ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 4, 2015-06-09 09:00

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת – פרוטוקול מספר 4.

יעקב מרגי: בסך-הכל, זה מאתמול – ארבע ישיבות מאתמול היום.

יעקב מרגי: הכנסת מציינת היום יום העיוור, מה שמכונה Blind day – יום ההזדהות עם אנשים בעלי עיוורות ולקויות ראייה.

יעקב מרגי: את היום הזה יוזמת, מארגנת ונותנת חסות חברתי, חברת הכנסת קארין אלהרר שמיד תברך אתכם ואותנו על הדיון, ונשחרר אותה לשאר האירועים וההתחייבויות שלה.

יעקב מרגי: כפי שאתם יודעים – ודאי יש כאלה שמיד יתקנו אותי בנתונים כ הדברים נעים, ואנחנו נשענים על מקורות מידע – כפי שדווח לי, כפי שקיבלתי, ואם אני מדייק, יש כ-25,000 בעלי תעודות עיוור במדינת ישראל.

יעקב מרגי: לדעתי, יש בעלי לקויות למידה כאלה שלא מוגדרות או שלא מוכרות, ואם נתחיל לעגן אותן זה יהיה מאות אלפים; כולנו בעלי מוגבלות כלשהי, ויש כאלה שנהנים כלכלית מזה גם.

יעקב מרגי: בכלל, אוכלוסיית בעלי לקויות הראייה, העיוורים, מבחינתי, מגיל קטן היא אוכלוסייה כשרונית ואיכותית.

יעקב מרגי: אני חייתי בסביבה של אנשים בעלי עיוורון ולקויות ראיה.

יעקב מרגי: אני חושב שהם יכולים להשלים, בהרבה דברים טובים ואחרים, את אלה שאין להם את הלקות הזאת, את המגבלה הזאת.

יעקב מרגי: אני חושב שזה דבר נכון, דבר חשוב, שהכנסת מציינת את היום הזה.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים הרבה על קבלת האחר או על הנגשת החברה, בכלל על כל אגפיה, לטובת אותם אנשים עם מוגבלויות.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים הרבה לאחרונה, וטוב שכך.

יעקב מרגי: לטעמי, אנחנו עושים, אבל עושים לאט ומעט.

יעקב מרגי: אני מקווה שהשנים הקרובות, הסמוכות אלינו, לשליחות שלנו, יתאפיינו בהאצת התהליכים האלה כפי שיודע מי שהשתתף אתי, ואני רואה פה חלק מהדמויות פה, והן מוכרות.

יעקב מרגי: הייתי אפילו צריך קצת להרגיע את אחת מהן, והיא יושבת מולי והיא תחייך עוד מעט בדיון ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יעקב מרגי: לאט-לאט, אבל בעזרת השם אנחנו נעשה הכל כדי להנגיש את החברה וגם את הלבבות של החברה – את ההשכלה, את מערכות החינוך.

יעקב מרגי: אנחנו בוועדת החינוך, ובוודאי וודאי ניתן דגש בקדנציה הזאת להנגשת מערכת החינוך מהגיל הרך ועד ההשכלה הגבוהה בתחנה הכי-הכי-הכי בכירה בסגל האקדמי לאנשים עם מוגבלויות בכלל ולאנשים עם עיוורון ולקויות הראייה בפרט.

יעקב מרגי: בזה אסיים את דברי הפתיחה שלי ואעביר את רשות הדיבור לחברתי, חברת הכנסת קארין אלהרר.

יעקב מרגי: בבקשה.

קארין אלהרר: אדוני היושב-ראש, תודה.

קארין אלהרר: בוקר טוב לכולן ולכולם.

קארין אלהרר: אני רוצה באמת לברך את יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת מרגי שהיה הראשון מבין כל יושבי-ראש הוועדות שמיד נענה לבקשה לקיים את הדיון בנושא של היום הזה.

קארין אלהרר: אנחנו נדבר על ה-Blind day גם במליאה ובשמונה ועדות בכנסת היום, ואני חושבת שזה חסר תקדים ל-Blind day.

