ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 15, 2015-06-29 12:00

יעקב מרגי: אחר צהריים טובים לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 29 ביוני 2015, י"ב בתמוז התשע"ה.

יעקב מרגי: על סדר היום מצוקת הסייעות הרפואיות בגנים ובבתי הספר.

יעקב מרגי: יש חברת כנסת שגם פנתה לוועדה בנושא הזה.

יעקב מרגי: לפעמים יש תחושה ששום דבר לא זז, קדנציה ועוד קדנציה, ועוד פעם הנושא עולה.

יעקב מרגי: הנושא עולה על סדר היום ורואים שכאילו העסק לא עובד או לא זורם כפי שרוצים.

יעקב מרגי: אני נוטה לומר שהשתפרנו ויש עוד מה לשפר – לא שלא נעשה דבר, אבל צריך להוכיח שאכן השתפרנו משנים עברו.

יעקב מרגי: הסייעות הרפואיות בגנים ובבתי הספר – מעצם הגדרתן של הסייעות הרפואיות נוצרת בעיה.

יעקב מרגי: להבדיל מאלה שרוצים לומר שהמדינה מוגדרת מדינה יהודית ודמוקרטית, זה יוצר את הבעיה.

זהבה גלאון: פתחת דיון.

זהבה גלאון: ..

יעקב מרגי: אמרתי להבדיל בהסתייגות.

יעקב מרגי: ברגע שהכניסו את המילה "רפואיות", יצרו את הבעיה.

יעקב מרגי: את מה שיש לי לומר אני אומר בהמשך.

יעקב מרגי: אני אתן לחברת הכנסת זהבה גלאון לפתוח בכמה מילים.

יעקב מרגי: אני רוצה גם לשמוע למה הן הוחרגו מההסכם הקיבוצי לעומת הסייעות הרגילות, ובכלל אשמח לשמוע על אופי העבודה, על התחושות ונראה לאן אנחנו מגיעים בסוף הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת זהבה גלאון.

זהבה גלאון: אדוני היושב ראש, קודם כל תודה שאתה מקיים את הדיון הזה.

זהבה גלאון: אתה מקיים כבר רצף של דיונים בנושא הסייעות בכלל, ועכשיו אנחנו התכנסנו בנושא הסייעות הרפואיות.

זהבה גלאון: אני אצא אחר כך לכמה דקות להתראיין ואני אחזור לדיון.

זהבה גלאון: אני יודעת שיש כאן אנשים, נשים וגברים, שחווים את החוויה של הצורך בסייעת רפואית מדי יום.

זהבה גלאון: אדוני, אני אשמח אם אחר כך תיתן רשות דיבור לאוה ורסאנו יוגד, שתספר מהניסיון הפרטי שלה.

זהבה גלאון: בקדנציה הקודמת אנחנו ניהלנו שורה של ישיבות עם יושב הראש הקודם של הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע.

זהבה גלאון: היו כאן נציגי ארגונים שונים, גם רויטל לן כהן ונטע לוי מאיתך.

זהבה גלאון: אדוני, נגעת בזה בדבריך, נחתם הסכם קיבוצי בין ההסתדרות לבין מרכז השלטון המקומי לגבי תנאי העסקה של הסייעות המשלבות, וזה היה הישג מאוד מאוד משמעותי.

זהבה גלאון: הוחלט על העסקה של 12 חודשים, על העלאה בשכר, באמת הישג מאוד משמעותי לעומת המצב המחפיר, שהיה מצבן של הסייעות המשלבות.

זהבה גלאון: אני מודה שאני לא מבינה למה החריגו – דרך אגב, יש פה נציגי הסתדרות?

<רותי לוי: כן.

זהבה גלאון: למה החריגו או למה השאירו את הסייעות - -

יעקב מרגי: החריגו, החריגו.

<רותי לוי: החריגו.

זהבה גלאון: - - אוקי, למה החריגו את הסייעות הרפואיות מחוץ להסכם.

זהבה גלאון: היום מסתיימת שנת הלימודים, התיכונים כבר יצאו לחופשה.

זהבה גלאון: המשמעות היא שעכשיו הסייעות הרפואיות עוד פעם יישארו בלי משכורת בחודשי הקיץ.

זהבה גלאון: אנחנו מדברות על סייעות בבתי ספר שמסייעות לתלמידים שיש להם צרכים רפואיים מיוחדים, צרכים רפואיים מיוחדים שמחייבים טיפול במהלך היום.

זהבה גלאון: אני בזמנו שאלתי שאילתה, זה היה לפני כשנה, על התנאים, על השכר ועל שעות העבודה של הסייעות הרפואיות.

זהבה גלאון: אדוני, הדבר המקומם זה שהן מתוקצבות רק ל-10 חודשים, מפוטרות מדי קיץ, הן לא צוברות ותק, הפנסיה שלהן נפגעת, כל מה שעולה מתנאי ההעסקה הפוגעניים.

זהבה גלאון: אנחנו יודעים שהעסקה שלהן נעשית על ידי הרשות המקומית, אבל הממשלה מעבירה כ-75% מהשכר.

זהבה גלאון: אלה נתונים שגם קיבלתי ממשרד החינוך – אנחנו מדברים על מעל 2,000 ילדים בני שלוש ומעלה, שזכאים לסייעת רפואית.

זהבה גלאון: לכן זה כל כך קריטי וכל כך דרמטי, שהישיבה הזאת מתקיימת היום, כי זה מסוג הדברים, שאני חושבת שהוועדה צריכה להנחות בעיקר לגבי ההסכם שהושג.

זהבה גלאון: אני רוצה להגיד שגם לגבי ההסכם ההוא שהושג, יש לנו עוד השגות עליו, אנחנו רואים בו שלב א', יש כל מיני דברים שעוד קשורים בכלל להעסקה של הסייעות, אנחנו לא נוגעים בזה עכשיו, אבל אם כבר קבעו את ההסכם ההוא, אני לא מצליחה להבין למה החריגו את הסייעות הרפואיות מהסייעות המשלבות.

זהבה גלאון: אדוני, ברשותך, כיושב ראש הוועדה, הייתי רוצה שתקרא להכליל את הסייעות הרפואיות במסגרת ההסכם הכולל, כדי שיהיה מענה גם לסייעות וגם לילדים שזקוקים לסיוע.

זהבה גלאון: תודה.

יעקב מרגי: תודה, חברת הכנסת זהבה גלאון.

יעקב מרגי: יש לנו פה סייעת רפואית?

יעקב מרגי: תארי לי קצת את סדר היום שלך.

<נירה כהן עמיר: קודם כל אני רוצה לפתוח ולומר שהעובדה שאין פה נציגות מרובה של סייעות רפואיות זה מכיוון שאין לנו מחליפים, אין מי שיחליף אותנו.

<נירה כהן עמיר: לכן הרבה סייעות רפואיות לא הגיעו.

יעקב מרגי: אבל את כאן?

יעקב מרגי: מבחינתי כולן כאן, תמשיכי.

<נירה כהן עמיר: אנחנו הסייעות הרפואיות, אנחנו צמודות לילד שאנחנו משגיחות עליו.

<נירה כהן עמיר: "צמודות" זה אומר שאין לנו הפריבילגיה אפילו להתפנות, לא לצאת להפסקה, לארוחת בוקר או כל הפסקה שהיא.

יעקב מרגי: תני לנו להגיע למסקנה הזאת.

יעקב מרגי: תאמרי לי סדר יום, במה את מטפלת.

יעקב מרגי: מה סדר היום שלך?

יעקב מרגי: איך נראה סדר היום שלך?

<נירה כהן עמיר: אני מגיעה בבוקר עם הילד בהסעה.

<נירה כהן עמיר: אני אתו בכיתה בכל השיעורים.

<נירה כהן עמיר: בהפסקות אני אתו, אני צמודה אליו, אני משגיחה לוודא שהוא לא מפתח את מה שבגינו אני אתו, וכן – אין לי זמן אפילו להתפנות לשירותים.

יעקב מרגי: קיבלתי הכשרה מסוימת?

<נירה כהן עמיר: כן, אני קיבלתי הכשרה רפואית מרופאה ומהאימא שיושבת פה, שהגענו ביחד.

<רויטל לן כהן: אבל שתבין אדוני, היא מקבלת את ההדרכה מהאימא.

<נירה כהן עמיר: כיוון שאני סייעת רפואית דיסקרטית, ויש עוד הרבה סייעות רפואיות כאלה, אנחנו מחויבות לטפל בכיתה, בכל הכיתה, בכל הבעיות שיש בכיתה, כמו מורה בכיתה, כמו מורת שילוב.

יעקב מרגי: את רצה מהר מדי, אני אשאל שאלות.

יעקב מרגי: אורחים נכבדים, תנו לי לנהל את הדיון, אנחנו רוצים ללמוד את הבעיה ולנסות לטפל בה.

יעקב מרגי: אם נקיים דו-שיח לשם הדו-שיח, לא עשינו דבר.

יעקב מרגי: את משגיחה עליו השגחה צמודה.

יעקב מרגי: ההעסקה שלך היא מכוח אותו תלמיד, מכוח אותו ילד, נכון?

<נירה כהן עמיר: בדיוק, כן.

יעקב מרגי: אני לא מבין למה מוטלות עליך מטלות נוספות.

<נירה כהן עמיר: כי כשזה דיסקרטי, כדי לא להבליט את העובדה שאני שלו בלבד, אני נאלצת להתייחס לכל מרחב הילדים בכיתה.

יעקב מרגי: גם בקטגוריה הזאת של הסייעות הרפואיות יש דיסקרטיות ולא דיסקרטיות.

יעקב מרגי: לו יצוין שאת לא דיסקרטית, את יודעת לומר לי?

<נירה כהן עמיר: יש לי חברות שיש ביניהן לא דיסקרטיות, ועדיין הן עוזרות לילדים אחרים, כי מכורח המציאות הילדים רואים עוד מישהי נוכחת בכיתה, הם פונים אליה ונעזרים בה.

יעקב מרגי: זה לא חובה, לא מטילים עליך את זה כחובה?

<נירה כהן עמיר: לא מטילים עליך את זה כחובה, אבל כשילד ניגש אליך, אתה לא יכול לומר לו: סליחה - - -

יעקב מרגי: ברור, ברור.

יעקב מרגי: אנחנו לומדים לאט לאט, זה בסדר, הבנו.

<הילה גוטמן: אני רוצה לתת דוגמה נוספת.

<הילה גוטמן: אמנם הבן שלי עוד לא במסגרת של גילאי שלוש ומעלה, הוא צעיר יותר.

<הילה גוטמן: אני מבינה שהדיון לא לגבי הצעירים כרגע, אבל יש לנו ילדים גדולים יותר במושב שאנחנו גרים בו.

