים בסיכון ובילדים שצריכים לצאת מהבית, אז יהיו פחות מקרים את מי להוציא, יהיו הגדרות מדויקות את מי להוציא, כמה לתקצב ובמי לטפל.

<יואב אפלבוים: אני לא צריך לספר לכם, היום משרד החינוך ומשרד הבריאות וכמובן משרד הרווחה ובתוך משרד הרווחה הרשות לחסות הנוער והשירות לטיפול - - - חבר'ה, הגיע הזמן שהמדינה הזאת, כמו בחו"ל, תקבע שני דברים, אחד, שמישהו מרכזי צריך לקחת את המושכות האלה ולא לפצל את זה בין 1001 גורמים.

<יואב אפלבוים: הדבר השני, אמרתי לכם, אני מגייס תרומות ואני חבר הנהלת FICE, פעמיים בשנה יש לי ישיבות עם החברים ממדינות אחרות.

<יואב אפלבוים: כדי לחסוך כסף, תמיד כשאני נוסע לישיבה באירופה ממשיך הלאה לארצות הברית לגיוס כספים, לא לבזבז כסף על עוד כרטיס טיסה.

<יואב אפלבוים: החברים מאירופה לא מבינים על מה אני מדבר כשאני אומר שאני צריך לגייס כספים לחיים השוטפים, לפנימייה ולשיפוץ ולפיתוח.

<עדנה זלמנסון: באיזה עוד מדינה שירותי הרווחה מופרטים כמעט לגמרי, חוץ ממדינת ישראל?

<יואב אפלבוים: הם לא מבינים.

<יואב אפלבוים: גם אם הם מופרטים המדינה משלמת ומכסה את הכול.

<יואב אפלבוים: אני רוצה לסיים, לפחות את החלק שלי, אני אספר את הסיפור?

<יואב אפלבוים: תספר אתה.

<חנן לוגסי: בקצרה.

<חנן לוגסי: אני חנן לוגסי מקרית שמונה.

<חנן לוגסי: הגעתי לפנימיית אהבה בגיל 11, 10.5, בעקבות זה שאמא חלתה בסכיזופרניה והיו צריכים להוציא אותי מהבית.

<חנן לוגסי: הגעתי לפנימיית 'אהבה' ופשוט התמיכה שנתנו לי לאורך כל השנים האלה וכל החיזוק, עטפו אותי באהבה.

<חנן לוגסי: איך שהשם של הפנימייה הזאת, 'אהבה', כך אני קיבלתי כל הזמן הזה.

<חנן לוגסי: נתנו לי את הכלים לצאת לחיים כבוגר, כאחראי.

<חנן לוגסי: כשסיימתי את הצבא, לקראת השחרור, חצי שנה לפני השחרור והוקם פרויקט בשם 18 פלוס, אתם מכירים בטח.

<עדנה זלמנסון: היינו איתם שם.

<חנן לוגסי: הגעתי לפרויקט הזה לקראת השחרור שלי מהצבא, שם פגשתי באשתי שהיא חניכה לשעבר ב'אהבה'.

<חנן לוגסי: התחתנו, יש לנו 3 ילדים, ולאורך כל הדרך הפנימייה חיזקה אותנו ותמכה בנו והיום אנחנו מי שאנחנו.

<חנן לוגסי: אני כיום ספר, אפשר להגיד מצליח.

<חנן לוגסי: יואב אז בזמנו דאג לדאוג לי לכל מיני מלגות לימודים וכך הצלחתי לסיים את הקורס כמו שצריך וזהו.

<חנן לוגסי: אני גאה בפנימייה הזאת.

<דני אריאל: שכרנו גם מספרה - - -

<חנן לוגסי: כן, דאגו לי גם.

<יואב אפלבוים: זה יותר מורכב.

<יואב אפלבוים: חנן היה בגולני ובחצי השנה האחרונה הוא בא לספר לי שהוא ביקש להיות ספר כי זה חלום חייו והמג"ד אפשר לו כי הוא היה חייל טוב.

<יואב אפלבוים: כשהוא השתחרר מהצבא והצטרף ל-18 פלוס הוא בא אליי ואמר 'אני רוצה להיות ספר', אמרתי לו 'תקשיב, חנן, אם אתה רוצה את התמיכה שלנו אל תלך להיות לי שוליה של ספר ואחרי זה תספר לכולם שאתה ספר.

<יואב אפלבוים: אני מממן ואתה הולך ללמוד', במכללת ויצ"ו אין ספרים, יש עיצוב שיער, ואכן מימנו וחנן הצטיין בלימודים.

<יואב אפלבוים: הוא הופיע אצלי יום אחד במשרד, לקראת סוף הלימודים, ואומר לי 'תשמע, בנהריה יש ספר שכונתי שזכה בלוטו ועבר עם המשפחה שלו, עזב את נהריה'.

<יואב אפלבוים: אני ישר הבנתי, אמרתי לו 'טוב, אז מה אתה רוצה?', הוא אמר 'אני רוצה להיות ספר שם', אמרתי 'בסדר'.

<יואב אפלבוים: גייסנו כסף, תרומה, קנינו את הכלים הראשונים של חנן, גייסנו בעל של חניכה אחרת שלנו, מהמחזור של חנן, שיפוצניק, שעשה את השיפוץ במספרה ההיא ברבע מחיר וחנן התחיל להיות עצמאי.