קארין אלהרר: אנחנו נדבר, לאורך כל היום, על צרכים של אנשים עם לקויות ראיה ועיוורון, וכמובן גם על מה המדינה עושה ומה היא צריכה לעשות הרבה-הרבה יותר בנושא הזה, על מנת באמת לשלב אנשים עם מוגבלויות ראיה בחברה.

קארין אלהרר: זה אך ורק סמלי שאתה היית הראשון שהסכים, כי הכל באמת מתחיל בחינוך ובשילוב בחינוך, ואני מאמינה בזה בכל לבי.

קארין אלהרר: אני סמוכה ובטוחה שהדיון המשמעותי שיתקיים כאן בוועדה יתרום גם הוא לקיומו של השילוב המיוחל.

קארין אלהרר: אני מברכת אתכם ומתנצלת על כך שלא אוכל להישאר.

קארין אלהרר: אני רצה לוועדה אחרת.

קארין אלהרר: יום מוצלח ודיון פורה.

קארין אלהרר: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: קארין, שיהיה יום מוצלח ומהנה.

יעקב מרגי: בינתיים, הצטרפו אלינו חברי-כנסת לדיון – ואני מאמין שבהמשך הדיון יצטרפו נוספים – חבר-הכנסת מיקי מכלוף זוהר, חברת-הכנסת נורית קורן וחברי חבר-הכנסת דב חנין.

יעקב מרגי: בדיון ננהיג כך: חבר-כנסת מדבר, ואורח מדבר.

יעקב מרגי: מנהלת הוועדה מסתובבת בין האורחים, ומי שרוצה לדבר יירשם.

יעקב מרגי: תוך כדי אנחנו נקיים את הדיון ונגיע גם לאיזה שהן תובנות.

יעקב מרגי: נשמע את משרד החינוך – מה הוא תרם ומה יש לו עוד לתרום בחלקו.

יעקב מרגי: כך נביא תועלת מהדיון הזה מעבר להזדהות ומעבר לאמפתיה ולסימפתיה.

יעקב מרגי: חבר-הכנסת מיקי זוהר, בבקשה.

מכלוף מיקי זוהר: אדוני היושב-ראש, ראשית, ישנם שבאים לעבודה וישנם שבאים לעבוד.

מכלוף מיקי זוהר: עליך נאמר: מאלה שבאים לעבוד.

מכלוף מיקי זוהר: אנחנו באמת שמחים לראות שיש לנו בלו"ז, באופן יומיומי, ועדות אתך.

דב חנין: אלה תמיד נושאים חשובים.

מכלוף מיקי זוהר: זה סימן שבאמת הנושאים מעניינים וחשובים, ושמחתי לקחת חלק בוועדה הזו ולשבת כחבר בה.

מכלוף מיקי זוהר: לגבי חברת-הכנסת קארין אלהרר, יש לשבח אותה על העשייה החשובה שלה, הדווקנית שלה, בכל מה שקשור לאנשים בעלי מוגבלויות ונכויות.

מכלוף מיקי זוהר: זה דבר מבורך.

מכלוף מיקי זוהר: גמילות חסדים בחברה זה ערך עליון לחברה, ולכן אנחנו משבחים אותה ומעריכים אותה, וכמובן נסייע בידה.

מכלוף מיקי זוהר: בעיניי, נכות של מוגבלות בראייה היא אחת מהנכויות הקשות שאדם יכול, חלילה, לקבל, מסיבה אחת פשוטה: ההתמודדות היומיומית לא קלה, ואנחנו, הנבחרים, צריכים לעזור ולתת את הכלים, ככל שניתן כמובן, כדי להתגבר על הקשיים היומיומיים, ולשם כך נבחרנו.

מכלוף מיקי זוהר: כפי שציינתי בתחילת דבריי, אני אומר לך, אדוני היושב-ראש:

מכלוף מיקי זוהר: בכל דבר שיש בו קשר לגמילות חסדים לחלש אתה תמצא אותנו עוזרים ומסייעים בידך להגיע למטרות שהצבת לפניך.

מכלוף מיקי זוהר: שתהיה לנו באמת המשך עשייה פורה ומוצלחת בעזרת השם.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אבקש את מנהל אגף הבחינות במשרד החינוך, משה דקלו.

יעקב מרגי: תצטרף לשולחן ושב ליד מיקרופון.