<הילה גוטמן: הסייעת הרפואית נדרשת על ידי הגננת גם לצאת ולהביא כל מיני דברים לגן, "תעזרי לנו כי אין לנו מספיק כוח אדם, אנחנו צריכים עוד עזרה ואת נמצאת פה, את כביכול לא עושה דבר, כי כאילו הכול בסדר עם הילד, אז את יכולה ללכת לצרכנייה ולקנות דברים לגן, כי חסר לנו, ואנחנו צריכים אותך רגע להביא ציוד יצירה כי הוא נגמר לנו" וכו'.

יעקב מרגי: הסייעת – עומדת לה הזכות לסרב?

<הילה גוטמן: לא בדיוק, כי פיטרו אותה.

מסעוד גנאים: אבל זה לא חובה, זאת לא העבודה שלה.

<הילה גוטמן: כשהיא סירבה, פיטרו אותה.

יעקב מרגי: לפעמים זה גם עניין של מערכת יחסים בין-אישית.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע עוד הורה.

<בתיה איזנגר: אני אימא של שני ילדים, לשניהם יש סייעת רפואית.

<בתיה איזנגר: יש לי ילדה בגן וילד בבית ספר, שבורכתי שנירה היא הסייעת שלו.

<בתיה איזנגר: העובדה שאין הגדרות מאוד ברורות גורמת לבעיה מאוד קשה, כי בפועל הסייעות האלה עובדות עם המועצה לדוגמה אצלנו, ובמועצה אומרים להן: אתן סייעות לכל דבר.

<בתיה איזנגר: זאת ההוראה חד משמעית.

<בתיה איזנגר: לבת שלי היתה סייעת בתחילת שנה, שדברים מסוימים לא היתה מוכנה לעשות בגן, כי אמרו לה להרים את הילד הזה, והיא אמרה שהיא צריכה להשגיח על הילדה 24 שעות.

יעקב מרגי: היא סירבה ופוטרה?

<בתיה איזנגר: כן, העיפו אותה, לא בגלל המועצה, אלא בגלל שהגננת שלה התלוננה, שהיא לא מסתדרת איתה.

<בתיה איזנגר: צריך להבין גם שלסייעות הרפואיות יש משימה מאוד קשה, הן צריכות להסתדר עם כולם – עם מנהלת בית הספר, שהיה לנו איתה מאבק שנה שלמה, כי היא לא קיבלה את מה שהיא עשתה.

<בתיה איזנגר: בגלל שאין הגדרות, זה מסבך את כולם, וזאת הבעיה.

<בתיה איזנגר: לא משנה מה שכתוב, זה מה שקורה בפועל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עוד הורה אחד בבקשה.

<יצחק גל מילשטיין: שמי גל, אב לשני ילדים.

<יצחק גל מילשטיין: הבכור חולה בצליאק וסובל מאלרגיה קשה מסכנת חיים לאפונה.

<יצחק גל מילשטיין: הילד שלי אלרגי לאפונה ופעמיים כמעט איבד את החיים.

<יצחק גל מילשטיין: הגננת בגן הפרטי התקשרה אלי כשראתה את מהלך המוות.

<יצחק גל מילשטיין: עכשיו הוא הגיע לגן עירייה, והוא מוגדר כלא מסכן חיים, לא יודע למה, יש איזה שהן הגדרות שלא מובנות לי עדיין.

<נעמי מורביה: כי זה נוח.

<יצחק גל מילשטיין: יכול להיות, אני לא יודע, יש איזושהי סיבה שהאלרגיה שלו מוגדרת כלא מסכנת חיים, והוא לא זכאי לקבל סייעת צמודה.

<יצחק גל מילשטיין: למעשה, אצלנו בגן יש סייעת צמודה לילד שהוא אלרגי לחלב, אבל היא לא יכולה לעזור לילד שלי.

יעקב מרגי: כי היא מבינה בחלב, לא באפונה.

יעקב מרגי: ..

<יצחק גל מילשטיין: בדיוק, משהו כזה.

<יצחק גל מילשטיין: אני רוצה לשאול אתכם משהו קטן, אנחנו פה כ-20 איש, כמה מכם מכירים את זה ויודעים מה זה?

<יצחק גל מילשטיין: שלושה אנשים.

<יצחק גל מילשטיין: תבין, הדבר הזה זה מה שמציל את הילדים.

<יצחק גל מילשטיין: זה כביכול התכשיר שאמור לסייע לסייעת רפואית בהצלת הילד, במקרה שהוא זקוק לעזרה.

<יצחק גל מילשטיין: שוב, זה לא דבר שיכול להציל אותו ב-100%, יש לו סיכויי הצלחה טובים.

<יצחק גל מילשטיין: רוב הסיכויים שאם הבן שלי או אותו אחד שאלרגי לחלב או אותו אחד שאלרגי למשהו אחר נוגע באותם מוצרים או אוכל את אותם מוצרים, רוב הסיכויים שלו למות בגן, גם אם יהיה את המזרק הזה, אבל בסופו של דבר המזרק הזה שאני מחזיק ביד – כמו שאתם לא מכירים את זה, גם הגננות לא מכירות את זה, גם הסייעות הרגילות לא מכירות את זה, ואני מוכן להתערב שגם חלק גדול מהסייעות הרפואיות לא יודעות להשתמש בזה.

<יצחק גל מילשטיין: בסופו של דבר, הבאתי גם דוגמה של משהו משומש.

<יצחק גל מילשטיין: אני מוכן לתת לך, כמו שאני עושה בתחילת כל שנה, בא לגן, תופס את הגננת, תופס את הגננת של הצהרון, מביא להם שניים שאני קניתי בכספי ומסביר להן איך להשתמש.

<יצחק גל מילשטיין: אני מסביר להן בניחותא, לא כשאני בא עם ילד שלא נושם.

יעקב מרגי: זה נקרא ברגיעה.

<יצחק גל מילשטיין: ברגיעה.

<יצחק גל מילשטיין: לקחתי ספוג וביקשתי שיעשו א', ב', ג', ד'.

<יצחק גל מילשטיין: הן עשו את מה שאמרתי להן ובסוף זה יצא לא טוב.

<יצחק גל מילשטיין: בסופו של דבר, אם זה היה קורה עם הבן שלי, הוא היה מת חד-משמעית, בלי ספק בכלל.

<יצחק גל מילשטיין: בסופו של דבר, הן הבינו מה היתה הטעות, בגלל שהן ניסו את אותו ניסוי.

<יצחק גל מילשטיין: אני שמתי להם את זה בגן – לא סתם שמתי להם את זה, תליתי להם את זה כדי שכל בוקר יראו את זה.

<יצחק גל מילשטיין: יש שם שלט על האלרגיה שלי ולאלרגיה לחלב, אבל לכול אני דואג.

<יצחק גל מילשטיין: בסופו של דבר, ברגע שהילד שלי ימות בגן, חס וחלילה, זאת תהיה אחריות שלי חד משמעית, ואין לי שום ספק, אבל בסופו של דבר זה קרה בגן.

<אוה ורסאנו יוגד: אני אוה ורסאנו יוגד, אימא של קאי.

<אוה ורסאנו יוגד: הוא אלרגי ברמה מסכנת חיים לחלב, בוטנים, הוא אלרגי גם לקשיו ולפיסטוק, הוא מולטי אלרגי.

<אוה ורסאנו יוגד: יש לו סייעת צמודה, הוא עולה לכיתה ב'.

<אוה ורסאנו יוגד: קיצצו לו בשעות הסייעת שלו, זאת אומרת מ-30 שעות זה הפך ל-18 שעות.

יעקב מרגי: למה קיצצו?

יעקב מרגי: לא צריך לחלוב את המידע.

<אוה ורסאנו יוגד: כי יש קריטריון.

<אוה ורסאנו יוגד: המצב הרפואי שלו נשאר כמו שהיה ואף הוחמר, הוא עם אסטמה פעילה, הוא חווה התקפים, אבל יש קריטריון אחד, שהוא ניתן לתזוזה ונקרא בשלות, הגיל.

<אוה ורסאנו יוגד: כל שנה הקריטריון הזה יורד בהתאם לתקציב.

<אוה ורסאנו יוגד: השנה התקציב ירד כך שבכיתה ב' קיצצו מ-30 שעות ל-18 שעות.

יעקב מרגי: אני יודע שהקריטריונים עובדים לפי נוסחה.

יעקב מרגי: את אומרת שיש שני מרכיבים לקריטריונים, גם גיל, בשלות, וגם תקציב.

יעקב מרגי: אם אני בוחן את זה לפני שנה ושנתיים, בכיתה ב' היתה סייעת, ואת משייכת את זה אך ורק לגודל התקציב.

<רויטל לן כהן: הם אומרים את זה בפירוש.

<אוה ורסאנו יוגד: כן, הם גם עונים, זאת התשובה.

<אוה ורסאנו יוגד: זה אומר שהבן שלי במצב של סכנת חיים בכיתה עם מעל 30 תלמידים, מחנכת אחת, ללא סייעת.

<אוה ורסאנו יוגד: הוא אלרגי לחלב במגע ולבוטנים בשאיפה.

<אוה ורסאנו יוגד: זה אומר שאם פתחת שקית במבה בכיתה, אין לי ילד.

<אוה ורסאנו יוגד: זה אומר שאם מישהו נגע, מישהו אכל משהו חלבי ואחרי זה נגע בבן שלי, אין לי ילד.

<אוה ורסאנו יוגד: אין מי שייתן לו טיפול, המורה לא יכולה להשגיח עליו השגחה צמודה.

<אוה ורסאנו יוגד: יש סייעת רפואית, שהיא המלאך שלנו, היא שומרת עליו, היא מנקה את הידית של הדלת, היא מנקה את השולחן, היא מנקה את הכיסא, היא משגיחה עליו בחצר, לא רק סביב שעות ההאכלה שלו.

<אוה ורסאנו יוגד: היא מלווה אותו לשירותים והיא מנקה את הידית של הכיור.

<אוה ורסאנו יוגד: היא דואגת ומוודאת שאף אחד לא שכח, שלא מכניסים לכיתה מוצרי חלב, שהקבוצה שאוכלת חלב יוצאת החוצה, כי לכיתה שלו אסור להכניס; ואם יש יום חופשי של המחנכת, היא גם דואגת להזכיר את זה לכל המורות בבית הספר.

<אוה ורסאנו יוגד: היא דואגת שהילד הזה, שנמצא גם בשיעור מחשבים בכיתה שהיא לא כיתת האם שלו ולומד אורגנית בכיתה אחרת, ובכיתות האלה אוכלים, היא דואגת שהמקלדת במחשב נקייה.

<אוה ורסאנו יוגד: לקצץ לילד, שעל האישור שלו לגבי עצמאות בטיפול חותמת לכם אלרגולוגית "אין לו כל יכולת", זו בעיה, זה רשלני.

