ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 23, 2015-07-21 10:55

אברהם נגוסה: בוקר טוב לכל המשתתפים בישיבה.

אברהם נגוסה: התכנסנו לישיבה היום בנושא סגירת אולפן ייחודי לתלמידים עולים בירושלים.

אברהם נגוסה: הובא לידיעתי, וגם לידיעת חבריי בוועדה, כי האולפן לתלמידים עולים שהופעל בשנה האחרונה על ידי מנח"י, במימון עיריית ירושלים, עומד להיסגר בהנחיית משרד החינוך.

אברהם נגוסה: כתוצאה מכך אנחנו רצינו לקיים את הדיון בנושא הזה, כדי להבין למה ומה אפשר לעשות כדי לעזור לאותו אולפן.

אברהם נגוסה: זה נראה לי לא נכון שמשרד החינוך אינו מממן אולפן ללימוד עברית לעולים חדשים בשיתוף משרד העלייה והקליטה.

אברהם נגוסה: ברור לחלוטין שסגירת האולפן הזה מהווה פגיעה בתלמידים העולים שכן חמש שעות הוראת עברית שיינתנו להם בבית הספר, לא שוות למה שהיו מקבלים באולפן בירושלים במשך שלושים שעות על ידי המורים המומחים להוראת השפה העברית כשפה שנייה.

אברהם נגוסה: לאור הצלחת הוראת השפה העברית לתלמידים עולים במסגרת אולפן זה, חשוב לפעול למניעת סגירת האולפן.

אברהם נגוסה: אין לי ספק שהוראת העברית בבתי הספר תעניק לתלמידים העולים פחות שעות עברית ותהיה הרבה פחות אפקטיבית.

אברהם נגוסה: זה צעד שנצטער עליו ולכן כדאי למנוע אותו.

אברהם נגוסה: כמובן נשמע את הדברים ואחר כך נסכם את הדיון.

אברהם נגוסה: נשמע את כל הצדדים, גם את הורי התלמידים העולים, את נציגי ארגוני העולים, את נציגי עיריית ירושלים, את נציגי משרד החינוך, את נציגי משרד הקליטה ונציגי מנח"י.

אברהם נגוסה: נשמע ולאחר מכן נסכם את הדיון בקריאה לפי המצב אותו נבין.

אברהם נגוסה: כל אולפן הוא מאוד חשוב לנו ואני חושב שזה יהיה הסיכום שלנו אותו נסכם בסוף הדיון ונאמר למשרד הרלוונטי היכן אנחנו יכולים להשפיע כדי להמשיך את קיומו של האולפן.

<קריאה: אם יש כבר סיכום, למה אנחנו דנים?

אברהם נגוסה: אמרתי שאנחנו נסכם.

אברהם נגוסה: לא אמרתי סיכום.

אברהם נגוסה: נסכם אחרי הדיון ואז נדע בדיוק מי המשרד הרלוונטי אליו אנחנו צריכים לפנות.

אברהם נגוסה: נמצאת אתנו חברת הכנסת טלי פלוסקוב אבל יצטרפו אלינו עוד חברי כנסת שבינתיים הולכים מוועדה לוועדה.

אברהם נגוסה: אני רוצה קודם כל לשמוע את מנהלת האולפן, גברת יעל שלום.

<יעל שלום: שלום.

<יעל שלום: בוקר טוב.

<יעל שלום: אני מנהלת את האולפן לתלמידים עולים של עיריית ירושלים מזה 17 שנים ושנים קודם גם הייתי מורה בבית הספר.

<יעל שלום: האולפן, כמו שכבודו אמר, קיים מזה 42 שנים, משנת 1973, וקלט את העליות הגדולות, החל מהעליות של שנות ה-70 מרוסיה, אחר כך עליות נוספות, העלייה של התלמידים מאתיופיה והיום את היום התלמידים מצרפת ומצפון אמריקה.

<יעל שלום: היה הסכם רב שנים בין עיריית ירושלים לבין משרד החינוך שהאולפן הייחודי הזה יעמוד כבית ספר בפני עצמו ובאמת משרד החינוך מימן אותו במשך יותר ארבעים שנים.

<יעל שלום: אלא שלפני שנתיים משרד החינוך החליט על מדיניות חדשה לפיה – המדיניות של משרד החינוך שאנחנו חושבים שהיא בעצם מהווה שינוי לא מקצועי בעניין של קליטת העולה – הילד צריך להיכנס ישירות לבית הספר, להיקלט שם ושם הוא יקבל מספר שעות לצורך הקליטה שלו ולצורך לימוד העברית.

<יעל שלום: אז עיריית ירושלים, לפני שנה, החליטה - היא עדיין הכירה בחשיבות האולפן – שבכל זאת, למרות המדיניות של משרד החינוך ולמרות הנתק הזה כאשר משרד החינוך כבר לא מימן יותר את האולפן – מכיוון שהיא הכירה בחשיבות של האולפן ובמפעל באמת הכול כך חיוני הזה, היא החליטה לממן את האולפן בעצמה.

<יעל שלום: השנה, לפי מה שאנחנו יודעים ממנח"י, יש לחצים מטעם משרד החינוך להחיל את המדיניות הזאת על האולפן של מנח"י, למרות שהוא אולפן עצמאי ולמרות שהוא ממומן על ידי העירייה, ובעצם לפזר אותו מה שאומר לסגור אותו ולשלוח את הילדים לבתי ספר קולטים, שם לכאורה הילדים יקבלו יותר עברית – ואנחנו חושבים שזה מאוד לא נכון ותכף אני אומר למה – ובעצם בצורה כזאת הם חושבים שהקליטה של הילד תהיה יותר טובה.

<יעל שלום: אנחנו לא חושבים כך.

<יעל שלום: אנחנו חושבים שהמעבר דרך האולפן הוא המעבר המוצלח יותר.

<יעל שלום: זה בעצם צינור, זאת בעצם חממה שמאפשרת לילד העולה להיקלט תחילה במקום יותר משפחתי, במקום שמאפשר לו ללמוד את השפה העברית בצורה שיטתית ומובנית על ידי מורים מאוד מקצועיים.

<יעל שלום: האולפן הזה שקיים 43 שנים כבר הוכיח את עצמו והילדים שסיימו את האולפן נקלטו מצוין בבתי הספר, לא היו מעברים נוספים מבית ספר לבית ספר מכיוון שכאשר הילד סיים אולפן, הוא קיבל מספיק כלים טובים כדי להיקלט בבתי הספר הקולטים הישראלים.

<יעל שלום: אחוז הנשירה של תלמידים שסיימו אולפן שואף לאפס, כמעט ואין תלמידים נושרים.

<יעל שלום: הם מצליחים בבתי הספר, עוברים בגרות, נקלטים בצבא, עוברים אחר כך באוניברסיטאות.

<יעל שלום: אנחנו שומרים על קשר עם תלמידים שלמדו אצלנו עוד לפני 25 שנים ויותר.

<יעל שלום: אנחנו גם מכירים מקרים של תלמידים שנקלטו ישר בבית הספר מכל מיני סיבות כאלה ואחרות, שלא ידעו על קיומו של האולפן, ולאחר כשנה או מספר חודשים שראו שבעצם הילד מבזבז את זמנו בבית הספר, הגיעו אלינו לאולפן ואמרו שהילד לא עושה כלום בבית הספר וזה סתם בזבוז זמן.

<יעל שלום: באו לאולפן, למדו, אחרי שכבר בזבזו זמן, והיום הם משולבים יפה בבית הספר.

<יעל שלום: צריך להבין שהילדים שמגיעים אלינו מקבלים גם תמיכה רגשית.

<יעל שלום: ההורים מקבלים תמיכה.

<יעל שלום: יש סדנאות גם להורים וגם לילדים.

<יעל שלום: יש לנו יועצים ויש לנו פסיכולוגים.

<יעל שלום: זה לא רק לימוד עברית, ואני חוזרת ואומרת שלימוד העברית כאן ניתן להם בצורה מאוד שיטתית ומובנית על ידי מורים מאוד מקצועיים שהם מנוסים בהוראת העברית.

<יעל שלום: הילד, עם כל הבסיס הטוב הזה, יכול להמשיך אחר כך הלאה.

<יעל שלום: הוא מקבל אצלנו 25 שעות שהיום ממומנות על ידי עיריית ירושלים פלוס שבע-שמונה שעות שממומנות על ידי משרד הקליטה.

<יעל שלום: הוא לא לומד רק עברית אלא הוא לומד היסטוריה, גיאוגרפיה, תנ"ך, אזרחות, ספרות, מתמטיקה, אנגלית למי שלא דובר אנגלית.

<יעל שלום: זאת אומרת, זה מערך שלם, תכנית שלמה שמכינה אותו לבית הספר.

<יעל שלום: ברגע שיש לו את כל החבילה הזאת אתו ואחרי שהוא עבר את המסנן הזה, את החממה הזאת של האולפן עם כל העזרה הזאת גם להיקלט נכון בתרבות הישראלית הבית ספרית, אז הוא מוכן להמשיך הלאה.

<יעל שלום: והוא לא עוזב את בית הספר ולא עושה מעברים מבית ספר כזה או אחר.

<יעל שלום: אצלנו הוא מקבל את השעות האלה, כמו שאדוני אמר קודם, ואילו בבית הספר הוא מקבל – אם הוא נקלט ישירות לבית הספר – הרבה פחות שעות ואז זה לא על ידי מורים מקצועיים כפי שאנחנו יודעים.

<יעל שלום: זה לא מספיק.

<יעל שלום: זה פשוט לא מספיק.

<יעל שלום: ילד לא יכול לשבת בכיתת אם, ללמוד מספר שעות ומוציאים אותו מדי פעם לאיזו שעה או שתיים ללמוד כמה שעות עברית.

<יעל שלום: זה לא עובד.

<יעל שלום: מתוך ניסיון שלנו, של 42 שנים, זה פשוט לא עובד.

<יעל שלום: דבר נוסף שאנחנו יודעים מההורים זה שמשרד החינוך בעצם אומר להורים, ולפעמים גם למנהלים, שעדיף לא לשלוח את הילד לאולפן ואם הם ישלחו את הילד לאולפן, הוא גם לא יקבל את חמש השעות שמגיעות לו בבית הספר.

<יעל שלום: אני אומרת, למה?

<יעל שלום: אם העירייה מממנת 25 שעות לילד ומשרד הקליטה מממן עוד שבע שעות, יש לו 32 שעות ואז הוא ירוויח את השעות האלה ואחר כך ילך לבית הספר וייקלט בבית הספר.

<יעל שלום: זה יכול להיות ביום שישי, זה יכול להיות על ידי מערכת כלשהי שנבנה לו והוא יקבל עוד חמש שעות.

<יעל שלום: אי אפשר לבטל את הזכות הזאת של התלמיד העולה לקבל את חמש השעות האלה בגלל שהוא הולך לאולפן.

<יעל שלום: לדעתנו השיטה הנכונה היא לעבור דרך האולפן עם כל היתרונות שבאולפן ובצורה כזאת לדעתנו זה נכון לגבי כל התלמידים.

<יעל שלום: דרך אגב, זה מודל שקיים רק בירושלים.

<יעל שלום: משרד החינוך אומר, בואו נשווה את ירושלים לשאר הערים.

<יעל שלום: למה?

<יעל שלום: בוא נשווה את שאר הערים לירושלים.

<יעל שלום: כאן יש מודל שעובד 42 שנים ומצליח.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

אברהם נגוסה: אם 25 שעות מומנו על ידי עיריית ירושלים ושבע שעות מומנו על ידי משרד הקליטה, איפה תפקידו של משרד החינוך?

<יעל שלום: לצערנו משנה שעברה משרד החינוך בעצם הפסיק את ההתקשרות שלו והפסיק את התקציב שהוא נתן לאולפן שלנו במשך שנים.

אברהם נגוסה: אם הוא הפסיק, על סמך מה הם דורשים עכשיו לסגור את האולפן?

<יעל שלום: אני לא יודעת.

<יעל שלום: זאת שאלה שצריך לשאול את משרד החינוך.

טלי פלוסקוב: זה היה במסגרת תמיכות?

טלי פלוסקוב: איך משרד החינוך היה מעביר כסף?

<יעל שלום: דרך העירייה.

<אלי זרחין: באגף החינוך יש אגף לתלמידים עולים שמאיה שריר מנהלת אותו.

<אלי זרחין: כל תלמיד שנמצא שנה בארץ מקבל שעה שבועית בשבוע ובעלות של בית הספר, במקרה זה עיריית ירושלים מקבלת את השעה הזאת.

טלי פלוסקוב: אני מבינה שרק עיריית ירושלים.

<אלי זרחין: לא.

<אלי זרחין: כל בעלות.

<אלי זרחין: עיריית ערד מקבלת כסף עבור ילדים בבתי הספר שלה.

<אלי זרחין: זה אומר שאם באולפן היום לומדים שישים תלמידים, עיריית ירושלים מקבלת שישים שעות.

<יעל שלום: לא, סליחה, במקרה של עיריית ירושלים זה לא היה כך.

<יעל שלום: היה הסכם משנת 1973 לפיו היה לאולפנים תקציב בנפרד.

<יעל שלום: זה לא קשור.

<אלי זרחין: זה בגדול.

<יעל שלום: זה משהו אחר.

<יעל שלום: עיריית ירושלים בעצם הוסיפה מעצמה.