יעקב מרגי: התחום שלך הוא אגף הבחינות, ובסוף-בסוף מטרת הלימוד זה להשיג את הידע, ההשכלה והתארים, אבל אחד האמצעים זה הבחינה.

יעקב מרגי: הייתי רוצה לדעת מה הייחודיות, מה ההנגשה, מה הן ההקלות, ומה משרד החינוך עושה בכל הרמות למען אוכלוסיית האנשים עם העיוורון ולקויות הראיה.

<משה דקלו: מזה שנתיים, מאז הקימה המנכ"לית לשעבר, הקמנו ועדה של הנגשה.

<משה דקלו: הגשנו מסמכים מאוד מקיפים.

דב חנין: מתי הוקמה הוועדה הזאת?

דב חנין: אמרת: "המנכ"לית לשעבר".

<משה דקלו: זה התחיל יחד עם הרב פירון.

<משה דקלו: הקמנו מאוד מקיפה והגשנו מסמכים, ויש מסמך מקיף מאוד של משרד החינוך בראשות מיכל כהן בנושא הנגשה בכלל גם בהיבטים הפיזיים וגם – מונח שאנחנו הכנסנו אותו למערכת: הנגשה פדגוגית.

<משה דקלו: הנגשה זה לא דבר רק של שיפועים, מעליות וכאלה דברים, אלא איך מנגישים חומר לימודי ובאלו אמצעים.

<משה דקלו: בסך-הכל, יש מסמך מאוד גדול שאנחנו הכנו בעניין הזה.

<משה דקלו: אצלול לתוך בחירות הבגרות.

דב חנין: אדוני אמר "הנגשה".

דב חנין: אדוני יכול לתאר לנו את הדרכים העיקריות של ההנגשה ואת סדר העדיפויות שלכם בין מודלים שונים של הנגשה או אולי מישהו אחר מהמשרד.

יעקב מרגי: הוא כרגע בתחום הבחינות.

יעקב מרגי: תתרכז בתחום שלך.

<משה דקלו: בחינות.

<משה דקלו: אני לא רוצה להרחיב.

יעקב מרגי: תתמקד בתחום שלך.

<משה דקלו: אוקיי.

<משה דקלו: ברשותכם, אני אתמקד רק בבחינות.

<משה דקלו: אני חושב שזה איזה שהוא אירוע - - -

יעקב מרגי: אם תעשה את זה בכישרון רב, תעשה את זה ב-3-2.5 דקות גג.

<משה דקלו: תודה.

<משה דקלו: במשך שנים אנחנו מקפידים באגף הבחינות, ויש לנו גם ועדת חריגים ויש לנו כל מיני ועדות, ואנחנו נוגעים בזה באופן אישי.

<משה דקלו: ילדים בעלי לקויות ראיה ועיוורים מקבלים את כל האפשרויות להיבחן במירב הסקאלה שקיימת.

<משה דקלו: בדרך-כלל, במשך שנים התרצינו בכך שילדים עיוורים נבחנים בעל-פה יחד עם מורה מיוחד שמגיע על מנת לבחון אותם בעל-פה.

<משה דקלו: האמצעים הטכנולוגיים התרחבו.

<משה דקלו: הכנסנו המון תמונות לתוך בחינות הבגרות, המון נספחים עם צבע, למשל מפות.

<משה דקלו: הכנסנו מולטימדיה, הכנסנו בתוך בחינות מתוקשבות בתוך הבחינות.

<משה דקלו: אנחנו נמצאים היום עם רפרטואר מאד גדול של אמצעים נוספים שבעצם אנחנו צריכים לגשר בינם לבין צרכים של נבחנים עיוורים.

<משה דקלו: השנה, זו השנה השנייה כבר, אחרי שגמרנו את הניסויים, הצלחנו לבחון – עכשיו, במועד הקיץ האחרון – למעלה מ-4,000 ילדים באמצעות תוכנה מיוחדת שנקראת Eye Test בשיתוף עם מט"ח.

<משה דקלו: אנחנו בוחנים ילדים בעלי לקויות ראיה.

<משה דקלו: אנחנו יכולים להנגיש להם את השאלון: (א) בהגדלה; (ב) אנחנו יכולים להשמיע להם אותו; (ג) אנחנו יכולים שהם יראו את התשובות שלהם, כלומר אנחנו מקליטים אותם.