<רחל סעדה: אז אתה בנהריה עכשיו?

<חנן לוגסי: אני סגרתי בנהריה כי אשתי אז נכנסה להריון, ההריון הראשון, פיטרו אותה מהעבודה.

<חנן לוגסי: בדיוק הייתי שם בשנה הראשונה ומצאתי את עצמי צריך לשלם גם את השכירות של העסק, כבר נגמר התקציב של המימון ומצאתי את עצמי משלם את השכירות גם של העסק וגם של הבית, אז היה לי קשה מאוד, כי הייתי מפרנס יחיד, אז נאלצתי לחזור לעבוד עוד כמה שנים שכיר והיום אני ברוך ה' עצמאי וטוב לי.

<רחל סעדה: איפה אתה גר?

<חנן לוגסי: אני גר בקרית ביאליק.

<חנן לוגסי: אני במקור מקרית שמונה, אבל נשארתי בביאליק בגלל שהפנימייה - - -

<עדנה זלמנסון: קרוב לבית מה שנקרא.

<חנן לוגסי: זה הבית שלי.

<עדנה זלמנסון: נכון, זה מה שאני אומרת, קרוב לבית.

<חנן לוגסי: זה הבית שלי ואני לא אשכח את המקום הזה בחיים ובכל הזדמנות שיש לי לתת ולתרום אני עושה את זה בשמחה ובאהבה.

<יואב אפלבוים: הקשר ביני לבין חנן, ובזה אני באמת אסיים את הדברים שלי, היה כשחנן היה ב-י"א, כשהיה בירור עם ההורים של הילדים.

<יואב אפלבוים: בכיתה י"א אני מקבל טלפון מבית הספר שחנן הסתבך בקטטה עם אלימות, ומתקיים בירור בבית הספר.

<יואב אפלבוים: אמרתי שזה חמור מאוד, אבל 'אם אתם רוצים שהבירור יתקיים, מגיעים ההורים של הילדים, הוא יתקיים אצלנו'.

<יואב אפלבוים: למה אמרתי את זה?

<יואב אפלבוים: כי הבנתי ישר שאם אנחנו באים עם חנן כאנשי הפנימייה והילדים מגיעים לשם עם ההורים שלהם המשקל הוא לא שווה, אז אנחנו נאזן אותו.

<יואב אפלבוים: אנחנו קיימנו את הבירור, חנן לקח את האחריות בעזרתנו על מה שהוא היה אחראי, הם לקחו על מה שהם היו אחראים, אבל כשסיימנו את הכול חנן אמר לי משפט שמלווה אותי כל הזמן, הוא אמר 'תשמע, אני לא בסדר, אבל אני הרגשתי בבירור הזה שיש מאחוריי הורים', כי הייתי אני והייתה רותי - - -

<חנן לוגסי: יש לך זיכרון טוב.

<יואב אפלבוים: הייתה רותי ש - - -

<דני אריאל: כמה שנים היית אצל רותי?

<חנן לוגסי: אצל רותי הייתי קרוב ל-4 שנים.

<דני אריאל: היא הייתה המדריכה שלו במשפחתון, עליך היא לא ויתרה.

<חנן לוגסי: נכון.

<יואב אפלבוים: אגב, סיוון, אשתו של חנן, השתחררה מהצבא, באה אליי ואמרה לי 'אני רוצה לעשות עבודה מועדפת בשמירה ואני רוצה שתדבר עם בעל חברת השמירה שלכם כדי שאני אהיה שומרת ב'אהבה' ואני לא רק אסגור מעגל, אלא אני אחזיר קצת ממה שקיבלתי'.

<יואב אפלבוים: ברוח זו אנחנו עומדים לסיים.

<יואב אפלבוים: אני מוכרח לומר, חבר'ה, שלא הכול ורוד אצלנו.

<יואב אפלבוים: יש גם לפעמים רגעים של דמעות ויש לפעמים רגעים של התפרצויות ויש גם רגעים שאתה מורט באמת את השיער ולפעמים גם ילדים מורטים לעצמם את השיער, כך שיש רגעים קשים.

<יואב אפלבוים: המכוונות שלנו היא באמת לעשות את המיטב.

<יואב אפלבוים: אני חושב שזה נעשה בהרבה מאוד פנימיות בארץ.

<יואב אפלבוים: נגעתי בנקודות המטרידות אותנו ואיך אני חושב שאפשר להיטיב איתנו קצת.

<יואב אפלבוים: אני מודה לכם, אני מודה לך שבחרת לקיים את הישיבה כאן, אני מקווה שיהיו לנו עוד הרבה קשר בנושא של ילדים, אני מוכן כמובן להירתם.

<יואב אפלבוים: עכשיו אני מניח שהבטן מדברת, אז אתם מוזמנים גם לאכול.

יפעת שאשא ביטון: נאמר תודה גם.

יפעת שאשא ביטון: נאמר תודה לכם, קודם כל שפתחתם את הדלת, שעשיתם לנו סיור באמת מרתק ומאוד אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו, כן, שמענו בין השורות גם את המצוקות וגם את ההתמודדויות והילדים היו מדהימים איך שהם הציגו את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמגיע יישר כוח ענק, באמת, לכל מי שלוקח פה חלק.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה כבר קודם, אם לא באים עם נשמה אמיתית קשה לשרוד במקום כזה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני בטוחה שכל אחד ממי שנמצא כאן יש לו נשמה ענקית.