אברהם נגוסה: זה אולפן לעולים.

אברהם נגוסה: אתה מדבר על בית הספר.

<יעל שלום: יש לנו בשנה לפחות בין 120 ל-150 תלמידים.

<יעל שלום: יש דינמיקה.

<יעל שלום: כל הזמן הילדים נכנסים ויוצאים כי אנחנו מקבלים לאורך כל השנה.

<יעל שלום: בתחילת השנה זה רוב הילדים מגיעים אבל מגיעים במשך השנה.

<יעל שלום: אנחנו פתוחים לכולם במשך כל השנה.

אברהם נגוסה: אני אשאל עוד שאלה.

אברהם נגוסה: תכף גם נציגי עיריית ירושלים יענו לנו.

אברהם נגוסה: רציתי להבין את הסמכות של משרד החינוך לדרוש לסגור את האולפן הזה בשעה שהוא לא מממן והוא לא צד לעניין.

אברהם נגוסה: יכול להיות שעיריית ירושלים מממנת 25 שעות והשאלה היא האם התקציב מגיע ממשרד החינוך.

<יעל שלום: היום לא.

<יעל שלום: עיריית ירושלים בשנה שעברה, כשהיא הבינה שמשרד החינוך לא עומד להמשיך ולתקצב אותנו על סמך ההסכם רב השנים כמו שהזכרתי קודם, אז ראש העיר – מכיוון שהוא הבין והכיר בחשיבות האולפן – אמר שמשרד החינוך לא רוצה לתקצב, אז העירייה תתקצב.

<יעל שלום: זה קרה כי הם הכירו בחשיבות של האולפן.

<יעל שלום: זה פשוט נכס שאי אפשר לבטל אותו.

<יעל שלום: אנחנו מדברים גם על העיר ירושלים.

<יעל שלום: העיר ירושלים זאת עיר הבירה שלנו.

<יעל שלום: לעיר הזאת שואפים להגיע העולים החדשים.

<יעל שלום: זאת לא עיר ככל הערים.

<יעל שלום: אני מצטערת, עם כל הכבוד, ירושלים זאת ירושלים ועומדת להגיע לכאן עלייה מאוד גדולה.

<יעל שלום: אני מאמינה שתכף יינתנו כאן הנתונים.

<יעל שלום: דווקא עכשיו צריך את האולפן הזה.

אברהם נגוסה: נשמע את הצדדים.

אברהם נגוסה: לפי מה שאת הסברת לנו, זה צריך להיות מודל ולשכפל אותו לכל הארץ.

<יעל שלום: ואני מוכנה לעזור בזה.

אברהם נגוסה: אני מחכה להגיע למסקנה כזאת כי אני רוצה לשמוע את הצדדים.

אברהם נגוסה: נשמע עולה חדש שמשתתף באולפן הזה.

<מרק שטיינגאוז: אני רוצה להודות לכבוד יושב ראש הוועדה על כך שהוועדה התכנסה.

<מרק שטיינגאוז: אני מאוד רוצה להודות לאסתר בלום שרתמה אותי למאבק הזה ויותר מכל, אני רוצה להודות לנציגי האולפן.

<מרק שטיינגאוז: אני נותן להם את הכבוד הראוי כיוון שבזכותם בצורה חד משמעית אני הצלחתי להשתלב בחברה הישראלית, במערכת החינוך הישראלית, במערכת ההשכלה הגבוהה ובעזרת הכלים שלהם אני הצלחתי להיות במקום בו אני נמצא היום.

<מרק שטיינגאוז: אני גדלתי בירושלים משנת 2001.

<מרק שטיינגאוז: עליתי ארצה יחד עם משפחתי ב-4 לאוקטובר וכעבור שבועיים הלכתי לאולפן.

<מרק שטיינגאוז: חשוב לציין שנכון להיום אני בוגר תואר בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ואני מסיים את השנה האחרונה שלי בגיאוגרפיה ובאינפורמטיקה.

<מרק שטיינגאוז: לא צריך לציין שכל הלימודים הם ברמה גבוהה מאוד בעברית.

<מרק שטיינגאוז: אני מנהל מערכת יחסים עם בת זוג ישראלית.

<מרק שטיינגאוז: 99 אחוזים מחבריי הם ישראלים.

<מרק שטיינגאוז: את כל ההישגים האדירים שהגעתי אליה, אני רוצה לזקוף האולפן הזה.

<מרק שטיינגאוז: אני שמעתי טענה מטעם נציגי משרד החינוך לפיה למעשה האולפן מפריע להשתלבות בחברה הישראלית ולמעשה אפשר לשלב את העולים בתוך המערכת החינוכית.

<מרק שטיינגאוז: לדעתי זה רק מצביע על דבר מאוד פשוט והוא חוסר הבנה בסיסי במשמעות העלייה.

<מרק שטיינגאוז: העלייה הוא אחד הדברים הטראומתיים שילד יכול לעבוד ואני אומר לכם את זה לא כאיזשהו נציג של גוף מסוים ולא כמישהו שמוסמך לדבר על הנושאים האלה, אבל עברתי את החוויה הזאת.

<מרק שטיינגאוז: כאשר הגעתי לכאן, יותר מהכול מה שפחדתי ממנו היה שאני לא אצליח לתקשר עם האנשים.

<מרק שטיינגאוז: אחרי שעזבתי חלק מהמשפחה שלי ועזבתי את החברים שלי, כל מה שרציתי זה שיהיו לי חברים חדשים וידעתי בצורה חד משמעית שהדבר היחידי שייתן לי את האופציה הזאת זאת השפה.

<מרק שטיינגאוז: זה המפתח היחידי להצלחה של אותם ילדים עולים חדשים.

<מרק שטיינגאוז: זה שהם לומדים מתמטיקה או לא, זה בכלל לא משנה אבל יותר מכל, באולפן נותנים את כל הדברים האלה.

<מרק שטיינגאוז: הדבר החשוב ביותר זאת השפה.

<מרק שטיינגאוז: ברגע אנחנו מבטלים את ממד השפה, למעשה יש כאן תהליך של הדרה של אוכלוסייה שלמה ואני אומר לכם את זה בצורה חד משמעית כי אני למדתי גם עם תלמידים בבית הספר שלא עברו את האולפן, שקיבלו תמיכה כזו או אחרת והם לא הצליחו.

<מרק שטיינגאוז: למעשה ברגע שאנחנו מבטלים את האולפן הזה, אנחנו יוצרים רצף של חוסר הצלחה ואנחנו יוצרים תקרת זכוכית לכל אותם התלמידים שמגיעים.

<מרק שטיינגאוז: כל עוד אנחנו קולטים בעיר ירושלים עולים חדשים, לדעתי, אני כאזרח, כחלק מהחברה של ירושלים, של מדינת ישראל, אנחנו מחויבים לעשות הכול כדי שהאולפן הזה יתקיים.

<מרק שטיינגאוז: הטיעון שעולים חדשים ישתלבו ישירות בתוך החינוך, הוא לא נכון.

<מרק שטיינגאוז: זאת פגיעה חד משמעית.

<מרק שטיינגאוז: עד עכשיו דיברנו במושגים נורא רציונאליים.

<מרק שטיינגאוז: ברמה הרגשית, גבירותי ורבותי אני חייב להגיד לכם שהילדים הם לא עוברים את כל הדברים שאנחנו חושבים עליהם.

<מרק שטיינגאוז: הם לא חושבים על שום דבר.

<מרק שטיינגאוז: הדבר היחידי שמעניין אותם זאת תקשורת ותקשורת בין אישית היא המפתח לכל.

<מרק שטיינגאוז: מערכת חברתית היא זו שמקדמת.

<מרק שטיינגאוז: הסיבה היחידה שאני נמצא כאן היא כי אסתר במקרה מכירה את אבא שלי והוא אמר לי אני תלמיד באולפן וזו הדרך היחידה.

<מרק שטיינגאוז: אני בטוח שכולכם מכירים את העובדה הפשוטה הזאת, חברים.

<מרק שטיינגאוז: מערכת חברתית.

<מרק שטיינגאוז: שפה היא הכלי היחידי החשוב ביותר וחשוב יותר מכל.

<מרק שטיינגאוז: האולפן נתן לי את ההזדמנות לטעום מהתרבות הישראלית.

<מרק שטיינגאוז: אני רוצה להגיד שאין דבר כזה עלייה לא טובה.

<מרק שטיינגאוז: יש דבר כזה שהוא קליטה לא טובה.

<מרק שטיינגאוז: סגירת אולפן הוא הצעד הטראומתי ביותר שאפשר לעשות בקליטת העלייה.

<מרק שטיינגאוז: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: ממש מרתק לשמוע אותך אבל הזמן מוגבל וצריך לאפשר לכולם להתייחס.

אברהם נגוסה: תודה רבה ששיתפת אותנו.

אברהם נגוסה: שלמה צאיג, הורה לתלמיד באולפן.

<שלמה צאיג: אנחנו הגענו מארצות הברית.

<שלמה צאיג: אני חייתי בארצות הברית במשך 26 שנים והילדים שלי נולדו שם.

<שלמה צאיג: גם אשתי עולה חדשה.

<שלמה צאיג: כשהגענו לארץ חשבנו איפה כדאי שיהיה להם המקום בו יסתדרו טוב באנגלית ובחרנו את זיכרון יעקב.

<שלמה צאיג: הגענו עם המון תקוות והרבה כיף שמגיעים לארץ אבל נפלנו ממש קשה.

<שלמה צאיג: הילדים נכנסו לבית ספר ואמרו לנו שנכון, מגיעות להם שעות עולים אבל אין להם מורים מיוחדים ולכן שעות חברה, אלה שעות העולים שלהם.

<שלמה צאיג: הילדים לא הבינו עברית בכלל.

<שלמה צאיג: הם היו ממש מסכנים.

<שלמה צאיג: נכנסו לשעות של בית הספר ואמרו להם שיביאו מהספרייה של זיכרון ספרים באנגלית ותקראו באנגלית בזמן שהמורה מדבר בעברית.

<שלמה צאיג: הם לא קלטו שום דבר.

<שלמה צאיג: התייאשנו.

<שלמה צאיג: עוד משפחה שהגיעה יחד אתנו מארצות הברית, גם היא התייאשה לגמרי וחזרה לארצות הברית.

<שלמה צאיג: אנחנו במקרה שמענו על האולפן של יעל שלום והחלטנו לעשות מעבר כדי להישאר בארץ ולצורך כך לעבור לירושלים.

<שלמה צאיג: הגענו וזה היה ממש חלום.

<שלמה צאיג: התקבלנו בזרועות חמות והילדים סוף סוף התחילו להבין עברית וגם בגלל שכולם היו עולים חדשים, הם לא היו שונים מכולם.

<שלמה צאיג: הילדים שלי לא דיברו עם אף אחד בזיכרון.

<שלמה צאיג: אני חושב שאולפן כמו של יעל שלום צריך להיות בכל מקום.

<יעל שלום: הוא לא שלי.

<שלמה צאיג: אולפן כזה צריך להיות בכל מקום או לפחות בכמה אזורים כמו בצפון ובדרום.

<שלמה צאיג: אנחנו עברנו לירושלים במיוחד לשם כך ועכשיו נשארנו בה.

<שלמה צאיג: הילדים שלי השתלבו בירושלים בבתי ספר איכותיים.

<שלמה צאיג: הם לומדים עכשיו בבתי ספר איכותיים בזכות הבסיס שקיבלו באולפן שיעל מנהלת.

<שלמה צאיג: זה נתן לנו את האנרגיה להישאר בארץ ולא חזרנו לארצות הברית כמו המשפחה עליה דיברתי.

אברהם נגוסה: גם אני נקלטתי בירושלים.

אברהם נגוסה: כירושלמי אני גאה לשמוע את הדברים האלה שלך.

אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת סופה לנדבר, שרת הקליטה לשעבר.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו עוד הורה, ציון דדוביץ.

<ציון דדוביץ: שלום.

<ציון דדוביץ: הדברים האלה מאוד מרגשים.

<ציון דדוביץ: אני תושב חוזר.

<ציון דדוביץ: חזרתי לכאן אחרי עשר שנים עם שלושה ילדים בגילאי 18, 11 ו-10.

<ציון דדוביץ: למעשה הילדים שלי היו אבודים.

<ציון דדוביץ: הלכנו לבתי ספר ואף אחד לא היה מוכן לקלוט אותם.

<ציון דדוביץ: הם לא דיברו את השפה למרות שהייתה להם קצת הכרות עם בתי ספר יהודיים בחוץ לארץ.

<ציון דדוביץ: הבן האמצעי הוא ילד עם נכות של אפילפסיה.

<ציון דדוביץ: סוף סוף אחרי שבתי ספר אמרו שהם לא יכולים לקבל אותם, הגעתי לאולפן.

<ציון דדוביץ: למחרת קיבלו את הילדים והילדים הפכו מסגירות לפתיחות.

<ציון דדוביץ: פתאום לומדים שפה חדשה, מדברים אתי בעברית, הילדה שלי כותבת בעברית אחרי חודשיים והיא כותבת יותר טוב ממני אחרי ארבעים שנים.

<ציון דדוביץ: המורים, העוזרים, החיילות מלווים את הבן שלי לכל מקום כי הרי הוא לא יכול להיות לבד.

<ציון דדוביץ: שיעורי עזר, שיעורי אחד על אחד.