יעקב מרגי: עולה מכל זה הצורך המיוחד של אותם ילדים, ואנחנו גם מבינים את הצורך של הנוכחות המתמדת והעין הפקוחה המתמדת.

יעקב מרגי: אני באמת רוצה לדעת מה ההבדל בין סייעת משלבת לבין סייעת רפואית.

יעקב מרגי: נציגת ההסתדרות נמצאת פה, אני רוצה שתתייחסי לסיבה העניינית שהיה צריך להחריג.

<רותי לוי: רק עניינית.

יעקב מרגי: לא, אם תגידי תקציבית, גם זאת תשובה, אבל השאלה אם יש סיבה עניינית להחריג.

<רותי לוי: לדעתי ולדעת ההסתדרות אין שום סיבה עניינית, הסיבה היחידה היא תקציבית.

יעקב מרגי: אז למה חתמתם על הסכם קיבוצי שמפלה?

<רותי לוי: לא לא, לא חתמנו על זה.

יעקב מרגי: עם הסייעות המשלבות, הייתם ממתינים.

<רותי לוי: אתה צודק, אני עובדת בהסתדרות כחצי שנה, ואני ביקשתי מקודמי את ההסבר, וההסבר הוא שיש חלוקה בתקציב לסייעת צמודת ילד.

יעקב מרגי: תאמרי את שמך ותפקידך בבקשה.

<רותי לוי: אני עורכת דין רותי לוי, אני ראש חטיבת החינוך בהסתדרות המעו"ף, והחלפתי את שלמה שטרן.

יעקב מרגי: יש לי היכרות אתו מהתפקידים הקודמים שלי.

<רותי לוי: שאלתי את שלמה, וההסבר שקיבלנו זה שזה מחולק לשניים, התקציבים מחולקים לשניים.

<רותי לוי: הסייעות הרפואיות מקבלות תקציב ל-10 חודשים בלבד, ואילו הסייעות צמודות הילד או הכיתתיות מקבלות תקציב במשך 12 חודשים.

יעקב מרגי: זה שהן מקופחות ומקבלות שכר רק 10 חודשים ואין להן ביטחון כלכלי ואין להן ביטחון תעסוקתי, לנו כריבון יש לגיטימציה גם להפלות אותן בהסכמים קיבוציים עתידיים.

יעקב מרגי: יש מושג תלמודי בארמית שאומר אזלא עניותא בתר עניותא, העוני הולך אחרי העניים.

<רותי לוי: אבל אני באתי לפה כדי להעשיר את העניים, כי מגיע להן, כי הן עובדות כמו חונכת צמודת ילד ויותר.

יעקב מרגי: גברתי, אני לא בא בטענות.

יעקב מרגי: אני מתקומם כשבאים נציגי הסתדרות ואומרים לנו: כן, צודקים, כך צריך.

יעקב מרגי: אתם הארגון היציג, אתם צריכים שתהיה לכם הסתכלות כוללנית.

יעקב מרגי: היתה נורה מהבהבת ומשבר בנושא הסייעות, נצלו אותה, חכו, תעוררו.

<רותי לוי: התחיל משא ומתן, הצלחנו להגיע להודעה בענייני העובדים עם התלמידים הסובלים מבעיות נפשיות ורגשיות וסייעות צמודות ילד, וברגע שעמד להסתיים, ממש בעיצומו של ההסכם הקיבוצי – ויגידו את זה כאן גם אנשי השלטון המקומי – התפרקה הממשלה וזה נתקע.

<רותי לוי: מפה אני רוצה ללכת הלאה, שוחחתי עם דן בן חיים ממרכז השלטון המקומי ביום חמישי, והוא אמר לי שלא רק שאין לו התנגדות, הוא ישמח מאוד.

יעקב מרגי: מתי הוקמה הממשלה?

יעקב מרגי: לפני כמה חודשים, נכון?

<רותי לוי: בסדר, אבל הדברים זזים.

יעקב מרגי: הנעתם את התהליך מול האוצר?

<רותי לוי: ישבנו עם האוצר כבר פעמיים, אני לא זוכרת אם בנוגע לסייעות.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע דנים על הסייעות הרפואיות, לא על משהו אחר.

<רותי לוי: אני עצמי לא, יכול להיות - - -

יעקב מרגי: אז אני מבקש לקבל תשובות ואני מבקש להניע את התהליך ולעדכן את הוועדה איפה זה עומד ב-30 יום הקרובים.

יעקב מרגי: את בדרך כלל אוהבת לדבר בלי רשות דיבור, אצלי זה יהיה רק עם רשות דיבור.

<רויטל לן כהן: אני רויטל לן כהן מקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להרחיב רגע את ההסתכלות שלנו על הנושא הזה של הסייעת הרפואית.

<רויטל לן כהן: אוה הסבירה יפה מאוד, שסייעת רפואית צריכה כל הזמן ליצור מעטפת סביב הילד.

<רויטל לן כהן: אחת הבעיות שלנו היא שמשרד החינוך לא השכיל עד היום להנגיש את בתי הספר גם לילדים עם אלרגיה, עם אפילפסיה, עם דברים אחרים.

<רויטל לן כהן: במשרד החינוך התפיסה היא שהנגשה זה רמפה ומעלית.

<רויטל לן כהן: הנגשה זה לא רק רמפה ומעלית, זה גם סייעת וגם הנגישות של בית הספר כמקום שצריך להכיל ילדים עם צרכים שונים.

<רויטל לן כהן: אז קודם כל בואו נשים את זה על השולחן, יש גם אחריות למשרד החינוך.

<רויטל לן כהן: לגבי נושא הגיל, שאומרים שילד בגיל מסוים צריך להיות עצמאי, גם הילד הכי עצמאי שמקבל עכשיו התקף, לא יכול לעזור לעצמו.

<רויטל לן כהן: אם ילד מקבל עכשיו התקף אפילפסיה, אם ילד מקבל עכשיו התקף אלרגיה - - -

יעקב מרגי: יש היגיון בזה שככל שהגיל עולה, יש יותר בשלות וגם ידע להתמודד, אבל אי אפשר לשים את זה בשטנץ בטבלאות על נייר ולא להתייחס לחריגים, ככזה ראה וקדש.

יעקב מרגי: ראינו דוגמה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני לא רוצה לעמוד בניסיון שהאימא היקרה הזאת דיברה על הילד שלה.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הייתי שולח את הילד ללמוד בכלל.

<רויטל לן כהן: הוא היה בבית עד גיל חמש.

יעקב מרגי: אני שואל שאלות רטוריות.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הייתי שולח את הילד שלי.

יעקב מרגי: אם כבר, לבוא ולומר: זהו, הוא כבר בכיתה ב' ולכן יש לו בשלות להתמודד – אני בן 55, אם תיקחי אותי עכשיו ללמוד באוניברסיטה עם האלרגיות האלה, לא יודע אם הייתי שורד לבד בלי מישהו שיעזור לי.

יעקב מרגי: מי לא מפספס משהו, כשהכול כרוך בסכנת חיים?

יעקב מרגי: נשמע אחר כך אם יש ועדת חריגים.

<רויטל לן כהן: אני אומרת יותר מזה, אני אומרת שזה לא שהילד אחראי לעצמו והוא עצמאי.

<רויטל לן כהן: כן, הילד הספציפי הזה – אתה לא יודע מאיזה גיל הוא כבר יודע להסתכל, הוא יודע, אבל זה לא הוא.

<רויטל לן כהן: אם ילד אחר אכל בבוקר קורנפלקס והגיע לבית ספר ונגע בשער, הלך הילד.

<רויטל לן כהן: זה לא תמיד תלוי בו, זה לא רק הבשלות שלו.

<רויטל לן כהן: הקריטריון הזה של בשלות הוא הזוי, כי אם זה קרה והוא קיבל התקף, הוא לא יכול לעזור לעצמו, הוא באמצע התקף.

<רויטל לן כהן: ילדים עם אפילפסיה בלתי נשלטת, מה זה עוזר לי שאנחנו נותנים להם סייעת ל-30 שעות, אם הם בתיכון ולומדים 40 שעות?

<רויטל לן כהן: ואם בשעה 14:30 בצהרים הם יקבלו התקף אפילפסיה, מה נעשה איתם?

<רויטל לן כהן: התפיסה הזאת של בשלות לחלוטין הזויה.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להתייחס גם לנושא של החופשות.

<רויטל לן כהן: עכשיו יש ילדים שיוצאים לחופשות ועשו לנו טובה שהמשיכו ליולי, ואם יש ילד שרוצה באוגוסט ללכת עם החברים שלו, הוא כבר לא יכול.

<רויטל לן כהן: המחשבה שמישהו טוב ואיכותי צריך לוותר על משכורת חודש או חודשיים בשנה כי הוא רוצה את העבודה הזאת, היא הזויה.

<רויטל לן כהן: מה, הן צריכות לעשות לנו טובה?

<רויטל לן כהן: הסייעות הנפלאות האלה צריכות לעשות טובה להורים, שהן שנה אחרי שנה סייעות, למרות שהן משתכרות רק 10 חודשים?

<רויטל לן כהן: זה בכלל לא הגיוני.

<נטע לוי: שמי נטע לוי, אני עורכת דין באיתך מעכי – משפטניות למען צדק חברתי, ואנחנו מלוות את התארגנות הסייעות הארצית כבר ארבע שנים וחצי, הרבה מאוד כאן בדיונים בוועדת החינוך, התרבות והספורט.

<נטע לוי: באמת חברת הכנסת גלאון פירטה בתחילת הדברים, כיצד בשנה שעברה במהלך של חברת הכנסת גלאון והוועדה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, הוועדה הצליחה להוביל לשינוי הזה של ההסכם של הסייעות המשלבות.

<נטע לוי: ההסכם של הסייעות המשלבות היה מאוד מאוד חלקי.

<נטע לוי: הובטח לנו מכל צד אפשרי – ממרכז השלטון המקומי ומההסתדרות – שזה יהיה רק שלב א', כי זה היה הסכם שקודם כל נוסח בצורה קלוקלת, לא ברור על מי הוא חל; הרשויות המקומיות בתחילת השנה, גם הצדיקות, אלה שמאוד רוצות לקיים את לשון ההסכם, לא ידעו איך לקרוא אותו, כי הנוסח מבולבל ולא מספיק.

יעקב מרגי: אתם אשמים, קהילת עורכי הדין, אתם המצאתם את הפלפולים האלה.

<רויטל לן כהן: אם היו משתמשים בקהילת עורכי הדין, זה היה נראה אחרת, זה בדיוק חלק מהבעיה.

יעקב מרגי: הם נמצאים פעם בצד הזה של השולחן ופעם בצד הזה של השולחן.

<נטע לוי: אני לא באתי לייצג את לשכת עורכי הדין.

<רויטל לן כהן: אני מוכנה לנסח את ההסכם מחדש.