<משה דקלו: אנחנו מקבלים את כל האמצעים.

<משה דקלו: אם הם רוצים, הם יכולים להקליד את התשובות שלהם.

<משה דקלו: בסך-הכל, תוכנת ה-Eye Test שלנו נתנה מענה ל-4,000 ילדים בכל הסקאלה – לא עיוורים, אבל לכל הילדים.

<משה דקלו: אנחנו גם בחנו בתנ"ך 1,370 ילדים.

<משה דקלו: אנחנו מרחיבים את העניין הזה.

יעקב מרגי: משה, אין ספק שנתת סקירה שפחות או יותר מראה שיש נכונות ויש הכרה של הנושא.

יעקב מרגי: נשמע גם את בעלי העניין ואת נציגי האוכלוסייה, אם צריך השלמות.

יעקב מרגי: השאלה היא כזו, וזה מה שבדרך-כלל, אנחנו, כממסד, חוטאים, ופה אני רוצה לשמוע: האם הביורוקרטיה, התנאים להכרה, הדרך להכרה ולקבלת אותם אביזרים ועזרים או אותן הקלות היא פשוטה או שזה מסלול חתחתים שאנחנו רואים בתחומים אחרים?

<משה דקלו: יש דבר אחד יותר קל ודבר אחד יותר קשה.

<משה דקלו: דבר אחד זה הטכנולוגיות, וזה דבר יותר קשה.

<משה דקלו: בסך-הכל, מבחינתנו באגף הבחינות, כל ילד בעל לקויות ראיה או עיוור מקבל את כל מה שהוא צריך בהתאם לדרישות שקובעים בפיקוח על עיוורים.

יעקב מרגי: התהליך.

<משה דקלו: התהליך מאד טריוויאלי.

<משה דקלו: פשוט מגישים לוועדת החריגים, ואנחנו מאשרים את זה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

נורית קורן: אני יכולה רק לשאול שאלה?

יעקב מרגי: את ברשות דיבור כרגע.

יעקב מרגי: זה בדיוק תורך, חברת הכנסת נורית קורן.

יעקב מרגי: בבקשה.

<משה דקלו: אם אפשר, אומר עוד משפט אחד.

יעקב מרגי: משפט.

יעקב מרגי: כן.

<משה דקלו: בתחילת שנת הלימודים הבאה אנחנו פותחים ארבעה אתרים ברחבי הארץ של מעבדות מונגשות לגמרי לכל הילדים עם כל האמצעים האפשריים: טמ"סים וכל ההגדלות ומקרנים וכל מה שצריך.

<משה דקלו: התעכבנו קצת בגלל התקציב שלא היה זמין לנו.

<משה דקלו: אנחנו מקווים שאנחנו עוברים את התהליך הזה בספטמבר.

יעקב מרגי: חברת הכנסת נורית קורן, בבקשה.

יעקב מרגי: הצטרפו אלינו חברות-הכנסת מירב בן-ארי וחנין זועבי.

יעקב מרגי: תודה על ההשתתפות.

נורית קורן: קודם כל, אני רוצה לברך את היושב-ראש על כך שמקיים דיון כזה.

נורית קורן: מבחינתי, זה דיון מאד-מאד חשוב.

נורית קורן: אני פתחתי שדולה, אבל עדיין לא קיבלנו אישור, לאנשים עם מוגבלות, ובתוכם גם העיוורים.

נורית קורן: אז, מבחינתי, מאד חשוב כל הדיון הזה עם אנשים עם מוגבלות.

נורית קורן: אני רוצה לדעת, בבקשה, מה קורה בבית-הספר.

נורית קורן: דיברת עכשיו על המרכזים, ואתחיל מהסוף.

יעקב מרגי: אנחנו עוד נדבר, וגם מנהלת האגף תדבר.

יעקב מרגי: כרגע אני התמקדתי בו בתחום הבחינות.

יעקב מרגי: לגבי נתונים כלליים, נדבר.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: בגלל זה, אני שואלת שאלה ראשונה: אם פתחו מרכזים, היכן המרכזים האלה?

נורית קורן: האם המרכזים האלה נמצאים גם בפריפריה?