<ציון דדוביץ: אני פוגש אותם ואלה ילדים אחרים.

<ציון דדוביץ: אלה פשוט ילדים אחרים.

<ציון דדוביץ: הם למדו שפה חדשה, שמחים, משחקים.

<ציון דדוביץ: הם נכנסו בצורה של אינקובטור ואני מכיר את זה כי הילדה הקטנה שלי נולדה מוקדם.

<ציון דדוביץ: בלי האולפן הזה הילדים שלי לא יכלו להגיע להישגים אליהם הגיעו, לא הייתה להם את שמחת החיים שיש להם עתה.

<ציון דדוביץ: מבחינה פסיכולוגית, אוי ואבוי אם היו נקלטים בצורה אחרת.

<ציון דדוביץ: אני יודע שהאולפן הזה הציל את הנפש ובעצם הציל את הילדים האלה.

<ציון דדוביץ: אין מה להגיד, הצוות שעובד אתי ואנחנו מדברים ומדברים עם הילדים כחד הורי, כמישהו שחזר לארץ, האולפן הזה הציל את המשפחה שלי.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: מאוד מרגש.

סופה לנדבר: אחרי כמה שנים חזרת?

<ציון דדוביץ: אחרי עשר שנים.

סופה לנדבר: איפה היית?

<ציון דדוביץ: בניו יורק ובלאס וגאס.

אברהם נגוסה: נשמע עוד הורה.

אברהם נגוסה: דניס נבט.

<דניס נבט: שלום.

<דניס נבט: אני תושב חוזר.

<דניס נבט: חזרנו לפני שנתיים.

<דניס נבט: החלטנו לפני שנתיים לשים את הילדים שלנו באולפן ואני חושב שבמבט לאחור זה היה הדבר הנכון ביותר שעשינו ואני אפרט למה.

<דניס נבט: קודם כל, האולפן בבית הספר נתן לילדים את הבסיס של העברית יחד עם הלמידה של מתמטיקה כל המקצועות והשיעורים הרלוונטיים.

<דניס נבט: זאת אומרת, זאת למידה תוך כדי למידה, גם עברית וגם בית ספר.

<דניס נבט: זה לא איזה אולפן כמו שמבוגרים עוברים.

<דניס נבט: דבר שני, מעבר ללימוד של השיעורים האחרים, הילדים למדו כל מה שקשור לארץ ישראל וזה מאוד מאוד חשוב.

<דניס נבט: זאת אומרת, למידה להיות ישראלי בחברה ישראלית.

<דניס נבט: זה לא להיות מנותק כך שפתאום מגיע חג הסוכות וכאר הילדים בבתי הספר היו עושים דברים, הם לא מכירים את זה.

<דניס נבט: באולפן למדו מה זה סוכות ואיך חוגגים את החג בארץ ישראל ואיך חוגגים את כל החגים האחרים.

<דניס נבט: מה זה יום העצמאות, מה זה יום השואה, דברים שהם לא מובנים מאליהם כשמגיעים מחוץ לארץ.

<דניס נבט: אני זוכר שהבן שלי הקטן עשה עבודה ודיבר מול כל הילדים באולפן על חנה סנש.

<דניס נבט: זה דבר שלא היה קורה אם הוא היה בבית הספר כי בחיים הוא לא היה לוקח את זכות הדיבור.

<דניס נבט: הוא הציג את זה בפני כולם.

<דניס נבט: רק באולפן הוא התחיל ללמוד את הדברים האלה.

<דניס נבט: אני חושב שבבית הספר הוא לא היה מגיע לזה כי הוא לא היה מדבר בפתיחות כזאת.

<דניס נבט: הוא היה מאוד גאה לעשות את זה.

<דניס נבט: אני קצת מתרגש כי המשימה היא להציל משהו שהוא מאוד חיוני.

<דניס נבט: קצת קשה לי לבטא את עצמי.

<דניס נבט: מעבר למסגרת של האולפן, הייתה אוזן קשבת ויעל מכירה ולפחות הכירה את כל הילדים שלנו אחד לאחד.

<דניס נבט: זאת אומרת, זה לא היה אחד הילדים בתוך האולפן אלא לכל אחד היה את היחס האישי וזה דבר מאוד חשוב.

<דניס נבט: כמו שמרק אמר, אנחנו כולנו כבר מזמן לא ילדים אבל אני חושב שזאת תרומה מאוד מאוד גדולה לעבור ממדינה למדינה.

<דניס נבט: אני זוכר את הבן שלי הגדול שהגיע בגיל 15 והוא לא רצה לעשות את העלייה.

<דניס נבט: הוא לא רצה לבוא אתנו ואחרי חודש וחצי של אולפן, הוא אמר לי משפט שמאוד ריגש אותי.

<דניס נבט: הוא אמר לי: אני לא רוצה לחזור לצרפת.

<דניס נבט: הייתה לו חברה, הוא הבין שהוא לא הולך לאיבוד, הוא מצא חברים חדשים והוא הצליח להתאקלם.

<דניס נבט: הוא הבין שהוא לא הולך לאיבוד.

<דניס נבט: הוא הבין שהוא לא הולך לאיבוד בכל מה שהוא השקיע בלימודים שלו כאשר פתאום הוא מגיע למקום שהוא לא יודע לדבר, לא יודע לתקשר ולא יודע להתחבר עם אנשים אחרים אבל פתאום הוא ראה שהוא כן יכול לדבר והוא כן יכול לתקשר ולקבל ציונים טובים, אפילו שהוא לא יודע לדבר עברית.

<דניס נבט: חוץ מלמידת הלשון, יש גם למידת ארץ ישראל ולמידה להיות ישראלי בחברה ישראלית.

<דניס נבט: זה מאוד מאוד חשוב שבבית הספר לא מקבלים אותו או שמקבלים אותו אבל בדרך שהיא לא דרך מובנית ומבוססת כמו שצריך.

<דניס נבט: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את מנח"י.

סופה לנדבר: מי סוגר את האולפן?

<אלי זרחין: עיריית ירושלים.

סופה לנדבר: איפה הנציג של עיריית ירושלים?

אברהם נגוסה: הוא כאן.

אברהם נגוסה: נגיע אליו בהמשך.

סופה לנדבר: אדוני היושב ראש, זה אחד הפרויקטים הטובים ביותר שקיים באולפנים לתלמידים.

סופה לנדבר: אני כשרת הקליטה לשעבר אומרת לך , אחרי הסיפורים המרגשים ששמענו, שאני עמדתי להמליץ לעיריות לפתוח אותם אולפנים בכל עיר ועיר.

סופה לנדבר: לרכז בהם את הילדים , לתת להם מקסימום, לתת להם שיעורים נוספים.

סופה לנדבר: זה פשוט פרויקט לדוגמה ואסור שיקרה כאן משהו שיגרום לסגירת המקום.

סופה לנדבר: פשוט אסור.

טלי פלוסקוב: במקום שיפתחו עוד כאלה, סוגרים את האחד שקיים.

אברהם נגוסה: לפני שנגיע למשרדים - גם לעיריית ירושלים, גם למשרד החינוך וגם למשרד הקליטה – אני רוצה לשמוע את מנח"י.

אברהם נגוסה: עמנואל זילברמן.

<עמנואל זילברמן: מנח"י זה מינהל חינוך ירושלים.

<עמנואל זילברמן: דבר ראשון, אנחנו באמת מסכימים לכל מה שנאמר כאן וזה שהצוות המקצועי של האולפן עושה עבודה מאוד טובה.

<עמנואל זילברמן: המורות, יעל, כל הצוות עושה שם עבודה מאוד טובה מבחינת קליטת התלמידים ומבחינת הוראת העברית, כל הסיוע שהם נותנים גם למשפחות וגם לתלמידים.

<עמנואל זילברמן: אבל אנחנו לא פועלים בחלל ריק.

<עמנואל זילברמן: אנחנו פועלים מטעם מינהל חינוך יותר גדול מאתנו וזה משרד החינוך.

<עמנואל זילברמן: משרד החינוך בא ואמר שאנחנו באים בתפיסה שהקליטה צריכה להיות קליטה ישירה.

<עמנואל זילברמן: דבר ראשון, אין דבר כזה שילד יסתובב.

סופה לנדבר: עכשיו הם מומחים לקליטה ישירה?

<עמנואל זילברמן: במשרד החינוך יש אגף לקליטה.

טלי פלוסקוב: אני מבינה שהם החליטו כבר לפני שנה.

<קריאה: לפני שנתיים.

טלי פלוסקוב: כבר לפני שנתיים משרד החינוך יצא מזה.

אברהם נגוסה: נשמע את עיריית ירושלים ולאחר מכן נשמע גם את משרד החינוך.

<עמנואל זילברמן: בעצם המודל שאנחנו מציעים מנסה ליצור גשר ולחבר בין מה שקיים היום לבין מה שמשרד החינוך מנחה וממליץ כי גם במשרד החינוך, למרות כל מה ששמענו כאן, אני מניח שאם משרד החינוך היה מביא הורים ותלמידים, יכלו לומר גם הם דוגמאות לקליטה מעולה גם בדרכים אחרות ואנחנו יודעים את זה כולנו כי עברנו דבר או שניים.

<עמנואל זילברמן: לכן מה שאנחנו חושבים זה שבשנה הבאה, כשנה של ניסוי, אנחנו רוצים להקים בתי ספר קולטים שיקלטו את התלמידים באופן ישיר כאשר המורות שפועלות באולפן ימשיכו ללמד בתוך בתי הספר הקולטים.

<עמנואל זילברמן: יש לנו התלבטות מאוד גדולה לגבי בתי הספר הקולטים משום שהנתונים שקיבלנו - או שלא קיבלנו ליתר דיוק - גם מהאולפן וגם ממקומות אחרים הם מאוד חלקיים ולכן אנחנו נמצאים במשאים ומתנים.

סופה לנדבר: מה חלקי?

סופה לנדבר: מה בדיוק לא קיבלתם?

<עמנואל זילברמן: אני אתן לך דוגמה.

<עמנואל זילברמן: למשל, אנחנו בדקנו את רשימות המנב"ס, רשימות של משרד החינוך.

<עמנואל זילברמן: רשימות המנב"ס ממשרד החינוך, המספר ברשימת התלמידים שעלו לארץ במהלך 2014 ועד פברואר 2015 בחטיבה העליונה, שזה המנדט של האולפן, עומד על 48 תלמידים בלבד.

<עמנואל זילברמן: הרשימות של האולפן הן גדולות יותר.

<עמנואל זילברמן: כלומר, יש תלמידים שלמעשה היו בעיר, לא נקלטו בשום בית ספר, למדו באולפן ואחרי כן לא נקלטו בבתי ספר אחרים והמשיכו להסתובב כשלא ברור לנו למה אבל העובדה היא שהם לא מופיעים במנב"ס מעידה על כך שהם לא נמצאים בשום בית ספר.

<עמנואל זילברמן: הם לא נקלטו בשום בית ספר.

<עמנואל זילברמן: כמובן שהם היו צריכים להיות רשומים בבית ספר מהיום הראשון שהם הגיעו לארץ, אבל בוודאי אחרי שהם סיימו את האולפן.

<עמנואל זילברמן: יש פער מאוד גדול בין הרשימות שאנחנו מקבלים מהאולפן לבין רשימות בתי הספר.

סופה לנדבר: זאת אחריות של האולפן לרשום אותם לבתי הספר?

<עמנואל זילברמן: לא.

סופה לנדבר: זאת האחריות של עיריית ירושלים, של מחלקת החינוך, לרשום את הילדים לבית הספר.

סופה לנדבר: ההפסד הוא לא הפסד של תלמידים ולא של האולפן.

סופה לנדבר: זאת האחריות של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים.

טלי פלוסקוב: מה שעות הפעילות של האולפן.

<יעל שלום: מ-8:15 בבוקר עד 2:30.

טלי פלוסקוב: אלה שעות בית ספר רגיל.

<עמנואל זילברמן: אני רוצה לומר משהו ברמה העקרונית.

<עמנואל זילברמן: אנחנו מאמינים שהאיגום הזה של תקציב עיריית ירושלים שימשיך ויינתן לבתי הספר קולטי העלייה, כלומר, כל בית ספר יקבל עשרים עד 25 שעות מתוך סל שעות האולפן.

<עמנואל זילברמן: בנוסף, כל בית ספר כזה יקבל את שעות העולים שלו שזה עוד כעשרים שעות ושעות נוספות ותמיכות נוספות שאנחנו דואגים להן כמו למשל בנות שרות לאומי עולות שאנחנו רוצים שיהיו בתוך בתי הספר.

<עמנואל זילברמן: ניתן לכל תלמיד סל מאוד משמעותי בכל בית ספר.

סופה לנדבר: תגיד לי בבקשה מה הסיבה לסגירת האולפן הזה.

סופה לנדבר: למה אתם צריכים לסגור אותו?

<עמנואל זילברמן: אני אסביר שוב.

<עמנואל זילברמן: אנחנו נמצאים בתקשורת גם עם האולפן וגם עם משרד החינוך.

<עמנואל זילברמן: משרד החינוך, מאיה והצוות שלה, יש להם לא מעט ניסיון והם באים ואומרים - - -

<קריאה: איזה ניסיון?

טלי פלוסקוב: אני אגיד לך מהו במשפט אחד.