יעקב מרגי: אני אמרתי, כשאני אומר ושואל, זה בשביל עצמי, לא צריך להגיב.

<נטע לוי: אנחנו עורכות דין שמלוות ועוסקות בכלל בנשים עובדות בשכר נמוך.

<נטע לוי: חשוב לי להתייחס כאן בשולי הדברים למה שאמרת בתחילת הדברים: את חייבת לעשות את זה?

<נטע לוי: מה יעשו אם תסרבי לעשות משהו?

<נטע לוי: אנחנו עובדות במשך הרבה מאוד שנים, מלוות בייעוץ ובייצוג משפטי של נשים עובדות בשכר נמוך.

<נטע לוי: אני לא חושבת שאני צריכה לספר לך כמה הסיכוי של אישה עובדת בשכר נמוך, לא רק סייעת ולא רק סייעת רפואית שנמצאת בדרגות הנמוכות ביותר של הסולם הזה של הסייעות בכלל, כמה קשה לה להגיד לא, לסרב, וכמה היא מסתכנת, מסכנת את השכר המגוחך שלה, המזערי שלה, את חוסר הביטחון התעסוקתי שלה, כשכל שנה שולחים אותה שוב פעם ללשכת התעסוקה לחתום ולקבל אבטלה במקרה הטוב, כי זה לא תמיד ככה.

יעקב מרגי: זה ברור לנו.

<נטע לוי: באמת הוועדה ליוותה – הוועדה כוללת גם את חברת הכנסת גלאון וגם את יושב ראש הוועדה היוצא מצנע – את המהלך הזה.

<נטע לוי: לאחר שהבנו שהסייעות הרפואיות הוחרגו וממש בתחילת מרץ היתה פגישת במשרד החינוך, יחד עם נציגת משרד הבריאות, נציגי משרד החינוך והאוצר, לגבי השאלה למה אי אפשר להכיל - - -

יעקב מרגי: איך משרד הבריאות נכנס לפה?

<נטע לוי: אני הגשתי לוועדה נייר עמדה שלנו.

יעקב מרגי: צאי מתוך הנחה, שלא קוראים את ניירות העמדה.

<נטע לוי: כדאי לך לקרוא, כי בין היתר מדובר כאן על ההבדלים.

<נטע לוי: ההבדלים הם במימון ובאחריות על הסייעות.

<נטע לוי: הסייעות המשלבות ממומנות על ידי משרד החינוך, תוך מצ'ינג, השלמה של הרשויות המקומיות.

<נטע לוי: הסייעות הרפואיות ממומנות על ידי משרד הבריאות, משרד החינוך, האוצר והרשויות המקומיות.

יעקב מרגי: את רוצה עוד פתגם תלמודי?

יעקב מרגי: זה הפתגם השני – קידרא דבי שותפי לא קרירא ולא חמימא, קדירה ששותפים לה כמה, היא לא קרה ולא חמה, היא נופלת בין הכיסאות.

<נטע לוי: כל הסייעות נופלות בין הכיסאות.

<נטע לוי: אנחנו טוענות על כלל הסייעות, שמשרד החינוך צריך להיות אחראי עליהן, לפחות במידה שיהיה איזשהו גורם מפקח אחראי על כל הסייעות במשרד החינוך, כי משרד החינוך לא רואה ולא לוקח אותן בחשיבה שלו על כל רפורמה.

<נטע לוי: היינו כאן אתך לפני שבועיים בנושא של הרפורמה של הסייעת השנייה, כי זה חלק מהחשיבה על כל מהלך במערכת החינוך.

<נטע לוי: עכשיו אנחנו מדברות על הסייעות הרפואיות, והסייעות הן חלק ממערכת החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לפתוח דיון תיאולוגי, אבל מבחינתי לאלוקים אין בנים חורגים, כולם בנים שלו, לא משנה מי הוא, מה הוא, איך הוא, מה הוא חושב, איך הוא נראה, איך הוא מתפקד, מה הוא עושה.

יעקב מרגי: אין בנים חורגים.

יעקב מרגי: אני רוצה לבטא מה הורים מרגישים, ואני יכול לבטא.

יעקב מרגי: אני לא מבין, כאילו יש כמה מדינות – יש מדינת בריאות.

יעקב מרגי: זאת הרעה החולה של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: כל מה שקשור לחינוך, צריך להיות באכסניה אחת של חינוך.

יעקב מרגי: כל מה שקשור לרווחה, צריך להיות באכסניה אחת של רווחה.

יעקב מרגי: בריאות זה בריאות.

יעקב מרגי: אי אפשר לעשות עירוב תחומים, אי אפשר לעשות עירוב תחומים.

יעקב מרגי: אני רוצה לבקש מנציגת משרד החינוך לעשות לנו קצת סדר, ולאחר מכן נמשיך את הדיון.

<עירית ליבנה: אני עירית ליבנה, המפקחת על הבריאות במשרד החינוך.

<עירית ליבנה: אני רוצה להתחיל מזה שבעולם כולו אין מונח כזה של סייעת רפואית.

<עירית ליבנה: דרך אגב, בעבר זה הוגדר כמלווה אישי, ומשום מה זה שונה, ויכול להיות שבאמת ההגדרה גם עושה משהו.

<רויטל לן כהן: תגידי למה אין בעולם.

יעקב מרגי: תרשי לי, האפשרות שיש ליושב ראש ועדה זה להשתמש בפטיש, להוציא אנשים ולקבוע את סדרי הדיון, אז תני לי את זה.

יעקב מרגי: אני אתן לך את כל רשות הדיבור.

<עירית ליבנה: בהרבה מדינות בעולם, כשיש ילד רגיש למוצר מסוים, אותו בית ספר – ויש לנו כבר כמה מוסדות חינוך כאלה בארץ – נקי מאותו מוצר ויש אחריות כוללת, קודם כל של ההורים.

<עירית ליבנה: שיסלחו לי כל ההורים, לא ההורים שיושבים פה, כאשר מורה אומרת: רבותי, לא מביאים גבינה בכריך, כל ההורים מתרעמים והגישו נגד משרד החינוך בג"ץ, איך החלטנו שלא מביאים מוצר חלב לבית ספר.

<עירית ליבנה: יש פה איזה שהם תהליכים.

<עירית ליבנה: אני רוצה לומר דבר נוסף, ואחר כך אנשי השלטון המקומי והאוצר יגיבו.

<עירית ליבנה: ב-2010 הנושא הזה הועבר בשיתוף פעולה – קודם כל, הוא פועל בשיתוף פעולה מאלף ועד תו בין משרד החינוך לבין משרד הבריאות, כשמשרד הבריאות הוא המנחה המקצועי והמלווה, ומשרד החינוך הוא השותף והמתפעל.

יעקב מרגי: מי המתקצב?

<עירית ליבנה: הנה, אני מגיעה לזה.

<עירית ליבנה: ב-2010 הנושא הועבר אלינו והיה 3.2 מיליון.

יעקב מרגי: ממי?

יעקב מרגי: רבותי, תשתדלו שלא נחלוב מכם את המידע.

יעקב מרגי: אם אתם אומרים משהו, תאמרו אותו באופן שלם.

<עירית ליבנה: ממשרד הבריאות.

<עירית ליבנה: ב-2012 התקציב גדל ל-15 מיליון ו-975,000, ב-2013 ל-23 מיליון ו-890,000, ב-2014 ל-44 מיליון ו-838,000, ב-2015 – 2,160 ילדים, העלות של המדינה היא 79 מיליון ו - - -

יעקב מרגי: אני שמח שדברי הפתיחה שלי היו אכן נכונים, שנעשה משהו – לא מספיק, או שכנראה הצרכים גדלו.

<עירית ליבנה: לגבי הנושא של התקציב, נועה ממשרד האוצר תוכל להשלים.

<עירית ליבנה: הוועדה הפועלת היא ועדה בין משרדית, כשהקריטריונים שהוזכרו פה, נקבעו על ידי פרופ' גמזו שהיה המנכ"ל הקודם של משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: הוא כינס ועדות מומחים וקבע קריטריונים, והוועדה פועלת על פי הקריטריונים שנקבעו, שהם שני עמודי תווך.

יעקב מרגי: יש אינסטנציית ערר?

<עירית ליבנה: שני תחומים - אחד לטיפולים פולשניים, כגון: ילדים עם סכרת, ילדים שנדרשת להם שאיבת הפרשות, צנתור שלפוחית השתן וכו' – אנחנו מדברים רק על החינוך הרגיל, כי בחינוך המיוחד זאת אופרה אחרת.

<עירית ליבנה: יש שני מצבים, ושניים עיקריים לנושא של השגחה: רגישות למוצרי מזון ואפילפסיה ואחרי קוצב לב, המופיליה ברמות מסוימת וכו', שלזה אין הגדרה חד משמעית.

<עירית ליבנה: את המקרים הנוספים בשתי כפות ידיים אפשר לספור.

<עירית ליבנה: בסך הכול השנה הגיעו 2,630 פניות, 2,160 קיבלו אישורים, 1,207 ילדים הם ילדי גן.

יעקב מרגי: אני ניסיתי לשמוע את הפער, כמה בקשות נדחו, ולא הספקתי לעשות את החשבון.

<עירית ליבנה: 2,630 פניות הגיעו לוועדה.

יעקב מרגי: כמה נענו?

<עירית ליבנה: 2,160 נענו.

יעקב מרגי: מה גורל היתרה?

<עירית ליבנה: הם לא זכאים.

יעקב מרגי: הם סתם פנו?

<עירית ליבנה: הוועדה הזאת למשל לא נותנת סיוע בנושא התנהלות; כשילד שבר רגל וכו', עזרה בהתנהלות, עזרה בהחלפת טיטולים באי-שליטה על סוגרים – זה המקרים שלא נענו.

מאיר כהן: צריך להגיד גם סכנת חיים - - -

<עירית ליבנה: לנושא המונחים שהוזכרו פה, אני לא יודעת מה זה השגחה דיסקרטית.

<עירית ליבנה: אני מדברת פה בשם משרד הבריאות, אנחנו לא הגדרנו מה זאת השגחה דיסקרטית.

<עירית ליבנה: כשילד מקבל זכאות וסיוע, הסייעת היא שלו, אנחנו לא רואים סיבה שצריך להחביא אותה.

<עירית ליבנה: לא צריך להחביא אותה.

יעקב מרגי: גם לא צריך להרים דגלים.

<עירית ליבנה: לא, ברור שלא, אבל כשיש אדם נוסף, בעיקר בגן, הרי שהוא קיים שם.

יעקב מרגי: כנראה זה מבחירה או הסדר פנימי, או נשמע אחרת אם זה לא.