נורית קורן: זה מאד-מאד חשוב.

נורית קורן: הילדים שנמצאים במרכז בדרך-כלל מקבלים יותר מהר את כל הדברים.

נורית קורן: מה קורה?

נורית קורן: איפה זה?

נורית קורן: מה שחשוב, בעצם, הוא שיש קושי מאד-מאד גדול לילדים עיוורים, והשאלה היא האם במערכת החינוך – לגבי אלה שמשולבים במערכת החינוך הרגילה – אמורים ויודעים שהילד הזה משולב ויש להם נכונות לבוא ולסייע לילד כזה.

נורית קורן: זה קשה, כי, בעצם, אתה צריך לתת התייחסות בכיתה של 40-38 תלמידים לתלמיד כזה, ולפעמים זה מפריע למהלך השיעור.

נורית קורן: מה קורה בבתי-הספר?

נורית קורן: זה מאד מעניין אותי מבחינת עיוור, כי אני יודעת מה קורה עם לקויות שמיעה שם המורים חסרי סבלנות.

נורית קורן: מה קורה עם תלמידים שבעצם לא עומדים בהגדרה של ביטוח לאומי?

נורית קורן: מה קורה אתם?

נורית קורן: מה הם מקבלים?

נורית קורן: זה מאד-מאד חשוב לדעת.

נורית קורן: עוד פעם, עומדים בוועדת חריגים; הילדים האלה נכנסים לוועדת חריגים?

נורית קורן: הם מקבלים את מה שצריך?

נורית קורן: זו השאלה, כי הרי ביטוח לאומי מתחיל ממקום אחר.

נורית קורן: יש לעיוורים סייעות.

נורית קורן: מה קורה בבית-הספר עם הסייעות?

נורית קורן: זה מאד חשוב לי לדעת.

<שולמית כהן: נשיב על כל השאלות.

נורית קורן: כן, כן.

נורית קורן: אני בכוונה מעלה את כל השאלות בבת אחת, כי ככה בדיבור יעלו את זה.

יעקב מרגי: מיד אחריך תדבר מנהלת האגף, והיא תתייחס לזה.

נורית קורן: מה קורה עם המבחן הפסיכומטרי?

נורית קורן: או שזה לא הקטע שלך?

<משה דקלו: לא.

נורית קורן: אוקיי.

נורית קורן: יש כאן מישהו?

יעקב מרגי: ודאי שנמצא התייחסות לזה.

נורית קורן: אני מאד שמחה שיש אנשים שעוסקים בדברים האלה, וזה מאד-מאד חשוב.

יעקב מרגי: גברת רחל אברמזון, מנהל אגף החינוך המיוחד, בבקשה.

<רחל אברמזון: נעים מאד.

<רחל אברמזון: אני רוצה להצטרף לברכות על קיום הדיון המשמעותי הזה.

<רחל אברמזון: אני חושבת שהוא חשוב ונחוץ, וגם מערכת החינוך מנסה, ככל שהיא יכולה, לשפר וללמוד גם מההקשבה וגם מהדרך שבה אנחנו לומדים על הנושא.

<רחל אברמזון: ככל שנעמיק לדבר בו, כך יוטב לכולם.

<רחל אברמזון: אני באמת בפתיח שלי רוצה לומר שמערכת החינוך נותנת היום מענה לילדים לקויי ראייה ועיוורים – כ-1,500 תלמידים, כשאנחנו מדברים על 1,300 תלמידים שמשולבים במערכת הרגילה.

<רחל אברמזון: אני חושבת שזו המגמה ושזה הרצון שלנו.

יעקב מרגי: בשלב הזה, אני יכול לשאול שאלה?

יעקב מרגי: מישהו יכול לתת לי, ואולי את יכולה לתת לי: בגילאי - -

<רחל אברמזון: גן, יסודי, הכל.

יעקב מרגי: - - גן ויסודי - - -

<רחל אברמזון: ניתן את הפילוח.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: עוד לא שאלתי את השאלה.

<רחל אברמזון: סליחה.

יעקב מרגי: גן, יסודי ותיכון – כמה ילדים ונערים עם מוגבלות אנחנו מכירים, וכמה מתוכם מקבלים את העזרים ואת הסיוע?