טלי פלוסקוב: אתם רוצים להפוך משהו מצוין למשהו בינוני.

טלי פלוסקוב: במקום לשאוף למצוינות, אנחנו חוזרים למקום אחר כמו שזה בכל מקום.

אברהם נגוסה: עוד שאלה.

אברהם נגוסה: אולי תבהיר את הנקודה.

אברהם נגוסה: אם התלמידים האלה לומדים באולפן מ-8 עד 2 אחר הצהרים, העניין של ההתנגשות בעניין בית הספר, רישום לבית הספר, איפה המקום?

טלי פלוסקוב: זה במקום?

אברהם נגוסה: איך עובד העניין הזה?

<עמנואל זילברמן: עד היום משפחה שהגיעה למשל באוגוסט, חלק מהמשפחות הלכו לאולפן.

<עמנואל זילברמן: אגב, כשלושים אחוזים לא הלכו לאולפן.

אברהם נגוסה: מי שהולך לאולפן, מה קורה לבית הספר שלו?

טלי פלוסקוב: יוצא שהוא לא הולך לבית ספר.

<עמנואל זילברמן: מי שהלך לאולפן, בחלק מהמקרים הילדים שובצו במקביל בבית ספר.

<עמנואל זילברמן: זה אומר שבפרק הזמן הזה הילד לא קיבל את שעות העולים שלו.

<עמנואל זילברמן: בדרך כלל הוא לא קיבל לאורך כל השנה את שעות העולים.

טלי פלוסקוב: הוא לא יכול להיות גם שם וגם פה.

טלי פלוסקוב: אם הם לומדים בבוקר, הוא לא יכול להיות שם.

<עמנואל זילברמן: עקרונית זה לא היה אמור להיות כך, אבל לא ניכנס לזה כרגע.

סופה לנדבר: תיכנס.

סופה לנדבר: אנחנו לא מבינים למה אתם רוצים לסגור את הדבר הכי יפה שיש בירושלים.

סופה לנדבר: האולפן מהווה דוגמה לכל המדינה ואתם פתאום החלטתם לסגור אותו.

סופה לנדבר: למה אתם צריכים לסגור אותו?

סופה לנדבר: המקום הזה, למי אתם נותנים אותו?

<עמנואל זילברמן: לא.

<עמנואל זילברמן: לאף אחד.

סופה לנדבר: למי אתם מתכננים את המקום?

סופה לנדבר: לאיזו ישיבה אתם מתכננים את המקום?

<קריאה: לישיבה חרדית.

<קריאה: לבית ספר חרדי.

<עמנואל זילברמן: לא.

<עמנואל זילברמן: למה אתן סתם אומרות דברים?

<עמנואל זילברמן: אתן יוצאות נגד המעסיק שלכן.

<קריאה: אתה מאיים עלינו.

<עמנואל זילברמן: לא.

<עמנואל זילברמן: אני אומר שאתן אומרות דברים שהם לא מבוססים.

<עמנואל זילברמן: אם את אומרת משהו, לפחות תבססי אותו.

אברהם נגוסה: בואו נעשה סדר.

אברהם נגוסה: יש כמה שאלות שצריך לברר אותן.

אברהם נגוסה: אני חושב שזה נוגע למשרד החינוך וממנו נוכל לקבל את התשובות בעניין זה.

אברהם נגוסה: תסכם בבקשה וגם תענה לשאלה שהשרה לשעבר שאלה אותך והיא האם באמת המוטיבציה לסגירה בגלל איזושהי מצוקת מקום או תקציב או מתוך דאגה לטובת הילדים שמפספסים באותו זמן את מערכת החינוך הרגילה.

אברהם נגוסה: את זה אני רוצה שתבהיר.

<קריאה: ועוד דבר.

<קריאה: מי זה משרד החינוך?

<קריאה: זאת מאיה שריר או מישהו אחר?

<עמנואל זילברמן: כן.

<עמנואל זילברמן: מאיה שריר.

<רויטל דותן: משרד החינוך כאן.

אברהם נגוסה: המשרד יתייחס.

<עמנואל זילברמן: אני אסכם.

<עמנואל זילברמן: אין שום מוטיבציה ואני אומר את זה באופן שיהיה ברור לגמרי, לא כספית - כי אם הייתה מוטיבציה כספית לסגור את האולפן, היינו פשוט סוגרים את האולפן והיינו מפזרים את המורות – ולא מבנית.

<עמנואל זילברמן: מדובר שם על מבנה שהוא מבנה עירוני ששייך לבית ספר אוולינה.

<עמנואל זילברמן: בית הספר בהתרחבות אבל זה לא רלוונטי ולא היינו מוציאים את האולפן בגלל זה.

<עמנואל זילברמן: לכן המוטיבציה היחידה היא - - -

סופה לנדבר: לא בגלל זה.

<עמנואל זילברמן: לא בגלל זה.

סופה לנדבר: סתם החלטתם.

<עמנואל זילברמן: לא.

סופה לנדבר: באתם ביום אחד ואמרתם שביצת הזהב של ירושלים בעניין של לימוד שפה העברית, נשבור את הדבר ונקבל ביצה רגילה.

סופה לנדבר: כך החלטתם?

<עמנואל זילברמן: אנחנו מאמינים שהשירות שהתלמידים יקבלו בתוך בתי הספר קולטי העלייה, עם זה שהם יהפכו להיות בתי ספר שמומחים לקליטת עלייה, עם זה שתלמידים יקבלו שם גם את שעות האולפן וגם שעות עולים וגם תמיכות נוספות שהעירייה תיתן – זה ייתן מענה הוליסטי יותר ומלא יותר לתלמידים העולים.

טלי פלוסקוב: לפני שאנחנו עוברים למשרד החינוך, יש לי עוד שאלה.

סופה לנדבר: זאת רשלנות או רצון להרוס את הדבר הכי יפה שקיים בירושלים.

טלי פלוסקוב: כמה זמן הילד לומד באולפן?

<יעל שלום: תלוי ברמת הלימודים.

<יעל שלום: כשהוא מגיע, הוא עובר מבחן מיון מסוים.

<יעל שלום: אנחנו בודקים את רמת הלימודים שלו.

<יעל שלום: הוא יכול ללמוד בין שלושה חודשים לשנה.

<יעל שלום: הוא לומד עד כמה שהוא צריך.

<יעל שלום: אנחנו לא שולחים ילד בלי שהוא מוכן.

אברהם נגוסה: עוד שאלה.

אברהם נגוסה: האם אתם יכולים להפוך וללמד את התכנית אחר הצהרים כדי לא לפגוע במערכת החינוך הרגילה?

<יעל שלום: כשלומדים שפה, צריך להיות מאוד מרוכז בלימוד השפה וזה מאוד אינטנסיבי.

<יעל שלום: שעות הבוקר הן השעות הנכונות יותר ללימוד השפה, מה גם שאם הילד הולך לבית הספר ויושב בכיתה, הוא בעצם בזבז את היום והוא מסתכל על הקירות.

סופה לנדבר: נכון מאוד.

<יעל שלום: צריך לנצל את הזמן הזה לשעות לימוד העברית.

<יעל שלום: אפשר לעשות הפוך ואנחנו כן עושים.

<יעל שלום: הילדים באים בבוקר לאולפן והרבה פעמים הם כן רשומים בבתי הספר.

<יעל שלום: יש ילדים, רוב הילדים, כן רשומים בבתי הספר ואם לא, אז אחרי האולפן אנחנו שולחים אותם לעיריית ירושלים והעירייה באמת משבצת אותם.

<יעל שלום: אז הם משתלבים בבתי הספר ויש בתי ספר שעובדים הרבה שעות או בימי שישי או שאנחנו לוקחים איזושהי תכנית לתלמיד באופן אינדיבידואלי ואם הוא מצליח כבר להשתלב בבית הספר, אנחנו עושים את זה.

סופה לנדבר: את צודקת מאוד.

סופה לנדבר: הוא בא לבית ספר בלי שפה והוא יושב בשיעור כמו כלב ולא מבין שום דבר.

אברהם נגוסה: הבנתי.

אברהם נגוסה: פיני, רשות הקליטה, עיריית ירושלים.

<פיני גלינקביץ: זאת גם עיריית ירושלים רק מההיבט הנוסף וחשוב להגיד שהעמדה שאני אציג היא חלק מהעמדה של עיריית ירושלים.

<פיני גלינקביץ: אני לא אצא מול עיריית ירושלים אבל אני כן רוצה לייצג את הנושא של העולים החדשים, שזה המנדט.

<פיני גלינקביץ: משרד הקליטה השכיל לדעת ולהבין שהקליטה ברשויות היא חוד החנית וכל רשות עובדת אחרת ובכל רשות העולים הם אחרים וחלק מהרגישות התרבותית היא לתת את השירות הכי נכון לעיר עצמה לפי הצרכים שלה.

טלי פלוסקוב: זאת מן הסתם האג'נדה של ראש העיר.

<פיני גלינקביץ: נכון.

<פיני גלינקביץ: מה שנכון באשדוד או מה שנכון בנתניה, לא תמיד עובד ומתאים לירושלים מבחינת העולים, מבחינת הפיזור, מבחינת בתי הספר.

<פיני גלינקביץ: המודל שהיה הוא מודל שהתאים לירושלים.

סופה לנדבר: כמה שנים קיים המודל הזה?

<פיני גלינקביץ: ארבעים שנים.

אברהם נגוסה: 43.

סופה לנדבר: 43 שנים זה היה מודל מצוין ועכשיו פתאום החליטו בירושלים שהוא לא טוב?

סופה לנדבר: מעניין.

<יעל שלום: אני עובדת שם 32 שנים רצוף.

<פיני גלינקביץ: אני רוצה לחדד ולהגיד שכל מודל וכל דבר אפשר לשנות ואפשר להזיז.

<פיני גלינקביץ: שום דבר לא קדוש, אבל כדי לעשות את השינוי, מבחינתי נכון לעשות אותו בכמה שלבים.

<פיני גלינקביץ: קודם כל, שזה יהיה מלווה באיזושהי בדיקה.

<פיני גלינקביץ: זאת אומרת, כשבאים ואומרים שהמודל הזה לא מתאים כי הנה, במשך שנתיים עשרים ילדים סיימו את האולפן ולא השתלבו או נשרו, אומרים שיש בעיה והוא לא מתאים.

<פיני גלינקביץ: ההצעה השנייה שצריכים לשמוע אותה היא החלופות.

<פיני גלינקביץ: מה בדיוק החלופה הזאת ואיך היא עובדת.

<פיני גלינקביץ: אני חושב שנכון יותר להבין את החלופה עמוק יותר, האם ניתן לעשות איזשהו מודל ביניים וגם אם עושים שינוי, לא עושים אותו בשחור לבן.

<פיני גלינקביץ: זאת אומרת, קחו שנה, בואו נעשה איזשהו ניסוי ונראה אם זה עובד כי למעשה יש סיום של פעילות מסוימת ומעבר לפעילות אחרת באופן חד.

<פיני גלינקביץ: זאת אומרת, בחודש ספטמבר הולך להתחיל מודל חדש והמודל הישן כבר לא עובד.

<פיני גלינקביץ: יכול להיות שבואו ננסה לבדוק, בואו ננסה לראות - - -

טלי פלוסקוב: למה?

טלי פלוסקוב: תסביר לי למה לעשות שינויים כשיש פרויקט מושלם.

סופה לנדבר: אני זוכרת את הסיפור הזה כבר לפני שנתיים כאשר הייתי שרת העלייה והקליטה ולא הסכמתי לדבר הזה.

סופה לנדבר: שלחתי לשם עובדים שלי כדי לבדוק ולברר והם באו עם עמדה האומרת שזה אחד האולפנים הכי טובים שקיים במדינת ישראל.

סופה לנדבר: הריכוז של הילדים בזמן שהם יושבים אחד מול כיתה שלמה כשהם לא יודעים את השפה העברית, כאן הם לא מבזבזים זמן אלא לומדים עברית.

סופה לנדבר: למה את הדבר היפה הזה אתם צריכים להרוס?

סופה לנדבר: אני רציתי להמליץ לראשי הערים האחרות ללמוד את הפרויקט הזה ולאמץ אותו בערים האחרות.

סופה לנדבר: פתאום אתם באתם ביום אחד בבוקר והחלטתם לסגור.

סופה לנדבר: תסבירו לנו למה אתם החלטתם לסגור את הפרויקט הזה.

טלי פלוסקוב: יש מקום לשינוי כשמשהו לא מצליח אבל כאן יש לנו פרויקט כל כך מוצלח ואתם רוצים לנסות דרך אחרת.

טלי פלוסקוב: למה?

סופה לנדבר: ממתי במדינת ישראל עושים ניסויים על ילדים חיים?

סופה לנדבר: מי נתן לכם זכות לעשות את הניסויים האלה על ילדים חיים?

אברהם נגוסה: לא נתתי את רשות הדיבור.

<קריאה: נאמר שמשרד החינוך דורש לסגור.

טלי פלוסקוב: אנחנו רוצים לשמוע את העמדה של משרד החינוך.

אברהם נגוסה: לאור השאלות הרבות, אני חושב שנגיע לגורם המכריע בעניין וזה משרד החינוך.

אברהם נגוסה: בואו נשמע אותו.

<רויטל דותן: שמעתי בקשב רב את הדברים שנאמרו.