<עירית ליבנה: ברמה העקרונית, כשיש סייעת נוספת בגן ילדים שאותו ילד הביא או בגינו או בזכותו, יש אדם מבוגר נוסף, והרי שאם יש עוד ילד, היא צריכה לקבל הכשרה והיא יכולה להשגיח על שני ילדים.

<עירית ליבנה: אין צידוק, אל"ף חברתית; בי"ת, אנחנו מתמודדים היום עם נושא סייעת שלישית לגן, אתה בעצמך ניהלת פה דיון על זה, אז כשיש שני ילדים בגן ילדים אחד, בפירוש מספיק אדם אחד מבוגר נוסף שייקח אחריות על ההתנהלות בגן, כשאין הסרת אחריות – סליחה אם יכעסו עלי, אני לא רואה פה את נציגי הסתדרות המורים והסתדרות הגננות.

<עירית ליבנה: גם אם זאת רגישות לחלב וגם אם זאת רגישות לאגוזים, או אם ילד סכרתי וגם רגיש, עוד אדם מבוגר שנמצא בגן בהחלט יכול לתת את המענה.

<עירית ליבנה: הוא צריך לקבל את ההכשרה, והוזכרה פה הכשרה.

יעקב מרגי: ואיפה זה עוצר?

יעקב מרגי: בשני ילדים?

<עירית ליבנה: יש גן אחד בחולון, גן אחד, שיש בו משום מה ארבעה ילדים חריגים.

<עירית ליבנה: אישרנו שתי סייעות נוספות לארבעה ילדים.

יעקב מרגי: בואי ניקח את הבשלות, בדרך כלל קובעים קריטריון, אני מכיר את הדינאמיקה, הולכים לאופטימום הידוע ומגיעים לשלב מסוים.

יעקב מרגי: אבל יש יוצאים מן הכלל, מי מסתכל על היוצאים מן הכלל?

יעקב מרגי: מי מסתכל על המולטי אלרגי?

יעקב מרגי: נייר לא יודע להביע את זה.

<עירית ליבנה: אנחנו ישבנו, ישבו האיגוד הישראלי לאלרגולוגיה בקרב ילדים – שד"ר ננסי אגמון יושבת היום בראשו, קודם ישב פרופ' אילן דלאל – וקבע למשרד הבריאות מה הם הקריטריונים ומה הם הגילאים לדעת האיגוד ומשרד הבריאות.

<עירית ליבנה: הם לא היה מוכנים לבוא ולהיות השופטים ולהגיד: למיכל מנקס יש רגישות כזאת, לעירית ליבנה יש רגישות אחרת.

<עירית ליבנה: אף אחד מהרופאים בישראל לא מוכן לעשות את המיון הזה, סליחה על המילה.

<יהודית גידלי: הבחנה.

<עירית ליבנה: תודה יהודית.

<עירית ליבנה: לגבי הילדים עם הרגישות, אנחנו בכלל הורדנו פה את הילדים עם הסוכרת שמקבלים סיוע.

<עירית ליבנה: הילדים האפילפטיים הקשים, באמת הקשים שזה לא תלוי בהם, מקבלים עד סוף י"ב – זה לא להשגיח על הסביבה, זה לצערנו הרב built in בגוף ולא ניתן לשליטה.

יעקב מרגי: עירית, לא ענית לי.

יעקב מרגי: נקבעה לגבי רגישות מסוימת, אלרגיה מסוימת, בשלות של כיתה ב'.

<עירית ליבנה: לא, כיתה ב' זו השנה האחרונה שבה יש השגחה בהפסקות שבהן אוכלים, בכיתה ג' על פי החלטה – שלוש שעות מכסות את שתי ההפסקות, שבמדינת ישראל מערכת החינוך הגדירה כהפסקות שאוכלים בהן.

יעקב מרגי: אני יכול לומר משהו במעט חיוך?

יעקב מרגי: אני למדתי בחינוך הממלכתי, את זוכרת שלקחנו ביס מהכריך באמצע השיעור בלי שהמורה תראה, את זוכרת את זה?

<עירית ליבנה: אני רוצה לומר שוב, התחלתי בתקציב, כי נקראתי לסדר, כשעוד ידי נטויה איך התקציב גדל ב-77%.

יעקב מרגי: אשריך שנתפסת על זה, מה את רוצה?

יעקב מרגי: הלוואי ולא היינו צריכים את התקציב הזה.

<עירית ליבנה: זה ברור.

<עירית ליבנה: אנחנו רואים עלייה דרמטית, וזה מה שהסברתי לסמנכ"ל הכספים שלנו, גם בילדים עם הרגישויות, גם בילדים הסוכרתיים.

<עירית ליבנה: יש לנו עלייה, זה לא שהמצאנו את הילדים האלה, והקראתי את המספרים.

<עירית ליבנה: לא אמרו לי מעולם, למרות שהאוצר התנה את זה – עד רמה מסוימת יש לך כרטיס אשראי.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לי בוודאות שלא יושבים על הסעיפים האלה נושאים אחרים?

<עירית ליבנה: ממש לא.

יעקב מרגי: בוודאות?

<עירית ליבנה: אני מוכנה לשלוח לך אקסל, רק למחוק את הפרטים המזהים ותראה ילד ילד.

<עירית ליבנה: הדברים ממוחשבים, הנושא עובד מול הרשויות, אנחנו מחייבים את הרשויות.

<עירית ליבנה: כשדיברנו פה על הכשרה, אמרו שהאימא מכשירה, וזה לא נכון.

<רויטל לן כהן: זה כן נכון.

<עירית ליבנה: לא אמרתי שזה לא נכון במציאות.

יעקב מרגי: נושא הדיון הוא תנאי ההעסקה.

יעקב מרגי: אני לא קנאי בקטעים האלה.

<עירית ליבנה: תנאי ההעסקה זה לא אני.

יעקב מרגי: יפה, לכן פה בשלב הזה אני עוצר אותך.

<דן סלומון: שמי דן סלומון.

<דן סלומון: צליאק היא מחלה אוטואימונית, ומלווה לפעמים במחלה כמו רגישות מסכנת חיים לאפונה.

<דן סלומון: אני מייצג את אותם אלה שגם עם צליאק וגם עם אותה רגישות שמסכנת חיים.

<דן סלומון: בישיבה בשבוע שעבר חברת הכנסת קארין אלהרר אמרה שיש לה מסמך, שמשרד האוצר מעביר 187 שקלים, 75% לרשות המקומית.

<דן סלומון: על זה תוסיפו עוד 25% שהרשות צריכה להוסיף.

<דן סלומון: הכסף הזה לא צבוע, על הכסף הזה אין בקרה של משרד האוצר שאומר: הנה, הכסף הזה הולך לסייעות.

<דן סלומון: באותו כסף שמעבירים לרשויות – אם הן היו מועסקות ישירות על ידי משרד החינוך, על ידי משרד האוצר, או על ידי כל רשות, שום זכויות של העובדות לא היו נרמסות.

<דן סלומון: אף זכויות לא היו נרמסות.

<דן סלומון: חלקן מקבלות 4,000 שקל נטו, חלקן אפילו פחות, מפוטרות ומוחזרות, חלקן על ידי קבלן, והזכויות שלהן נרמסות.

<דן סלומון: זה בנושא הכלכלי.

<דן סלומון: בנושא הבריאותי, אין מנגנון מסודר שאומר מי מחליט מה מסכן חיים ומה לא.

<דן סלומון: יושב פה אדון גל, שגם עם הסיפור של צליאק וגם של אפונה, מחזיק מכתב מרופא, שאני יכול להעביר לך אותו, שאומר שאפונה מסכנת חיים, אבל הוא לא זכאי לסייעת.

<דן סלומון: זה פשוט אבסורד.

<יוליה בן משה: אני יוליה בן משה, מנכ"לית "קול הזכויות" ואימא לילד עם מוגבלות.

<יוליה בן משה: אני רוצה להתייחס לכמה דברים, גם לתנאי ההעסקה וגם לתוכן ההעסקה.

<יוליה בן משה: נתחיל מהתוכן.

יעקב מרגי: לא, אולי תתחילי מהתנאים.

<יוליה בן משה: אוקי, נתחיל מהתנאים ואני אדבר על הצד ההורי, רק להמחיש איך זה נראה, כי העמותה מסייעת להורים.

<יוליה בן משה: משום מה משרד החינוך החליט הקיץ הזה, כשזה לא מעוגן בכל המסמכים – זה תמיד עובר דרך הודעה לעיתונות – שהסייעות הרפואיות הן עד ה-21 ליולי, בדיוק מאותן סיבות היסטוריות, שהן לא תוקצבו 12 חודשים אלא 10 חודשים.

<יוליה בן משה: ואז פנו אלי קבוצה של הורים, חיברנו אותם יחד, התחילה התנהלות, התכתבות, ויכוחים, כעס.

<יוליה בן משה: בסופו של דבר החליטו להאריך את זה עד ה-31 ביולי, אבל אז נשארו הורים, שמה לעשות, רוצים שהילדים שלהם ימשיכו בקייטנות, כמו החברים האחרים, עד אוגוסט.

<יוליה בן משה: בשלב הזה אמרתי לחלק מההורים: בואו תפנו לראשי הערים שלכם, ונראה מה יהיו התשובות של ראשי הערים.

<יוליה בן משה: כשמדובר בראש עיר כמו באר שבע, רוביק דנילוביץ' מיד התגייס ואמר: אין בעיה, יש לי מאגר של סייעות, ואני נותן מהמאגר הזה של הסייעות סייעת שתמשיך עד ה-15 באוגוסט לאימא עם הילד שצריך השגחה.

<יוליה בן משה: אבל זה כשמדובר בראש עיר כמו רוביק.

<יוליה בן משה: יש ראשי ערים שאומרים: לא, מה פתאום, מה שמשרד החינוך עושה, אני נותן.

<יוליה בן משה: מה יקרה בפועל?

<יוליה בן משה: הרי תצא הנחיה שתגיד: לא, יש פה אפליה בין הילדים, תיישרו קו לא על רוביק בבאר שבע, אלא על ה-31 ביולי.

יעקב מרגי: את יודעת מה משרד החינוך יעשה?

יעקב מרגי: חבל שפרסמת את רוביק, את יודעת למה?

יעקב מרגי: היו ראשי ערים שהצליחו והיו מוכנים לממן כיתות קטנות, נכון?

יעקב מרגי: לא תקניות.

יעקב מרגי: מה שעשו להם זה חובת חיוב אישי למי שיעשה את זה.

<יוליה בן משה: לא התכוונתי לפגוע באף אחד, אלא דיברתי בקול ההורי.

<יוליה בן משה: אני אומרת שזה לא צריך להיות מותנה ראש עיר, זה צריך להיות מותנה הסכם, זה צריך להיות מותנה חוק.

יעקב מרגי: זה ברור לנו.

<יוליה בן משה: גם יש ילדים שלגביהם מדובר על סייעת רפואית.