<רויטל דותן: אני ממונה על ארגון הלימודים, אגף קליטת תלמידים עולים במשרד החינוך.

<רויטל דותן: אני רוצה להציג את התפיסה החינוכית פדגוגית של המשרד שלנו באגף.

<רויטל דותן: אנחנו מאמינים בקליטה ישירה של התלמידים העולים בתוך בתי הספר.

<רויטל דותן: בתוך בתי הספר הם מקבלים שעות.

<רויטל דותן: הם לומדים עברית כשפה שנייה על פי תכנית הלימודים.

סופה לנדבר: עברית כשפה שנייה?

<רויטל דותן: בוודאי.

<רויטל דותן: הם לומדים על פי תכנית הלימודים שלנו.

<רויטל דותן: הם מקבלים הוראה של מורים מקצועיים שמשתלמים אצלנו בתחום הזה.

<רויטל דותן: אני חושבת שאחד הדברים החשובים ביותר שקורים לתלמידים העולים שמשתלבים בתוך בתי הספר זה שהם לומדים את השפה העברית והם במקביל חשופים לכל ההתרחשויות שיש בבית הספר, אם זה בהפסקות ואם זה בפעילויות השונות ולשפה העברית השוטפת.

<רויטל דותן: זה אחד הדברים החשובים כי למידת שפה לא מתבצעת רק בשיעור עצמו שלומדים אלא כל השפה התקשורתית בעצם מתפתחת בפעילויות השוטפות שמתקיימות בתוך בתי הספר.

טלי פלוסקוב: גברת, את עברת עלייה?

טלי פלוסקוב: יש לך ילדים שעברו עלייה?

טלי פלוסקוב: אני מתנצלת על שנכנסתי לדבריך, אבל אני אומרת לך שאני אימא לשני ילדים והגעתי לארץ ב-1991 הם היו בת שנתיים ובן שבע ואני יודעת מה הילדים שלי עברו כשהם הגיעו למדינה.

טלי פלוסקוב: בוודאי לא מדובר על הילדה שהייתה בת שנתיים, אבל אני זוכרת בדיוק מה היה עם הילד בן השבע.

טלי פלוסקוב: גם קרובי המשפחה שלי שהגיעו בגיל 10,11,12, שבעיני זה הגיל הכי בעייתי.

טלי פלוסקוב: את זורקת אותם מיד לאווירה כך שמיד יהיה להם חוסר ביטחון, מיד הם ירגישו לא חלק מהחברה, שמיד הם ירגישו מנותקים.

טלי פלוסקוב: תיאורטית את אומרת דברים נכונים אבל בפועל זה לא נכון.

טלי פלוסקוב: את צריכה לתת להם להיכנס לאט לאט לאווירה של המדינה הזאת.

טלי פלוסקוב: שוב, אני לא עובדת במשרד החינוך אבל אני חוויתי את זה על בשרי וראיתי עוד הרבה משפחות כמוני ואולי צריך לשמוע גם כמה סיפורי הצלחה וכישלון כפי ששמענו כאן.

טלי פלוסקוב: לא יכול להיות שיש שיטה מסוימת שיכול להיות שמשרד החינוך לא מסכים אתה, אבל זאת שיטה עם תוצאות, זאת שיטה שיש לה הצלחות.

טלי פלוסקוב: אני אומרת שוב שחבל שלא הייתה לי האפשרות לעבור את זה בצורה כזאת כי אני חושב שאם הקליטה הייתה מדורגת ולא שזורקים לתוך המים ולך תטבע ולא חשוב כמה מים אתה תבלע בדרך, זה היה אחרת.

טלי פלוסקוב: זאת הטעות שלכם.

טלי פלוסקוב: תגיעו לאנשים ולא רק למאמרים ולעבודות תיאורטיות.

טלי פלוסקוב: אנשים.

טלי פלוסקוב: דוגמאות מהחיים.

טלי פלוסקוב: זה מה שצריך לקבוע את העמדה של משרד החינוך.

טלי פלוסקוב: מצטערת.

טלי פלוסקוב: אני מתנצלת, פשוט לא יכולתי להתאפק.

<רויטל דותן: אני מבינה שאת מדברת מניסיון שלך.

טלי פלוסקוב: מהלב.

<רויטל דותן: ומהלב.

<רויטל דותן: אני מבינה את זה.

<רויטל דותן: אני יכולה להגיד שאנחנו רואים בראייה רחבה, בראייה ארצית ואנחנו כן מסתמכים גם על מחקרים אבל אנחנו בהחלט רואים ובודקים את מה שנעשה בשטח.

<רויטל דותן: אני באופן אישי ביקרתי באולפן וראיתי את הדברים.

<יעל שלום: אף פעם לא.

<רויטל דותן: סליחה, אני הייתי אצלך.

<יעל שלום: איך אנחנו לא מכירים אותך?

<קריאה: אולי בגניבה.

<רויטל דותן: אני הייתי יחד עם מאיה שריר ויחד עם שושי.

<רויטל דותן: אנחנו ביקרנו אצלך.

<רויטל דותן: אני לא אכנס לכל מה שראיתי אבל אני רוצה בבקשה להמשיך את הדברים שאני רוצה לומר.

<רויטל דותן: דיברתי על החשיבות הגדולה שיש לילדים בתקשורת השוטפת שמתקיימת שאנחנו יודעים שזה משפר את תפקודי השפה שלהם ויוצר את התשתית החברתית שלהם עם קבוצת השווים שלהם בתוך בית הספר וזה מאוד מאוד חשוב לקליטה שלהם.

סופה לנדבר: אז הם באים בשעה 2:00.

סופה לנדבר: אתם אמרתם שהאולפן הזה לא מתאים ושלחתם את הילדים ללמוד את השפה העברית.

סופה לנדבר: אמרתם שהפרויקט לא טוב ולא מתאים.

סופה לנדבר: כן?

סופה לנדבר: אני שואלת.

<רויטל דותן: תני לי בבקשה להשלים את הדברים ואני אשמח לענות לכולכם.

סופה לנדבר: אני מדריכה אותך עם השאלה שלי.

סופה לנדבר: אני רוצה לשמוע.

סופה לנדבר: תאוריות כבר שמעתי בחיים.

סופה לנדבר: אני גם פרקטיקה עברתי בחיים.

סופה לנדבר: אני חושבת שחברת הכנסת אומרת דבר נכון.

סופה לנדבר: ילד יכול לאחר בחצי שנה למערכת החינוכית עד שהוא לומד באולפן את השפה העברית אבל הוא נכנס עם מפתח לחיים, הוא נכנס עם שפה.

סופה לנדבר: בלי זה הוא נכנס, יושב שעות, חוזר הביתה, בוכה, לא מבין שום דבר.

סופה לנדבר: כאן הוא נכנס לאווירה בה כולם שווים, כולם בלי שפה, כולם לומדים, כולם מתקדמים יחד ואחרי כן הוא יוצא עם השפה העברית כדי להתאים את עצמו לבית הספר.

סופה לנדבר: אתם צריכים לקבל את זה בחיבוק אבל אתם אומרים לא.

טלי פלוסקוב: כנראה שעמדתנו לא תואמת את עמדת משרד החינוך.

<רויטל דותן: ברשות

<רויטל דותן: כם, אני רוצה להעלות עוד נקודה שהיא חשובה מאוד.

<רויטל דותן: דובר כאן על משבר העלייה.

<רויטל דותן: ללא ספק תלמידים שמגיעים לארץ חווים משבר עלייה ברמה כזאת או אחרת.

<רויטל דותן: ברגע שהם נקלטים בבית הספר, הם עוברים את משבר העלייה וממשיכים בבית הספר.

<קריאה: זה לא נכון.

<קריאה: על איזה מחקר את מסתמכת?

אברהם נגוסה: אני מבקש.

אברהם נגוסה: כשאתם דיברתם, כולם הקשיבו לכם.

אברהם נגוסה: אני מבקש שזה יהיה הדדי ותקשיבו.

אברהם נגוסה: אם יש לכם תגובות, נאפשר לכם להתייחס אחר כך, אבל תנו לה לסיים את דבריה בשקט ואל תפריעו.

אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת יואל רזבוזוב, לשעבר יושב ראש ועדת העלייה והקליטה.

<רויטל דותן: אני רוצה לומר שהם עוברים את המשבר של העלייה וכשהם נמצאים בתוך בית הספר, הם לא נדרשים לעבור שום משבר התאקלמות.

<רויטל דותן: ילדים שיוצאים מהאולפן שהיה בירושלים נדרשים באמצע שנה – לפעמים אחרי שלושת רבעי שנה אבל במהלך השנה – לעבור עוד פעם מסגרת, עוד פעם להתאקלם בבית ספר, לחברת הילדים, לנהלים ולדרישות הבית ספריות וזה לא דבר קל.

<רויטל דותן: ילד שנכנס לבית הספר מסתגל ומשתלב לאט לאט באותו מוסד ואנחנו מוצאים שזה הרבה פעמים נכון יותר.

<רויטל דותן: אני רוצה לומר עוד דבר.

<רויטל דותן: מבחינתנו תלמיד עולה שמגיע לבית הספר הוא באחריות מנהל בית הספר.

<רויטל דותן: מנהל בית הספר בעצם מלווה את תהליך הקליטה שלו.

<רויטל דותן: ילדי היסודי שהיו בבית הספר בימים ב' עד ה', למעשה היו אמורים להיות יומיים בשבוע בבית ספר ברשות.

<רויטל דותן: הרבה פעמים זה יצר בעיה כשמנהל בית הספר לא היה יכול לקחת אחריות מלאה על הילד והאולפן בוודאי לא יכול לקחת אחריות על מה שקורה בבית הספר.

<רויטל דותן: אנחנו כן רוצים שתהיה דמות חינוכית שתלווה אותו במהלך כל שעות הלימודים בתוך בית הספר.

סופה לנדבר: אני לא מאמינה למה שאנחנו שומעים כאן.

סופה לנדבר: אני פשוט לא מאמינה.

<רויטל דותן: אני רוצה לומר שהתלמידים העולים לומדים את השעות.

סופה לנדבר: כמה שנים את עובדת במשרד החינוך?

<רויטל דותן: הרבה מאוד שנים במשרד החינוך.

<רויטל דותן: אני מורה, אני הייתי רכזת שכבה, הייתי בהרבה מאוד תפקידים.

סופה לנדבר: מה סיימת ללמוד?

<רויטל דותן: סיימתי תואר שני באוניברסיטה העברית במינהל ומדיניות בחינוך.

סופה לנדבר: את טוענת שבעצם צריכים להעביר את הילדים לבית ספר במקום לאולפן מרוכז ולעשות זאת מיד בלי שפה ובלי שום דבר ולזרוק אותם לשם כאילו הוא באי בודד.

<רויטל דותן: בבית הספר הם לומדים בצורה אולפנית.

<רויטל דותן: הם בהחלט לומדים את השפה.

<רויטל דותן: הם לא נזרקים לשם.

יואל רזבוזוב: מה הסיבה?

יואל רזבוזוב: למה זה מפריע?

יואל רזבוזוב: הסיבה היא שאתם חושבים שזה יותר טוב?

<רויטל דותן: מניתי הרבה סיבות ולא סיבה אחת.

<רויטל דותן: זאת תפיסה חינוכית שאנחנו מאמינים בה.

<רויטל דותן: אני אומרת שוב, הילד לומד במסגרת אולפנית בתוך בית הספר.

<רויטל דותן: בנוסף, הוא משתלב במקצועות הלימוד – בחינוך גופני, באומנות, במתמטיקה הרבה פעמים הוא משתלב יחד עם הכיתה, באנגלית כשהוא דובר שפה אחרת – כך שיש לו הרבה מקומות בתוך בית הספר שהוא יחד עם קבוצת השווים ואני מתכוונת לקבוצת התלמידים שלומדים יחד אתו בכיתה, בשכבה.

<רויטל דותן: עוד דבר שאני יכולה לומר הוא שהאולפן גם יצר הרבה פעמים בעיה גיאוגרפית מכיוון שהוא נמצא במקום אחד, בעיר ירושלים שגיאוגרפית היא רחבה וגדולה, כאשר לחלק מההורים היה קשה מאוד להגיע לאולפן בירושלים.

<רויטל דותן: תודה.

<רויטל דותן: בשמחה אענה על שאלות.

<אלי זרחין: נאמר שאתם לא מעבירים שעות וכי כל השעות הן של עיריית ירושלים ומשרד הקליטה.

<אלי זרחין: יש שם עולים חדשים ולכן למה אתם לא מעבירים כסף?

<רויטל דותן: אנחנו מעבירים שעות.

אברהם נגוסה: שושנה.

<שושי רבינוביץ: אני מרכזת את נושא העולים החדשים בשני המחוזות, בירושלים עשר שנים ובמנח"י כחמש שנים.

<שושי רבינוביץ: גם הילדים העולים מבתי הספר היסודיים היו באולפן בירושלים.

<שושי רבינוביץ: ההשוואה שלי היא באמת בין שני המחוזות ואני תכף אתייחס לזה.

<שושי רבינוביץ: אין ספק שילדים עולים צריכים אולפן, ללמוד במערכת אולפנית.

<שושי רבינוביץ: כל בית ספר שיש בו עולים, יש בו אולפן.

<שושי רבינוביץ: אם יש מעט ילדים, יהיו מעט שעות.

<שושי רבינוביץ: אם יש יותר ילדים, יהיו יותר שעות.

<שושי רבינוביץ: הייתה איזושהי התנגדות לרכז ילדים במספר בתי ספר כדי שיהיה אולפן של עשרים שעות ואמרו, לא, אנחנו רוצים לתת להורים להתפזר היכן שהם רוצים ושיתרכזו באולפן.

<שושי רבינוביץ: איפה היה לי קושי עם האולפן?

<שושי רבינוביץ: ראשית, כשהיו שם ילדים צעירים – אני מדברת על כיתות ב' עד ו' – היו ילדים שבבית ספר חשבו שהם באולפן ובאולפן חשבו שהם בבית הספר מפני שהילדים ביסודי היו צריכים להגיע לבתי הספר בימים ראשון ושישי ובימים שני עד חמישי הם היו באולפן.

<שושי רבינוביץ: היו פעמים שהילדים לא הגיעו לבית הספר ובית הספר חשב שהם באולפן ובאולפן חשבו שהם בבית הספר, כולל קציני ביקור סדיר שהיו מעורבים בסיפור הזה.

<שושי רבינוביץ: אני לא הפרעתי לאף אחד ואני מבקשת לא להפריע לי.

אברהם נגוסה: אני אפשר לתת לכולם להגיב.

אברהם נגוסה: אני מציע לכם שתרכזו את השאלות שלכם אצל אסתר בלום שתקבל את רשות הדיבור.

אברהם נגוסה: אין לנו זמן לתת לכולם את רשות הדיבור.

<שושי רבינוביץ: דבר נוסף שהיה.

<שושי רבינוביץ: היה ילד, שאני זוכרת – ואני לא זוכרת הרבה יותר כי בשנה האחרונה כבר אין שם ילדים מגיל היסודי – שהגיע מרמות, ילד בכיתה ב', בתחבורה ציבורית לבד כי ההורים לא יכלו להביא אותו.

<שושי רבינוביץ: לא היו הסעות של העירייה לאולפן וההורים נאלצו להביא את הילדים ולהחזיר אותם.

<שושי רבינוביץ: בעבר הרחוק, כאשר העולים התרכזו במרכז העיר והאולפן היה במרכז העיר, זה היה יותר נוח להורים ויותר נוח להורים שהיו באולפן והם היו באים עם הילדים וזה היה מסודר, ברגע שההורים התפרסו במרחב גיאוגרפי מאוד מאוד גדול, הם לא יכלו להגיע לאולפן ונוצרו בעיות כאלה.

<שושי רבינוביץ: בנוסף לזה.

<שושי רבינוביץ: אני יועצת חינוכית, בפועל, גם בימים אלה.

<שושי רבינוביץ: משבר עלייה הוא משבר עלייה מאוד מאוד גדול.

<שושי רבינוביץ: אנחנו לא טוענים שצריך לסגור את האולפן.

<שושי רבינוביץ: אנחנו חושבים שצריך להביא את האולפן לתוך בתי הספר כדי לשלב בין היתרונות של זה ושל זה.

<שושי רבינוביץ: יש רבים מהילדים שיכולים ללמוד חלק מהמקצועות.

<שושי רבינוביץ: יש ילדים שבאים – במיוחד בחינוך הממלכתי דתי – מבתי ספר יהודיים ויודעים קרוא וכתוב.

<שושי רבינוביץ: הם לא תלמידים טובים בשפה אבל הם כבר יודעים והאולפן מיותר להם ויוצר כפילות.

<שושי רבינוביץ: חלק מהילדים באים בתחילת שנה, חלק מהילדים מצטרפים באמצע השנה, הם מפסידים חלק מהלימודים.

<שושי רבינוביץ: אני רוצה לומר לכם שהאגף מחייב את בתי הספר ללמד בארבעה ממדים - גם את העברית, גם שילוב במקצועות הלימוד, גם תרבותית, גם קהילתית של מעורבות הורים.

<שושי רבינוביץ: ברגע שהילדים היו באולפן, מנהלי בתי הספר ראו את אחריות האולפן על הילדים.

<שושי רבינוביץ: בחצי השנה שהם היו באולפן, בתי הספר לא התמקצעו בקליטה מיטבית.

<שושי רבינוביץ: אם תהיה קליטה בתוך בית הספר ותהיה כיתה בבית הספר, אם יהיו עשרה תלמידים בבית ספר אחד, כבר תהיה להם קבוצת תמיכה, כבר יהיו יותר שעות, כבר המינון לא יהיה גדול כדי ליצור להם גטו אבל כן תהיה להם קבוצת תמיכה מחד וחשיפה לשפה העברית מהצד השני.

<שושי רבינוביץ: משבר של מעבר פעמיים, מארץ לארץ ומאולפן לבית הספר, הוא כפול והוא קשה, במיוחד לא כאשר אנחנו אומרים לא ללמוד עברית באולפן אלא אנחנו אומרים כן ללמוד עברית באולפן אבל לא במבנה של האולפן אלא בתוך בית הספר.

<שושי רבינוביץ: מה רע לשלב בין שני הדברים?

<שושי רבינוביץ: אז יש לנו את היתרונות של הכול.

<שושי רבינוביץ: גם בבית הספר מדברים על תרבות, על טיולים, על יהדות, על ישראליות ועל חברת השווים ויש כדורגל בהפסקות.

<שושי רבינוביץ: נוצר מצב באולפן, לפחות לפי דעתי – ואני לא שוללת הכול - שהילדים שם לא מדברים עברית.

<שושי רבינוביץ: כל אחד מדבר בשפתו.

<קריאה: לא נכון.

<קריאה: הם מדברים עברית.

<שושי רבינוביץ: הם מדברים עברית מונחית בזמן השיעור.

<שושי רבינוביץ: הם לומדים קריאה וכתיבה.

<שושי רבינוביץ: תהליך של קליטה הוא כמו תהליך פסיכולוגי, הוא לוקח את הזמן שלו ואי אפשר לצמצם אותו.

<שושי רבינוביץ: כעבור חצי שנה הילד כבר משתחרר מעט ומתחיל להסתגל לחברה בה הוא נמצא.

<שושי רבינוביץ: שוב, אין כוונתי לבטל את האולפן.

<שושי רבינוביץ: אנחנו לא יכולים כמשרד חינוך להגיד לאף אחד לבטל דברים עירוניים שקיימים.

<שושי רבינוביץ: יש חוק חינוך חובה, ילד צריך להיות בבית הספר, אחריות על הקליטה שלו היא של מנהל בית הספר, של משרד החינוך, של המחוז ושל מינהל החינוך בעיר.

<שושי רבינוביץ: במקומות אחרים אין אולפנים כמו בירושלים אלא יש אולפנים בית ספריים או יישוביים בכל מיני וריאציות כמו שדיברתי עליהן והם לא כל כך גרועים אלא הם טובים.

<קריאה: הם מצוינים.

<שושי רבינוביץ: נכון.

<שושי רבינוביץ: הדגם כאן שונה ממה שהוא היה בעבר וכרגע אנחנו נתקלים בהרבה מאוד בעיות.

<שושי רבינוביץ: אני רוצה לומר עוד משפט אחד על תלמידי התיכון.

<שושי רבינוביץ: תלמידים על יסודיים שנמצאים כאן חצי שנה באולפן, חלק לא רשומים ולכן נניח שירשמו אותם אבל הם גם לא יהיו בבית ספר.

<שושי רבינוביץ: כשהם באים לבית ספר אחרי חצי שנה, הם הפסידו המון והם לא יכולים להיקלט בכיתה.

<שושי רבינוביץ: הם לא לומדים באולפן את תכנית הלימודים הבית ספרית.

<שושי רבינוביץ: לכן אני חושבת שהטוב ביותר היא לשלב את היתרונות של כל הגישות ולמצוא משהו חדש שמתאים יותר לעיר ירושלים.

סופה לנדבר: משרד הקליטה מסכים לעמדה הזאת?

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את עמדת משרד הקליטה.

<שפרה קירשנבאום: אני לא רוצה לומר שדווקא האולפן הזה חייב להישאר אבל אני רוצה להתייחס לשני פרמטרים שאף אחד לא נגע בהם.

<שפרה קירשנבאום: קודם כל, היום עידוד עלייה שנעשה מול הערים, הערים יוצאות ונציגי ירושלים נסעו ושיווקו את ירושלים בה יש אולפן.

<שפרה קירשנבאום: אולפן זאת מילה גנרית.

<שפרה קירשנבאום: זה אולפן.

<שפרה קירשנבאום: אדם שעולה ולא יודע עברית, הוא יודע מה זה אולפן והוא יודע שצפוי לו ולילדים שלו אולפן , הוא שואל אם יש אולפן, הוא בוחר לאיזו עיר הוא רוצה להגיע, הוא יבחר להגיע לעיר שתיתן מענה לילדים שלו כשהוא יודע שתהיה להם מסגרת.

<שפרה קירשנבאום: אם אנחנו עכשיו מתייחסים לאולפן ירושלים – יש כאן עלייה גדולה מצרפת – יש פה בעיה אמיתית בכל הארץ של עולים מצרפת להיקלט במסגרות שמתאימות להם ושהם רוצים בהן.

<שפרה קירשנבאום: נכון, אני בהחלט מסכימה שאם היה בכל בית ספר אולפן, הייתה התייחסות, הייתה מעטפת ובאמת מנהלים היו באמת באמת רוצים לקחת אחריות אבל בחוויה של העולים הרבה בתי ספר והרבה מנהלים דוחים אותם ולא רוצים אותם אצלם.

<קריאה: נכון.

<שפרה קירשנבאום: יש בתי ספר איכותיים שפוחדים מירידת הציונים.

<שפרה קירשנבאום: אני לא רוצה לנקוב בשמות אבל יש כאן שרשרת שלמה של בתי ספר שבכלל לא רוצה את הילדים האלה כי ההורים לא מתלבשים נכון, כי הילדים לא מדברים נכון, כי הם לא רוצים שממוצע הציונים ירד.

סופה לנדבר: ספרי כמה תלונות אנחנו קיבלנו מהעולים מצרפת ומהעולים ממדינות אחרות.

<שפרה קירשנבאום: הנושא הזה, צריך לתת עליו את הדעת.

<שפרה קירשנבאום: קשה להעלות על הדעת שמדינה שקולטת עולים כל כך הרבה שנים, עדיין מתלבטת ועדיין לא יודעת מה צריך ועדיין כל אחד מאתנו יביא את השניים שהצליחו ואת השלושה שלא הצליחו בכל אחת מהמסגרות האלה.

<שפרה קירשנבאום: כולנו.

<שפרה קירשנבאום: אני אביא את ההצלחה ואני מוכרחה לומר שכל מי שעשה את העלייה – ואני עליתי לארץ בגיל תשע והושבתי בבית ספר ברעננה, ברמת השבים וישבתי ושתקתי רוב הזמן – יודע.

<שפרה קירשנבאום: בסוף נקלטתי.

<שפרה קירשנבאום: לעומת זאת, יש בזה חסרונות.

<שפרה קירשנבאום: יש לזה יתרונות.

<שפרה קירשנבאום: בזכות זה שאני מנהלת מחוז אני רואה איך נעשית הקליטה באשדוד ואיך היא נעשית במקומות אחרים.

<שפרה קירשנבאום: בכל מקום יש את ההתלבטות אבל משרד החינוך לא אומר את האמירה - אני חושב שהכול בסוף מסתכם – מי מקבל את השעות, איזה מנהל מוכן לקבל את השעות, האם אני שם מחנכת על כיתת האולפן או אני לא שם, ויש לזה משמעות.

<שפרה קירשנבאום: זה מסתכם יותר בבירוקרטיה ולא בחוויה.

<שפרה קירשנבאום: יש מחקרים שאומרים הצלחנו או לא הצלחנו ואני חייבת להדגיש את זה שוב כי זה עובר בכל הארץ.

<שפרה קירשנבאום: חוויית הדחייה, כשלא רוצים את הילדים, היא הרבה יותר חזקה.

<שפרה קירשנבאום: כשאתם מדברים על ארבעה בתי ספר שמוכנים לקלוט, איפה הבחירה של ההורים?

<שפרה קירשנבאום: איפה הבחירה של ההורים שרוצים שהילד שלהם ילמד שם?

<שפרה קירשנבאום: בכלל, הנושא של השפה, אמר את זה מארק, השפה היא ליבת העניין ומכאן זה מתחיל.

<שפרה קירשנבאום: מצפים שבמדינה שכבר קולטת עלייה כל כך הרבה שנים תהיה איזושהי אמירה אמיתית בנושא הזה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

טלי פלוסקוב: תודה רבה אדוני היושב ראש.

טלי פלוסקוב: אני אבקש סליחה כי אנחנו חייבים לרוץ לוועדה הבאה ומאוד מאוד רציתי לשמוע את הדעות של אנשי המקצוע.

טלי פלוסקוב: מאוד התרגשתי מהסיפורים האישיים ששמענו כאן.

טלי פלוסקוב: זה פשוט מחמם את הלב.

טלי פלוסקוב: אני רוצה כאן להודות לעוסקים במלאכה.

טלי פלוסקוב: אני רוצה לשאול אתכם שאלה.

טלי פלוסקוב: אתם עמותה?

<יעל שלום: לא.

<יעל שלום: אנחנו אולפן.

טלי פלוסקוב: אתם עובדי עירייה?