יעקב מרגי: עכשיו נכנסת למהות.

<יוליה בן משה: זה כדי להמחיש את זה.

<יוליה בן משה: אנחנו האנושות דופקת את כדור הארץ, יש יותר ויותר ילדים חולים, סוכרתיים, אלרגניים שצריכים את הסיוע.

<יוליה בן משה: לבוא להגיד להורים: אנחנו נותנים 80 מיליון שקל, זה לא מעניין את ההורים, זה לא מעניין אותי, ולכן הטיעון הזה הוא לא רלוונטי.

יעקב מרגי: אני מסכים אתך.

<יוליה בן משה: לגבי הנושא של בשלות, רוני גמזו כתב את חוזר המנכ"ל בעזרת מומחים, לא היתה הסכמה עם ההורים, לא היה דיאלוג עם ההורים, ואז הוא התפטר.

<יוליה בן משה: הכול פה נורא אישי, ברגע שמישהו התפטר, אי אפשר להמשיך בתהליך.

<יוליה בן משה: על חוזר המנכ"ל הזה אין הסכמה של ההורים.

<יוליה בן משה: על הנושא של בשלות שעלה, יש סעיף שאומר: במידה שתביאו מסמך מעובד סוציאלי ומפסיכולוג שהילד עוד לא עצמאי, אולי נאשר.

<יוליה בן משה: על זה יש מלחמות.

<יוליה בן משה: אמרת ש-500 נדחו, הייתי מאוד שמחה לדעת כמה מתוך כל מה שנדחה מערער ומקבל בחזרה?

<יוליה בן משה: זה נתון מעניין למשל, כי אני עייפה ממאבקים, אז גם זאת שאלה שאין עליה תשובה.

<יוליה בן משה: חוזר המנכ"ל הזה חייב להיפתח מחדש, כי אין עליו הסכמה.

<עירית ליבנה: אני רוצה להגיד, שמה שהיא דיברה עליו זה על חוזר מנכ"ל משרד הבריאות ולא מנכ"ל משרד החינוך.

<קריאה: אתם לא לקחתם אחריות בכלל, אז מה זה משנה?

<יוליה בן משה: אני אמרתי רוני גמזו, אני חושבת שברור לכולם שרוני גמזו ממשרד הבריאות.

<קריאה: הכשרתם פעם מישהו בצוות החינוכי שלכם?

מאיר כהן: שמי מאיר כהן, אני ממינהל החינוך בעיריית ראשון לציון.

מאיר כהן: שמעתי כאן את כל הדוברים, ואני רוצה להגיד כמה דברים מאוד מאוד חשובים.

מאיר כהן: אל"ף, לגבי אותם מקרים שכביכול נדחו, אני יכול להציג לפחות מקרה אחד, שניים, של ילדים שנמצאים במצב של סכנת חיים עם אישורים רפואיים, שמשרד החינוך דחה אותם.

מאיר כהן: לא מדובר במקרה קל, במקרה של סכנת חיים.

מאיר כהן: מה שעשינו ברשות, במקרים מאוד מאוד קיצוניים, במקרי קצה, אנחנו מממנים שעות על חשבוננו.

יעקב מרגי: ראשון לציון יכולה, מה תעשה עיריית אום אל פאחם, שלא יכולה?

מאיר כהן: נכון, נכון, זו נקודה ראשונה.

מאיר כהן: נקודה שנייה, שעות הסיוע שמקבלים הילד או הילדה – מתחילים בשנה מסוימת עם ארבע שעות, מחליטים ששנה לאחר מכן נותנים רק שעתיים.

מאיר כהן: עכשיו אני שואל: אפשר להעסיק סייעת לשעתיים?

מאיר כהן: מישהי תהיה מוכנה לעבוד שעתיים?

מאיר כהן: גם ארבע שעות זה פחות מחצי משרה, אז תבוא לעבוד שעתיים, שעתיים כל יום?

מאיר כהן: ובשנה לאחר מכן הוא כבר חצי חולה?

מאיר כהן: בשנה הראשונה זה היה ארבע שעות ועכשיו רק שעתיים, כי הוא חצי חולה?

מאיר כהן: הבעיה היותר מרכזית היא בבתי הספר, פחות בגני הילדים, כי המרחבים שם גדולים והכיתות מרוחקות אחת מהשנייה, זאת לא כיתת גן שכולם נמצאים באותו מרחב.

מאיר כהן: דיברו כאן על הצורך בהשתלמות רפואית.

מאיר כהן: איזה השתלמות רפואית מבקשים?

מאיר כהן: מבקשים שהסייעת תיגש לרופא המטפל, תקבל ממנו הדרכה של חצי שעה, שעה ומזה היא צריכה להציל חיים במקרה חירום.

יעקב מרגי: היא סייעת, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: היא תקבל את המידע הרלוונטי.

מאיר כהן: אם הייתי מוסיף לה שעות, הייתי גם יכול לדרוש ממנה לעבור השתלמות הרבה יותר ארוכה.

יעקב מרגי: לא ניסחף, הרי אנחנו לא רוצים לאשפז את הילדים במסגרת עוטפת, רוצים לתת להם לחיות.

יעקב מרגי: עם כל האמפתיה, אנחנו מדברים כרגע על תנאי ההעסקה של הסייעות הרפואיות, ואנחנו לא נברח משם.

יעקב מרגי: יש כאלה שמסגרת ההעסקה שלהן שעתיים בחלקיות משרה, זה לא בטל מן העולם.

יעקב מרגי: זאת לא הטענה, 10 חודשים זה בטל מן העולם, אין שום סיבה שדווקא הן יוחרגו.

יעקב מרגי: יש הסכם קיבוצי לסייעות, למה הן מוחרגות?

יעקב מרגי: זאת הזעקה שצריך להשמיע היום.

זהבה גלאון: אם הן תעבודנה כמו כולם - - -

מאיר כהן: לא מוכנות לבוא לשעתיים עבודה ביום.

זהבה גלאון: נכון, אתה צודק.

יעקב מרגי: נציגת מרכז השלטון המקומי, עלתה פה טענה שהכסף הזה מגיע לא צבוע.

<מיכל מנקס: מגיע צבוע.

יעקב מרגי: אני צריך לראות האם משרד החינוך שמעביר את זה, אכן יודע לבדוק – איפה אתם במשחק הזה?

<מיכל מנקס: אני רוצה להחזיר אותנו לישיבה קודמת, כי מר סלומון העלה גם בפעם הקודמת את הטיעון הזה.

<מיכל מנקס: לבקשת ממלאת מקום יושבת ראש הוועדה העברנו מסמך, שנוגע לשאלתה של חברת הוועדה קארין אלהרר בנוגע לתשלומים שמעביר משרד החינוך לסייעות חינוך מיוחד.

<מיכל מנקס: הכול נרשם שם, העברנו את תשובתנו לחברת הכנסת קורן וגם אליך, אני לא בטוחה שהספקת לעבור על הניירות.

<מיכל מנקס: את אותו חישוב של כסף שאנחנו מקבלים תיקפה מבלי לתאם נציגת האוצר באותן נוסחאות.

<מיכל מנקס: אני עכשיו עוברת לסייעות רפואיות.

<מיכל מנקס: הכסף מועבר לרשויות צבוע, יש לו סמל מוסד ברור, ייעוד וכו'.

<מיכל מנקס: אני רוצה ללכת אולי מההתחלה.

זהבה גלאון: שזה 75% מהסכום שהן מקבלות.

<מיכל מנקס: נכון, מיד נגיע לעניין התקצוב.

<מיכל מנקס: אני רוצה קודם כל להבהיר שאנחנו לא נגד התושבים שלנו, שיהיה ברור.

<מיכל מנקס: הילדים שמדובר בהם פוקדים את גני הילדים ואת בתי הספר וברשויות קטנות כגדולות, כולנו מכירים אותם והאחרונים שרוצים לפגוע בהם חלילה או בסייעות שאנחנו מגייסים כתפקיד חדש.

<מיכל מנקס: הילדים היו אלרגיים וסוכרתיים מאז ומתמיד והשתלבו במערכות הרגילות, וטוב שכך ואנחנו בעד.

<מיכל מנקס: הנושא הוא נושא חדש.

<מיכל מנקס: נושא חדש שנפל עלינו, על כולנו, מהרגע לרגע, והרשויות המקומיות היו צריכות להיערך לנוהל קבלה של הבקשות.

<מיכל מנקס: אנחנו מתכללים את הכול, ההורים פונים אלינו ולא בכדי, וזה גם חכם.

<מיכל מנקס: ממילא הוא בא לרשום את הילד לכיתה א' או לגן, אז הוא מביא כבר את הטפסים הרפואיים.

<מיכל מנקס: הטפסים לוועדה הרפואית נמצאים באגף החינוך.

<מיכל מנקס: אגב, עוד תפקידים ומטלות שנוספים – פעם נדבר גם על זה, הכול בסדר, מובן מאליו, אנחנו עושים את זה באהבה גדולה.

<מיכל מנקס: האחריות שנוספה למנהל האגף או מי מטעמו ולרשות המקומית ועד אחרון האנשים בכיתה, כולל הסייעת, היא אחריות כבדת משקל.

<מיכל מנקס: התקצוב – אני אפילו לא מוצאת לנכון לדבר עליו, משום שאני חושבת שזה אחד הנושאים שאנחנו משלמים בחפץ לב, רבע מהתקצוב אגב.

יעקב מרגי: מחר, מחרתיים אנחנו מניעים את התהליך.

יעקב מרגי: אני מקווה שההסתדרות תבין שהיא באיחור של כמה חודשים מאז שהממשלה קמה, והיא תתחיל את התהליך יחד אתכם.

יעקב מרגי: אתם שותפים?

<מיכל מנקס: בהחלט.

יעקב מרגי: תביעו תמיכה בנושא הזה.

<מיכל מנקס: אנחנו תומכים.

יעקב מרגי: בוא נשמע מה יש למשרד האוצר לומר.

<נועה היימן: אני רפרנטית חינוך במשרד האוצר.

יעקב מרגי: דברי אתי על 10 חודשים לעומת 12 חודש ועל הסכם קיבוצי.

<נועה היימן: אם לא אכפת לך, אני אשמח להתייחס קודם לכמה נושאים שעלו.

יעקב מרגי: בקצרה.

<נועה היימן: בקצרה.

<נועה היימן: נשאלה פה השאלה מי אחראי על הנושא, אז האחריות היא אחריות של משרד החינוך.

<נועה היימן: משרד החינוך הוא המתפעל, הוא המתקצב.

<אבנר עורקבי: מדובר על סייעת רפואית, אין בריאות?

יעקב מרגי: אין בריאות.

<נועה היימן: משרד החינוך הוא גם המשרד המתקצב, הוא גם המשרד המתכלל, הוא גם המשרד המארגן.