<יעל שלום: כן.

טלי פלוסקוב: רציתי לשאול את זה כדי להבין איך יש לכם מבנה ומי אחראי על המבנה וכן הלאה, אבל אלה דברים טכניים.

טלי פלוסקוב: מה שברור מכאן, ואני שוב פעם אומרת שמאו נהניתי לשמוע את המפקחת שדיברה בצורה מאוד מקצועית ואני מאוד מעריכה את הידע וכן הלאה, אבל אני רוצה שתנסו בבקשה, נציגי משרד החינוך כאן, להשאיר את הדברים המקצועיים שלכם בצד ותנסו להגיע ללב של האנשים.

טלי פלוסקוב: קצת רגש.

טלי פלוסקוב: כן?

טלי פלוסקוב: אני שוב פעם אומרת שההצלחה בקליטה זה הרבה יותר רגש מאשר דברים שאנחנו מדברים עליהם כאן, על מה שאתם חושבים.

טלי פלוסקוב: ושוב, אני לא נכנסת לדברים המקצועיים שלכם.

טלי פלוסקוב: הקליטה מצליחה רק כשיש רגש, כאשר מתייחסים לאנשים ברגש, כאשר חושבים לא ככאלה שכבר נמצאים כאן אלא ככאלה שהגיעו, כי רק אלה יכולים להבין מה הם חווים עכשיו גם בתוך הבית וגם מחוץ למערכת.

טלי פלוסקוב: אני חוזרת ואומרת שאני חוויתי את זה ועברתי את זה.

טלי פלוסקוב: אני אומרת שאני הצלחתי במדינה הזאת רק כי למדתי עברית עוד לפני שעליתי ארצה.

טלי פלוסקוב: למדתי שם וכשהגעתי לכאן נכנסתי לעבודה ושום דבר לא הפריע לי לפי הטענה שלכם.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שאם לא הייתי מגיעה לכאן מוכנה, היה לי הרבה יותר קשה ואולי לא הייתי מגיעה לאן שהגעתי.

טלי פלוסקוב: לכן אני אומרת שהעבודה שעושים באולפן, אתם לא קוראים לעצמכם אולפן אלא אתם קוראים לעצמכם בית ספר לתלמידים עולים חדשים.

<יעל שלום: אנחנו בית ספר.

<יעל שלום: אנחנו מלמדים את כל המקצועות.

<יעל שלום: הילדים לא מפסידים כלום כשהם מגיעים לבית הספר.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שחשוב השלב הזה של ההכנה, נקרא לזה כך, זה שהילדים נמצאים בשלב הזה כדי לא להיפגע – ומה לעשות, החברה שלנו היא לא כל כך מקבלת עולים חדשים וכולנו כאן מבינים על מה אני מדברת – כדי שהילדים יגיעו למערכות מוכנים, כשהם יכולים גם לתת תשובה, כשהם יכולים להשתתף בשיח ואולי קצת ללמוד את המנטליות, כי יש כאן שינוי מאוד משמעותי במנטליות ואת זה לא מלמדים במערכת החינוך אלא זה משהו שאנחנו עוברים, זה משהו שאנחנו חווים.

טלי פלוסקוב: לכן אני אומרת שאני חושבת, אדוני היושב ראש, שאנחנו כוועדה צריכים לפנות גם למשרד החינוך וגם לעיריית ירושלים - ואני מברכת את עיריית ירושלים שבעצם נכנסה לנעליו של משרד החינוך ולא ויתרה על האולפן, ואולי בזכות השרה לשעבר.

טלי פלוסקוב: אני לא יודעת מי נלחם כאן, אבל טוב שנלחמו – לא לוותר על הפרויקט הזה אלא להפך.

טלי פלוסקוב: משרד החינוך בעיני צריך לקבל את הפרויקט הזה ולקחת אותו כדוגמה, אולי לקחת אותו כפיילוט, פיילוט שקיים 42 שנים אבל לא חשוב, כי אין דבר כזה במקומות אחרים.

טלי פלוסקוב: אולי השיטה הזאת היא יותר טובה מזאת שאתם הייתם רגילים לה.

טלי פלוסקוב: תחשבו על זה.

טלי פלוסקוב: תנו לאנשים להתכונן למדינה החדשה וכאן הם באמת עוברים סוג של הכנה שמכינה אותם לכניסה לחיים חדשים.

טלי פלוסקוב: זאת הדעה שלי ואני אשמח מאוד אם אנחנו כוועדה נבחר בדרך הזאת.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לכולם.

אברהם נגוסה: חבר הכנסת יואל רזבוזוב.

יואל רזבוזוב: בקצרה.

יואל רזבוזוב: הקשבתי בקשב רב.

יואל רזבוזוב: אני חושב שאם אתה לומד להסתכל ברמה המערכתית, כשאתה לא בפנים, אתה חושב שהילדים נמצאים לא בגטו של האולפן אלא יש להם אינטגרציה בתוך בתי הספר ויוצא שגם בהפסקות הם משחקים כדורגל, מדברים עברית וכולי.

יואל רזבוזוב: זה נשמע הגיוני אבל כשאתה בתוך המערכת – ואני הייתי בתוך המערכת, אחד שעבר את כל השלבים האלה – כשאתה מגיע עם סנדלים וגרביים, אף אחד לא מדבר אתך.

יואל רזבוזוב: בהפסקות, במקום ללכת לדבר, אתה יושב לבד.

יואל רזבוזוב: אם מערכת החינוך הייתה עושה את זה טוב, אנחנו יודעים, עשינו על זה בקדנציה הקודמת הרבה דיונים אבל מערכת החינוך לא יודעת.

יואל רזבוזוב: אין מספיק שעות, העיריות מתלוננות, בתי הספר מתלוננים, כולם מתלוננים והילדים, ילדי העולים, לא מקבלים את מה שהם צריכים לקבל.

יואל רזבוזוב: כאן אנחנו צריכים לקרוא לשר בנט, לשר החינוך, שיתקצב עוד שעות ועוד שעות ועוד שעות.

יואל רזבוזוב: שמענו שגם המנהלים לא רוצים את הילדים האלה וזאת אמת.

יואל רזבוזוב: הם לא רוצים להוריד את ממוצע הציונים בבית הספר.

יואל רזבוזוב: דוגמה קצרה.

יואל רזבוזוב: אימא שלי מורה למתמטיקה, פנו אליה שתעזור לשני תלמידים בשיעורי מתמטיקה שהם בהקצבה ג' והם לא נראים כאלה שמתאימים להקבצה ג'.

יואל רזבוזוב: הם הגיעו – הם בכיתה ח' - ואחרי שיעור אחד היא אמרה שהחבר'ה האלה גאונים אבל הם לא ידעו איך לומר מד זווית בעברית ובלי לדבר זרקו אותם להקבצה ג'.

יואל רזבוזוב: התוצאה הייתה שבכיתה י"ב הם סיימו תואר ראשון בטכניון.

יואל רזבוזוב: גאונים.

יואל רזבוזוב: אימא שלי הצליחה להציל אותם.

יואל רזבוזוב: יש הרבה הרבה מקרים כאלה.

<קריאה: מערכת החינוך בסוף הצליחה.

יואל רזבוזוב: לא אתווכח אתך אבל אמרתי שבחשיבה המערכתית זה נשמע הגיוני.

יואל רזבוזוב: אני מסכים עם חבריי חברי הכנסת, כאן צריך לבוא יותר ברגש כי ברגע שאתה לא מתוך המערכת ואתה לא יודע להסתכל על אותו עולה מהזוויות שצריך להסתכל עליו, אני חושב שכן יש הצדקה כמובן אם לאולפן הזה יש תוצאות והעולים מרוצים.

יואל רזבוזוב: במשך חצי השנה הזאת, צריך לתת לאותו עולה ולהורים שלו לקבל החלטות, לאיזה בית ספר, אך להתלבש, איפה לגור וכולי.

יואל רזבוזוב: חצי השנה הזאת היא שנת מעבר.

<שפרה קירשנבאום: חבל שלא באו לכאן מנהלים שבבתי הספר שלהם כבר יש אולפנים בית ספריים כדי לשמוע את ההבדלים.

<רבקה רוטמן: אנחנו לא רוצים ליצור בועות של עולים בבתי הספר וזאת אחת הבעיות.

<רבקה רוטמן: עיריית נתניה למשל כן הגישה תכנית למודל דומה של ירושלים, הם רצו לאמץ את המודל של ירושלים, אבל משרד החינוך דחה אותם.

יואל רזבוזוב: יש מנהלים שעושים את זה טוב, אבל הם מעטים.

יואל רזבוזוב: ברוב הארץ, אנחנו צריכים לומר את האמת, המנהלים לא רוצים או שיש מקומות אליהם הילדים מגיעים והם נופלים בין הכיסאות כאשר אין מספיק שעות.

יואל רזבוזוב: נותנים לשנה-שנתיים ומצפים שהילד ילמד עברית?

יואל רזבוזוב: הוא לא ילמד עברית בשנה-שנתיים.

יואל רזבוזוב: צריך לתת עוד שעות ולהוסיף עוד שנים.

יואל רזבוזוב: אם יש מערכת טובה שעושה את זה טוב, אני חושב שצריך להשאיר אותה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: חברת הכנסת סופה לנדבר.

סופה לנדבר: אדוני היושב ראש, מאחר שאני מכירה את הנושא, אני ממליצה לתת לי לדבר כי אני מכיר את האולפן.

סופה לנדבר: הוא היה צריך להיסגר לפני כמה שנים אבל לא נתתי לזה יד.

סופה לנדבר: אני צריכה לומר ששמענו כאן את עמדת משרד העלייה והקליטה.

סופה לנדבר: אני חושבת שבלימוד שפה עברית, אמנם מי שממונה היום זה משרד החינוך, אבל הם צריכים לעבוד בשיתוף פעולה עם משרד העלייה והקליטה, עם אלו שנמצאים בחזית של קליטת העלייה.

סופה לנדבר: אני רוצה להגיד לך אדוני היושב והיושב ראש לשעבר.

סופה לנדבר: אני הגעתי בלי מילה אחת בעברית ובמקצועי אני קלינאית תקשורת.

סופה לנדבר: אחרי חצי שנה עברתי מבחנים וקיבלתי את הרישיון, גם של מערכת הבריאות וגם של המערכת החינוכית ונכנסתי לעבודה.

סופה לנדבר: אני זוכרת את הקדנציה הראשונה שלי בכנסת ישראל כאשר אנחנו היינו בדיונים על התקציב ואני כבר התמוטטתי והלכתי לישון לכמה שניות במלון.

סופה לנדבר: פתאום מתקשר מישהו מהעוזרים הפרלמנטריים ושואל אותי איפה אני.

סופה לנדבר: אמרתי שאני במלון.

סופה לנדבר: מה את עושה?

סופה לנדבר: אמרתי לו שאני נרדמתי, אני ישנה.

סופה לנדבר: הוא אומר: את צריכה להיות בכנסת.

סופה לנדבר: למה?

סופה לנדבר: הוא אמר: את צריכה להגיע ולנאום.

סופה לנדבר: שאלתי איפה והוא אמר: בכנסת.

סופה לנדבר: ואני עוד רדומה.

סופה לנדבר: שאלתי באיזו שפה?

סופה לנדבר: והוא לא מבין מה אני שואלת ואומר בעברית.

סופה לנדבר: אני עונה לו: אני בלילה בעברית לא נואמת.

סופה לנדבר: לאחר כל זה, התעוררתי והגעתי לכנסת ונאמתי בעברית.

סופה לנדבר: זה לא רע שבהפסקה ילד מדבר בשפה אתה הוא נולד.

סופה לנדבר: זה בכלל לא רע.

סופה לנדבר: הוא נסמך על השפה הזאת.

סופה לנדבר: השפה העברית לא תבוא מיד ובמלוא הכוח.

סופה לנדבר: מובן שלפעמים ילדים גם חולמים חלומות בשפה אליה הם נולדו.

סופה לנדבר: אדוני היושב ראש, אנחנו שמענו את הסיפורים של ההורים ושמענו כאן עוד נאומים.

סופה לנדבר: אני מכבדת את מערכת החינוך ואת נציגי מערכת החינוך.

סופה לנדבר: אני לא מסכימה עם כל התהליכים שקורים שם כלפי לימוד השפה העברית ואני ממליצה שאנחנו נדון בעניין הזה.

סופה לנדבר: כשרת העלייה והקליטה, כאשר קיבלנו את הפרויקט, לצרפת, לבלגיה, לאוקראינה, המלצתי לתת ואוצ'רים נוספים.

סופה לנדבר: לא לסגור חלילה וחס אלא להרחיב את האפשרויות שעומדות בפני העולים.

סופה לנדבר: אני חושבת שכאן אנחנו פתחנו אפשרות נוספת, מודל לדוגמה.

סופה לנדבר: חשבתי שאני אגיע לישיבת הוועדה עם שבחים לעיריית ירושלים כי העירייה לקחה על עצמה במשך ארבעים וכמה שנים להוסיף את הכספים ולתת תמיכה, אבל פתאום, במקום שאתם תיכנסו יחד אתנו למאבק ותגידו שזה לא יקרה בירושלים, זה לא כך.

סופה לנדבר: ירושלים היום היא עיר שקולטת עלייה, עיר שנמצאת במקום הראשון לפי מספר האנשים שהגיעו אליה, אז קחו וחבקו את הפרויקט ותגידו להם שהם יכולים ללמוד בירושלים אבל במקום זה אתם מגיעים לוועדה עם סכנת סגירה, עם רצון לפיו אתם הולכים יחד עם משרד החינוך.

סופה לנדבר: זה בגלל שמשרד החינוך דורש?

סופה לנדבר: למשרד החינוך במקרה הזה אין זכות ואנחנו לא ניתן לזה יד.

סופה לנדבר: אני רוצה להבין באופן ברור כי לא הבנתי.

סופה לנדבר: מה רוצים לבנות במקום האולפן?

סופה לנדבר: אני שמעתי – ותגידו שזאת לא אמת – שבמקום אולפן, במקום הזה, מה ייפתח שם?

סופה לנדבר: ישיבה.

<עמנואל זילברמן: ממש לא נכון.

סופה לנדבר: ישיבה.

<עמנואל זילברמן: ממש לא נכון.

סופה לנדבר: אני רוצה שהוועדה תפנה לראש העיר ושהוא יענה לנו בכתב ויאמר שלא התכוון לבנות שם ישיבה.

סופה לנדבר: זה דבר אחד.

סופה לנדבר: דבר שני, אנחנו כוועדת העלייה והקליטה יכולים לדרוש לא לסגור את האולפן אלא לקחת את המודל הזה לעיריות אחרות כי אני כשרה קיבלתי ולא פעם אחת תלונות מכל העולים על כך שילד מגיע, נמצא באי בודד, אף אחד לא מתייחס אליו, הוא נמצא שם כמו ילד מסכן ובודד עד שהוא נכנס לתהליך.

סופה לנדבר: כאשר מעבירים עציץ בחלון – ואתה יודע, גם אתה הגעת למדינת ישראל – הוא חולה עד שהוא מתרגל למקום החדש.

סופה לנדבר: בן אדם, וילד הוא גם בן אדם, קודם כל הוא חולה.

סופה לנדבר: הוא נכנס לאט לאווירה הזאת.

סופה לנדבר: תנו לילד להתמודד עם זה בעזרת האולפן, עם חיבוק של האנשים האלה עם חיבוק רחב של אנשים שנותנים ותורמים ונותנים לו מפתח לחיים.

סופה לנדבר: אני מבקשת שאתה תדרוש מראשות העיר, וקודם כל מראש העיר, לענות לנו מה התכוונו לפתוח שם במקום האולפן.

סופה לנדבר: אני מתנגדת לסיפור הזה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אסתר בלום, יוזמת הדיון, מנהלת פרויקטים חינוכיים במועצת ארגוני העולים.

<אסתר בלום: תודה רבה לכבוד היושב ראש ותודה רבה לכל חברי הכנסת.

<אסתר בלום: כבוד השרה היוצאת, תודה על התמיכה בפרויקט.

<אסתר בלום: ביקשו ממני לרכז את כל הדברים אבל אני חושבת שכבר אין זמן כי יש דיון בעוד פחות מעשר דקות.

<אסתר בלום: אתם דיברתם על חברת השווים ונאמר כאן כמה פעמים שבעצם עולה חדש שמגיע באותו יום לבית הספר, הוא לא שווה בין שווים.

<אסתר בלום: הוא לא יהיה שווה בין שווים לא בחצי השנה הראשונה, לא בשנה הראשונה ולא בשש השנים שלאחר מכן אם לא נותנים לו את הכלים להיות שווה בין שווים.

<אסתר בלום: יש לנו ראייה ארצית ואנחנו נוסעים הרבה לכל מיני מקומות בארץ.

<אסתר בלום: אנחנו רואים מה קורה בנתניה ובאשדוד ולא בכדי נתניה כל כך רוצה להמציא את המודל הזה של האולפן שקיים בירושלים.

<אסתר בלום: אנחנו רואים שם שילדים שמגיעים בגיל 12, אחרי שש שנות לימוד במערכת, הם לא יודעים, בסוף כיתה י"ב, לא לדבר צרפתית ולא לדבר עברית.

<אסתר בלום: זאת אומרת, הם כבר לא יודעים לדבר לא בשפה הזאת ולא בשפה הזאת.

<אסתר בלום: אין להם שום אחיזה בשפה, הם לא יודעים להתבטא, הם לא מזדהים עם החברה הישראלית, יש נשירה ואחוז הנשירה מאוד גבוה ויש גם אחוזים מאוד נמוכים של ילדים שרוצים להתגייס לצה"ל.

<אסתר בלום: על כל הדברים האלה, אכן אנחנו יכולים להביא את דוגמאות המופת שלנו ואפשר גם להביא דוגמאות מופת מהצד השני, אבל אין נתונים אמפיריים.

<אסתר בלום: יש כמה מחקרים שהג'וינט עשה פה ושם והראה עד כמה יש נשירה ויש קשיים במערכת אבל אף פעם לא נבדק בצורה אמפירית ובצורה מדדית התוצאות של האולפן.

<אסתר בלום: אנחנו חווים את זה בשטח ושומעים את האנשים שנמצאים בתוך ירושלים ואומרים תודה לאל שזה היה בדרך שלהם ובזכות זה הילדים שלהם ניצלו.

<אסתר בלום: בערים אחרות אנחנו לא שומעים.

<אסתר בלום: אנשים פשוט בוכים יום יום ולא מצליחים להתמודד.

<אסתר בלום: צריך לעשות פה ושם שינויים, אבל אני לא יודעת איזה שינויים.

<אסתר בלום: העליתם כל מיני דברים אבל זה לא המקום לעשות את זה.

<אסתר בלום: אפשר לשבת ולתקן את הדברים אבל ברור שכאשר יש פנינה כזאת, מבחינתנו אסור להרוס אותה.

<אסתר בלום: אנחנו לא מבינים מה ההיגיון בדבר הזה.

<אסתר בלום: זה זועק.

<אסתר בלום: אנחנו מתעסקים בדיני נפשות, בילדים שהם ילדים של האזרחים של מחר.

<אסתר בלום: אנחנו אומרים, בסדר, בואו נעשה ניסיון ונעביר פה ונעביר שם.

<אסתר בלום: זה עובד חבר'ה, זה עובד.

<אסתר בלום: זה נכון שהילדים האלה צריכים ללמוד לימודי ליבה אבל בראש ובראשונה הילדים האלה, כשהם מגיעים ביום הראשון לבית הספר, אף אחד לא צריך ללעוג להם ואף אחד לא צריך לשים אותם בצד כי הם לא מדברים את אותה שפה.

<אסתר בלום: באמת, זה יפה לחשוב שכולנו כור היתוך אחד גדול ויבואו וישחקו, אבל זה לא מתרחש כך וכולם אמרו את זה.

<אסתר בלום: זה לא נעשה.

<רויטל דותן: אין שום כוונה ליצור כור היתוך.

<אסתר בלום: אנחנו קודם כל רואים שיש משהו שעובד טוב.

<אסתר בלום: יש רשויות שבאו לבקר.

<אסתר בלום: שוב, אנחנו מבקשים כנציגי העולים לא לסגור את האולפן כרגע.

<אסתר בלום: השאלות שלנו מופנות גם למנח"י וגם למשרד החינוך.

<אסתר בלום: אנחנו נמצאים כרגע שישה שבועות לפני תחילת שנת הלימודים הבאה ואנחנו כאן מדברים על תכנית שאני לא יודעת אם היא כתובה או לא.

<אסתר בלום: התכנית הזאת דורשת הכשרת מורים, מינוי רכז עולים, שיבוץ ילדים בבתי הספר.

<אסתר בלום: יש לכם בכלל רשימה של ילדים שאמורים להגיע?

<אסתר בלום: איזה בתי ספר?

<אסתר בלום: קיבלתי ווטסאפ לפני כמה ימים ושני הורים אמרו לי שאמרו להם בעירייה שהם צריכים לחפש את בתי הספר בהם יש אולפנים.

<אסתר בלום: שאלו אותי אם אני יודעת איזה בית ספר יש לו אולפן ולהיכן הם צריכים לרשום את הילדים.

<אסתר בלום: אנחנו התקשרנו למנהלי בתי הספר ששמענו שהם בתי ספר קולטי עלייה אבל הם לא מודעים.

<אסתר בלום: אף אחד לא יודע על מה אני מדברת אתם, מה המשמעות של בית ספר קולט עלייה ומה צריך לעשות.

<אסתר בלום: צריך לקבוע מערכת שעות.

<אסתר בלום: כל תכנית העבודה הזאת, לא נראה לי שאפשר לעשות את כל הדברים האלה תוך פחות מחודש וחצי על חשבון ועל גב הילדים והעתיד שלהם.

<אסתר בלום: אנחנו מבקשים, מתחננים, בשביל הילדים, בבקשה, תשאירו את האולפן על כנו.

<אסתר בלום: אתם רוצים להחיל תכנית עבודה מסודרת, שבו עם אנשי הקליטה שיש להם את הניסיון.

<אסתר בלום: לכם יש את הניסיון בחינוך ולהם יש את הניסיון בקליטה והם אנשי מקצוע בנושא.

<אסתר בלום: מאוד מאוד חשוב שכל התהליך הזה צריך להיעשות בשיתוף פעולה.

<אסתר בלום: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: אלי, בקיצור.

<אלי זרחין: אני רוצה לייצג את בית הספר יוהנה ז'בוטינסקי.

<אלי זרחין: בית הספר יוהנה ז'בוטינסקי הוא בית ספר קולט עולים.

<אלי זרחין: בבית הספר מופעל אולפן ברמה א' ו-ב'.

<אלי זרחין: בית הספר קולט ילדים מבת ים, חולון, רמלה, לוד, ראשון, נס ציונה, רחובות, בני עייש, גדרה.

<אלי זרחין: באף ישוב אין אולפן באף בית ספר.

<אלי זרחין: באף בית ספר בישובים האלה אין אולפן.

<אלי זרחין: הילדים מקבלים סיוע על ידי מורה חיילת, באים לבית הספר אחרי שנה-שנתיים בארץ וכלל לא יודעים עברית.

<אלי זרחין: בגלל שבבית הספר יש אולפן, גם תלמידים שלא זכאים לשעות עולים, מוכנסים לאולפן.

<אלי זרחין: זה אומר שבית הספר לא מפעיל עולים.

<אלי זרחין: אי אפשר טכנית לעשות בית ספר קולט עלייה בתיכון.

<אלי זרחין: היה ניסיון כושל באשדוד, שם החליטו שמקיף א' יהיה בית ספר קולט עלייה אבל הילדים לא רצו ללכת לשם.

<אלי זרחין: ילד בתיכון בוחר בית ספר עם המגמות שהוא רוצה ואם אין את המגמות בהן הוא רוצה באותו בית ספר, הוא לא ילך לשם.

<אלי זרחין: אי אפשר בתיכון לומר לילד לאן ללכת.

<אלי זרחין: לפי החוק יש לו זכות בתיכון לבחור את בית הספר.

<אלי זרחין: אי אפשר לחייב אותו ללכת לבית ספר מסוים.

<אלי זרחין: לכן בית ספר תיכון קולט עלייה, זה לא יעבוד.

<אלי זרחין: הופתעתי לדעת שבאולפן ביטלו את בית הספר היסודי כי בעבר היו גם בתי הספר היסודיים אבל אני לא יודע מה קורה אתם היום.

<אלי זרחין: עמנואל, לפני שנתיים היה דיון עם שרת הקליטה וניר ברקת אמר שם משפט זהב.

<אלי זרחין: הוא אמר שמה שמצליח, לא סוגרים.

<אלי זרחין: אני רוצה דרכך לפנות לכבוד ראש העיר.

<אלי זרחין: זאת הצלחה.

<אלי זרחין: הבאתי דוגמת ישובים בהם יש עולים ואין אולפן חוץ מורה חיילת לשעתיים בשבוע.

<אלי זרחין: אם אתם בניתם משהו כל כך ייחודי וכל כך מוצלח, תנסו לשמור עליו.

<אלי זרחין: אתה דיברת על כמות שעות שבעיני זה פנטסטי.

<אלי זרחין: כל הכבוד לכם על השעות האלה אבל תנסו להחזיק את האולפן.

<אלי זרחין: תודה.

אברהם נגוסה: אני צריך לסכם את הדיון הזה כי בדיוק באותו נושא, אולפן למבוגרים, יש לנו דיון בוועדה המשותפת שמתכנסת בעוד חמש דקות.

אברהם נגוסה: לאחר ששמענו דוגמאות מוצלחות גם מהתלמידים, גם מנציגי התלמידים, גם מנציגי ההורים וגם מהמורים, וגם שמענו את עמדת משרד החינוך, את התפיסה החינוכית, וגם של עיריית ירושלים ומשרד הקליטה, אנחנו קוראים למשרד החינוך לאפשר – למרות התפיסה החינוכית שהוצגה לנו כאן – המשך פעילותו של האולפן ואף לחזור ולממן את האולפן לתלמידים עולים.

אברהם נגוסה: אנחנו רואים באולפן הזה מודל מוצלח.

אברהם נגוסה: אנחנו קוראים למשרד החינוך לחשוב לשכפל את המודל הזה בכל הארץ ולא לסגור אותו.

אברהם נגוסה: אני בשם הוועדה אפנה בכתב לשר החינוך וגם לראש העיר לא לסגור את האולפן.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: הישיבה נעולה.