יעקב מרגי: אין בעיה שהן מוגדרות סייעות רפואיות?

<נועה היימן: לא, להפך.

<נועה היימן: אמרת כבוד היושב ראש, שכל נושא צריך שיהיה לו בית, לנושא הזה יש בית, אבל הוא גם נושא רב-תחומי, הוא נושא שמשלב ומחבר נושאי בריאות ונושאי חינוך.

יעקב מרגי: אין לי בעיה בליווי המקצועי, אין לי בעיה בקטע התקצובי, זה צריך להיות אחד, כי בסוף בסוף כל משרדי הממשלה יונקים מצינור אחד.

<נועה היימן: הוא אחד והוא משרד החינוך.

יעקב מרגי: יפה, ההבהרה הזאת חשובה.

<נועה היימן: דבר נוסף, מי שקובע את הזכאות הוא לא משרד האוצר שמגביל אותם משיקולים תקציביים, שיש לציין דרך אגב שזה עניין מאוד נדיר.

יעקב מרגי: אני מחייך.

יעקב מרגי: אני גם הייתי שר, בוודאי שאתם לא יושבים בוועדה ואומרים: לא, אל תיתן, אבל אתם כן – וטוב שככה, אני לא בא בטענות – אתם מעורבים בליווי צמוד בקביעת תקציב המשרד, כולל תתי הסעיפים.

<נועה היימן: אתה צודק, אנחנו מעורבים בקביעת תקציב החינוך ובניהול שלו, אך עם זאת זה הוא סעיף שכפי שמעיד הגידול של למעלה מ-70% בתקציב בארבע שנים, שאני לא מכירה אף סעיף אחר בתקציב משרד החינוך שגדל ככה, מראה לך על מעורבותנו הנמוכה.

<נועה היימן: כי בסעיפים שבהם יש לנו מעורבות יותר גבוהה, הם לא גדלים ב-70%.

<נועה היימן: אני באה להגיד בזה, שהזכאות לא נקבעת על ידינו, ולכן האמירה שיש איזושהי הגבלה של האוצר, או שאנחנו אחראים על קביעת מכסות כלשהן, ושילדים נשלחים הביתה בגלל תקציב, היא לא נכונה.

<רויטל לן כהן: - - -

<נועה היימן: היא לא נכונה.

יעקב מרגי: רויטל, את קפצת ועכשיו תשלמי על זה, את קפצת ואמרת: הם אומרים את זה במפורש, איפה אמרו את זה?

<רויטל לן כהן: אני יכולה להעביר לאדוני תשובות כתובות מעירית לבנה, שהם מוגבלים בכמות והיא לא יכולה לאשר מעבר לזה.

יעקב מרגי: אני מבקש שתתני לי את זה.

<רויטל לן כהן: אין שום בעיה, תקבל היום.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

יעקב מרגי: לאור הדיון הקודם, באתי עם מוטיבציה להגן על עובדי משרד החינוך.

יעקב מרגי: אנחנו לא נעשה להם הנחות, הבנתי שבדיון הקודם התנהגו אליהם בצורה בוטה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, זה לא יהיה, אנחנו נבקש בנחרצות תשובות מדויקות, אבל אני אגן על כבודם.

יעקב מרגי: לכן אם אמרתם שהם אומרים, תני לי את המסמך.

<עירית ליבנה: משה בר סימן טוב שהיום הוא מנכ"ל משרד הבריאות – כשהתחלנו לטפל בנושא של הסייעות, בחדרו של חבר הכנסת סגן שר הבריאות אמר לי: עירית, זה בור בלי תחתית, דיברנו על שלושה מיליון ו-200,000.

יעקב מרגי: בלי לשים לב איבדת את רשות הדיבור, איזה היסח הדעת היה לי כרגע.

<נועה היימן: אני רוצה להעיר לעניין ההעברה, כמה עובר, האם 75% ומה הסכום ומי נכון שיעסיק.

<נועה היימן: לעניות דעתי, מי שנכון שיעסיק את הסייעות זה הרשויות המקומיות, מכיוון שבסוף הגורם שנותן טיפול לאזרח, הכתובת שאזרח יודע לפנות אליה ושהיא הכי נגישה אליו בשלטון המקומי.

יעקב מרגי: לא עלתה שאלה כזאת.

<נועה היימן: עלתה כאן הערה לנושא הזה.

<נועה היימן: אני חושבת שבטווח הארוך, לאור הגידול המאוד משמעותי, שאנחנו רואים – אני אגיד מצד התקצוב, אני לא יודעת להגיד מצד הילדים, אני לא רופאה, אני לא יודעת להגיד מה השכיחות של סוכרת באוכלוסייה, אבל אין ספק שאנחנו רואים פה מספרים הולכים וגדלים.

<נועה היימן: אני חושבת שבטווח הארוך הפתרון הנכון לנושא הזה לא יכול להיות על סמך המבנה הקיים, וזה מכיוון שאני כן, אני מצטערת, אדבר כאן משיקולים תקציביים, כי בסוף זה הכובע שלי, על זה אני אחראית וזה התקציב שלי.

<נועה היימן: אנחנו לא יכולים להגיע למצב, שבו כל ילד מלווה על ידי כל סייעת, כי העלות של זה היא אדירה.

<נועה היימן: כפי שאמרה עירית, בעולם הפתרון של זה הוא על סמך הצוות - - -

יעקב מרגי: יש כסף, צריך פיקוח, אין ספק.

יעקב מרגי: צריך להתייעל, צריך לעשות, ואם נר לאחד הוא נר לשניים, אין לי בעיה עם זה, צריך לבחון, אבל שזה לא יהיה השיקול המרכזי והבסיסי.

יעקב מרגי: השיקול הבסיסי והמרכזי זה טובת הילד ושלומו של הילד.

יעקב מרגי: אחרי זה יבואו כל השיקולים הנלווים, אין בעיה עם זה.

יעקב מרגי: כך צריך להיות, ואני מקווה שככה אתם עובדים.

<נועה היימן: כך אנחנו עובדים.

<נועה היימן: לא נמצאת כאן הסתדרות המורים והם גורם מאוד חשוב פה, כי עובדי החינוך לא מוכנים לקחת על עצמם היום את האחריות הזאת, מה שמצריך יצירת מערך עוקף שאינו יעיל.

יעקב מרגי: הרי הכי קל לחפש שותפים לבעיה.

יעקב מרגי: אנחנו כרגע דנים בתנאי ההעסקה, אני לא הולך לכל תנאי ההעסקה, יש מה שזועק לשמים, וזה ההסכם הקיבוצי והעניין של החודשיים של הקיץ.

יעקב מרגי: אני הולך כרגע לדחוף את זה בצורה אגרסיבית, מתונה, אל תיבהלי.

יעקב מרגי: שמעתי את עמדת מרכז השלטון המקומי, שמעתי את עמדת משרד החינוך, אני מקווה שלא תנזפו בהם מאחורי הקלעים על כך שהם מסכימים, מה דעתכם כאוצר?

יעקב מרגי: כי בסוף הכול יעמוד או ייפול, והייתי בסרט הזה עם עובדות בתחתית תחתית הסולם, שהן אפילו לא רפואיות.

יעקב מרגי: הסכם קיבוצי של עובדות הניקיון ברשויות המקומיות זה הכי נמוך?

יעקב מרגי: דעו לכם שיש סקטור של נשים עובדות, הבלניות, שהגענו איתן עד קו הגמר.

יעקב מרגי: הממונה על השכר באוצר הסכים ואגף התקציבים עצר את זה.

יעקב מרגי: לכן אני רוצה לדעת מה העמדה שלכם, אני רוצה לדעת איך להיערך לקרב.

יעקב מרגי: אני מבקש בבקשה את עמדת האוצר.

<נועה היימן: קודם כל, זה נושא טעון משא ומתן.

יעקב מרגי: אין ספק, אין הסכם קיבוצי בלי זה.

<נועה היימן: והוא טעון דיונים בין אגף השכר, שלא נמצא פה אתי בדיון, לבין אגף התקציבים.

יעקב מרגי: הם החוליה הכי קלה.

<נועה היימן: אנחנו ננהל את הדיון הזה במשא ומתן, הן עם אגף השכר והן עם מרכז השלטון המקומי והן עם הסתדרות המעו"ף.

<נועה היימן: הערה קטנה לגבי דיפרנציאליות, שאני חושבת שראוי שתיאמר.

<נועה היימן: אנחנו חושבים שכמו בכל שירותי העזר חשובה מאוד הדיפרנציאליות בהשתתפות בתקציבי השלטון המקומי.

<נועה היימן: אני לא חושבת שראוי שהמדינה תתמוך באופן אחיד בכל הרשויות המקומיות.

<נועה היימן: השלטון המקומי מקשה עלינו.

יעקב מרגי: נועה, מבחינתי התפרצת לדלת פתוחה.

יעקב מרגי: אני חסיד גדול של התקצוב הדיפרנציאלי, גם מרכז השלטון המקומי מסכים עם זה, הוא רק פוחד מ-15 הגדולות.

זהבה גלאון: אל תעשו על הגב של הסייעות הרפואיות הסכם דיפרנציאלי.

זהבה גלאון: באמת, אני בעד הסכם דיפרנציאלי, אבל לא על הגב שלהן הסכם דיפרנציאלי.

יעקב מרגי: זה לא השולחן לזה.

יעקב מרגי: תיזמו, אני מוכן לקיים שעתיים דיון עומק אמיתי בנושא התקצוב הדיפרנציאלי.

יעקב מרגי: אני חסיד של זה, זה צודק, זה נכון וזה חכם, אבל לא על הגב של הסייעות, כי זה באמת מאבק רציני על כל שיטת התקצוב וחלוקת המשאבים במדינה.

יעקב מרגי: בשעה 13:15 אני מסכם.

יעקב מרגי: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה.

זהבה גלאון: תודה רבה אדוני.

זהבה גלאון: באמת נשמעו כאן דברים קורעי לב, ויש כאן בעיות ממש מהותיות לגבי תקצובים ומה שמגיע לילדים.

זהבה גלאון: יש כאן המון המון סוגיות, ונכון לקיים עליהן דיון ולהמשיך את הדיונים.

זהבה גלאון: אני חושבת שיש יושב ראש ועדה שכל כך רגיש לזה.

זהבה גלאון: עכשיו על הפרק, הדבר המידי הדחוף זה מעמדן של הסייעות הרפואיות, שהיום עפות הביתה או החל מה-31 לחודש עפות הביתה.

זהבה גלאון: אין שום סיבה שבעולם שזה יהיה.

זהבה גלאון: עצם העובדה שאנחנו יושבים כאן בדיון כזה היא שערורייתית.

זהבה גלאון: אני מאשימה את ההסתדרות, את השלטון המקומי, את משרד החינוך ואת האוצר וכל מי שלא יהיה, שהבאתם למצב הזה שאנחנו מקיימים את הדיון הזה כאן עכשיו.

זהבה גלאון: (מחיאות כפיים) לא, לא צריך.

יעקב מרגי: רויטל חדשה בכנסת, היא לא מכירה את הכללים, אבל היא מנצלת את זה שמגיע הסיכום.

זהבה גלאון: אדוני, אתה יודע, אני יכולה להבין את זה, הרגשות באמת גואים.

יעקב מרגי: לא צריך כפיים.

זהבה גלאון: בסדר, אבל אתה יודע איך זה לפעמים, אני ממש מתנצלת, כי עכשיו ממנים את חברתי תמר זנדברג ליושבת ראש הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, אז אני צריכה ללכת לדבר בשבחה.

יעקב מרגי: קודם כל, חשוב שתהיה לה תעסוקה, כי בוועדות האחרות היא מפריעה לנו.

זהבה גלאון: אדוני, אני אעביר את המסר מיושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט...

זהבה גלאון: אני ממש מתנצלת שאני חייבת ללכת לשם, אבל אני סומכת עליך, שהסיכום שלך ישקף את הדבר הזה.

יעקב מרגי: אנחנו ננסח אותו תוך כדי הליכה יחד.

זהבה גלאון: אדוני יושב ראש הוועדה, ברור שהיום בערב מדברים עם כל הגורמים, עם יושב ראש ההסתדרות, עם כל הקודקודים, ויש לי הערכה לכל מי שיושב כאן, ברמה הזאת.

זהבה גלאון: חייבים להסדיר את זה, זה לא בא בחשבון.

זהבה גלאון: תודה רבה.

<אבנר עורקבי: אני שואל אתכם שאלה אחת, כמה ילדים היום בבית בגלל שהם לא מקבלים סייעת רפואית?

יעקב מרגי: אתה שואל אותי, לא אותה.

<אבנר עורקבי: כן, אני שואל אותך, כי אני יודע על הרבה ילדים, שיושבים בבית בגלל שאין להם סייעת רפואית.

יעקב מרגי: מה פתאום, יש חינוך מיוחד.

<רויטל לן כהן: יש המון ילדים.

<אבנר עורקבי: אני אומר לך שכן.

יעקב מרגי: עירית, יש לך את הנתון?

<עירית ליבנה: לוועדה הבין-משרדית, ואני אומרת בכוונה הבין-משרדית, כי זאת ועדה בין-משרדית של משרד הבריאות ושל משרד החינוך, ושאלו פה שאלות לגביה, אין מספר – אין ילד שיושב בבית.

יעקב מרגי: אני אחדד את השאלה שלו.

יעקב מרגי: הרי להורים שלא ביקשו את לא חייבת הסברים, אנחנו לא חייבים הסברים.

יעקב מרגי: מה לגבי הדלתא הזאת בין הבקשות לאי המענה, שזה בערך 500?

<עירית ליבנה: אני אומרת שוב, אף ילד.

יעקב מרגי: תוכלי לבדוק זאת עם הביקור הסדיר?

יעקב מרגי: מה אכפת לך לבדוק?

יעקב מרגי: תודה, תביאי לנו את הנתון לוועדה.

<עירית ליבנה: אני יכולה לבדוק, אין בעיה.

<עירית ליבנה: אני אבדוק.

<אבנר עורקבי: היה פה דיון על החופשות, ביקשו לקיים דיון נוסף.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: העולם נברא, העולם עומד בזכות הסדר.

יעקב מרגי: בלגן זה טוב לקצב, לא יותר מזה.

יעקב מרגי: הנושא היום הוא אחד, תנאי העסקתן של הסייעות הרפואיות.

יעקב מרגי: חוץ מזה, הקדנציה עוד ארוכה, למרות שיש 61 בקואליציה.

יעקב מרגי: יהיו לנו עוד הרבה דברים לעשות.

יעקב מרגי: רבותי, אני מסכם את הדברים.

<בתיה איזנגר: אני רוצה לדעת היום מה אני אומרת לשתי סייעות שלי.

<מיכל מנקס: את מעסיקה אותן?

<בתיה איזנגר: כן, אני מעסיקה אותן, את יודעת למה?

<בתיה איזנגר: את יודעת למה אני מעסיקה אותן?

<בתיה איזנגר: לצערי, אני מעסיקה אותן.

<מיכל מנקס: זה הבלבול.

<בתיה איזנגר: לצערי, אני מעסיקה אותן.

<בתיה איזנגר: אני רוצה לדעת מה אני אומרת להן, כשהן אומרות לי: אם אנחנו לא מקבלות את יולי, אוגוסט, אין לך שנה הבאה סייעות.

<בתיה איזנגר: עד שהכשרתי אותן ושהן שנתיים עם הילדים שלי, אף אחד אחר לא יוכל לטפל בילדים שלי.

<בתיה איזנגר: תגיד לי מה אני אומרת להן.

יעקב מרגי: את אומרת להן את דברי הסיכום, שבדיוק אני עומד לומר.

יעקב מרגי: אני מבין את ההתרגשות ואת סערת הרגשות.

יעקב מרגי: הוועדה רואה בחומרה את החרגתן של הסייעות הרפואיות בהסכם הקיבוצי שנחתם עם הסייעות המשלבות.

יעקב מרגי: לפני שאני אמשיך לנקודה הבאה, מישהו יכול לומר לי כמה סייעות רפואיות מועסקות?

<מיכל מנקס: יש לנו בעיה בהעסקה, זה נאמר קודם, ואנחנו פותרים אותה, אבל אתה לא יכול להעסיק אדם שעתיים ביום.

יעקב מרגי: כשאני אומר סייעות זה בני אדם, כמה סייעות יש?

<מיכל מנקס: בדיוק, אנחנו לא יודעים לומר את המספר, ואני אסביר.

יעקב מרגי: הם שקופים?

יעקב מרגי: לא ביקשתי תקנים.

<מיכל מנקס: לעתים יש יותר מסייעת אחת, שנותנת שירות - - -

יעקב מרגי: מישהו משלם להן כסף?

יעקב מרגי: אין מאגר כזה?

<עירית ליבנה: 2,160 ילדים זכאים לסיוע.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לי כמה סייעות?

<עירית ליבנה: לא.

יעקב מרגי: הנה יש לך עוד נתון לבדיקה.

<עירית ליבנה: מקסימום 2,160, המרב זה 2,160.

<עירית ליבנה: המרב, מקסימום.

יעקב מרגי: את לא מבינה למה אני רוצה את זה.

יעקב מרגי: עירית, זה הנתון השני שאת בודקת, בכמה אנשים מדובר, בכמה סייעות מדובר.

יעקב מרגי: אם לא מספיק חידדתי את השאלה, בכמה בני אדם מדובר?

יעקב מרגי: ואם זה לא מספיק, בכמה נפשות, בכמה מפרנסות מדובר?

<עירית ליבנה: כשיש שעתיים שהוזכרו פה, זה בן אדם, אבל היא נותנת שעתיים לילד סוכרתי משעה 8:00 עד 10:00 ואחר כך עוברת לילד האחר.

יעקב מרגי: והיא אחד.

<עירית ליבנה: היא אחד.

יעקב מרגי: אז תבדקי את הנתון הזה.

<עירית ליבנה: זה מרכז שלטון מקומי.

יעקב מרגי: אין לי בעיה.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממרכז השלטון המקומי וממשרד החינוך לקבל את המידע הזה, בכמה סייעות רפואיות מדובר.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להסתדרות, למרכז שלטון מקומי, למשרד החינוך ולאוצר להניע את התהליך של המשא ומתן להכליל את הסייעות הרפואיות ולהגיע לכלל הסכם קיבוצי.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להשוות את התנאים ולהעסיק אותן במסגרת העסקה שנתית ולא 10 חודשים.

יעקב מרגי: תמצאו את הדרך.

יעקב מרגי: למרות שהוועדה יכולה לקרוא או לבקש, אני מבקש שמשרד החינוך יעשה הכול.

יעקב מרגי: העבדות המודרנית צריכה להיעלם מן העולם, אין מה לעשות, זה לא יתכן.

יעקב מרגי: כמו כן, הוועדה מבקשת את התשובות ולקבל עדכון מה נעשה בנושא גם ממרכז השלטון המקומי, גם מהוועדה וגם מההסתדרות תוך 30 יום, ואנחנו לא מתכוונים להרפות מהסוגיות האלה.

<רויטל לן כהן: ובינתיים שלא יפטרו, כי מחר מפטרים אותן.

יעקב מרגי: יצא להן מכתב?

<רויטל לן כהן: כן, לכולן.

יעקב מרגי: אני יכול לקרוא, אבל אני אעשה צחוק מעצמי, אתם מבינים?

<נטע לוי: לקרוא לרשויות לא לפטר אותן, שזה ייאמר.

יעקב מרגי: תנו לי למצוא את הניסוח ההוגן.

<רויטל לן כהן: את אותו פתרון, שסייעות השילוב יתגברו את הגנים ואת הקייטנות בזמן הזה, לא חסר מה לעשות.

<רותי לוי: יש מה לעשות איתן.

<יצחק גל מילשטיין: רגע, ילדים שבסיכון בקייטנות לא מקבלים סייעת?

<רויטל לן כהן: הם מקבלים, כרגע רק עד ה-31 ביולי והם צריכים לבקש.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממרכז השלטון המקומי לבחון באופן אמיתי אפשרות של העסקת הסייעות הרפואיות בחודשי הקיץ, לממן את משכורתן – לפחות בשנה זו, כי אני מקווה שאצליח, ואני לא הולך לעזוב את הנושא.

יעקב מרגי: אני מבטיח להורים ולכל מי שיושב פה שאני לא אעזוב את זה, גם אם אקיים דיונים משמימים חודש אחר חודש.

יעקב מרגי: זה זועק לשמים, וצריך לתקן את העוול הזה.

<מיכל מנקס: אני רק רוצה להבהיר בשם המרכז לשלטון המקומי, שבמהלך החודשיים של החופשה אין תלמידים במערכת, למעט הקייטנה של א', ב' וכו'.

<מיכל מנקס: זאת אומרת שהדרישה היא לא רק במימון של 100% של הסייעות האלה, משום שאף אחד לא יכול לקבל שכר בלי לעבוד.

יעקב מרגי: אני אספר לך גברתי הנכבדה, אני יודע מה זה לעבוד בקייטנות, ואני יודע את העמידה בתור של כאלה שבהסכם הקיבוצי יש להם שכר ל-12 חודש ואצים ורצים לקבל משרות, אם זה במתנ"סים ואם זה בחברות האחרות לגבי הקייטנות.

יעקב מרגי: לפחות שלאותן סייעות שמועסקות 10 חודשים בשנה יהיה דין קדימה.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.