<רחל אברמזון: באמת בדיון הזה ובבוקר החשוב הזה אנחנו רצינו להתמקד במה שמערכת החינוך באמת נותנת ובמה שיש.

<רחל אברמזון: ברשותכם, אבקש משולמית כהן, שהיא המפקחת הארצית שלנו ללקויי הראייה באגף, להציג, כי הנתונים נמצאים במצגת שהבאנו.

<רחל אברמזון: בבקשה.

<רחל אברמזון: תודה לכם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<קריאה: לא כל כך רואים את זה.

יעקב מרגי: אל תסייעו בידי לנהל את הדיון.

יעקב מרגי: הסדרן, בבקשה להוריד את התאורה.

<יהודית גידלי: הייתי אומרת שקשה גם לאנשים ללא מוגבלות לראות.

<שולמית כהן: (מקרינה מצגת.

<שולמית כהן: ) את צודקת, אבל לא נורא – אני אקרא לכם.

דב חנין: רואים כמה מורכב להבין.

<שולמית כהן: זה היה ניסוי.

יעקב מרגי: אני מבקש: לא קריאות ולא מקהלות.

יעקב מרגי: אם יש לךְ מצגת, אתן לך כלל: מצגת לא מיועדת לטקסטים.

יעקב מרגי: במצגת בכל מסך יש שלוש-ארבע נקודות ולא יותר מזה.

יעקב מרגי: אם זה מה שהולך להיות, בבקשה עם המצגת.

יעקב מרגי: אם לא – בבקשה בעל-פה.

<שולמית כהן: (מקרינה שקף, שכותרתו: תלמידים עם עיוורון/לקות ראייה במערכת החינוך.

<שולמית כהן: ) ברמה העקרונית, במערכת החינוך במדינת ישראל לומדים כ-3,000 תלמידים.

<שולמית כהן: כפי שרחל אמרה, מתוכם 1,500 תלמידים לומדים בכיתות הרגילות, בגנים הרגילים ובבתי-הספר הרגילים.

<שולמית כהן: 1,500 תלמידים נוספים לומדים במוסדות החינוך המיוחד.

<שולמית כהן: חבל מאד שבאמת אנחנו לא ממש רואים את הנתונים, - -

יעקב מרגי: תתמקדי בנתונים החשובים.

<שולמית כהן: - - ואגע רק בנתונים החשובים, אבל הנתונים מראים לנו שמספר הילדים במגזר הערבי הוא כמחצית מאשר מספר הילדים במגזר היהודי, למרות שמבחינת המספר שלהם באוכלוסייה הוא לא 50%.

יעקב מרגי: אם כבר התייחסת למגזר הערבי, אבקש לדעת כמה מהם משולבים במערכת החינוך הרגילה וכמה – בחינוך המיוחד?

דב חנין: אני גם לא הבנתי את הנתון שגברתי אמרה.

חנין זועבי: כלומר, 33% מהאוכלוסייה הכללית?

<שולמית כהן: אני רוצה לומר עוד פעם.

<שולמית כהן: יש כ-3,000 תלמידים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: בכלל.

<שולמית כהן: כן.

מירב בן ארי: בנתונים שלי הרוב הם לקויי ראייה ומעט מאד, קרוב לבערך 300, הם עיוורים.

יעקב מרגי: מירב, תני לה.

יעקב מרגי: היא עוד לא שם.

<שולמית כהן: אני לא ירדתי לרזולוציות האלה.

מירב בן ארי: אני רק רציתי לדעת כמה עיוורים וכמה לקויי ראייה.

יעקב מרגי: היא עוד לא אמרה את הנתון הזה.

מירב בן ארי: אוקיי.

יעקב מרגי: את התייחסת לאוכלוסייה הערבית.

יעקב מרגי: אני מבקש לחדד את זה בבקשה.

<שולמית כהן: אוקיי.

<שולמית כהן: כדי שנדייק: במגזר הערבי יש 104 תלמידים עיוורים, ובמגזר היהודי יש 234 תלמידים.

<שולמית כהן: במגזר היהודי יש 1,700 תלמידים עם לקויי ראייה, ובמגזר הערבי יש 893 תלמידים עם לקויי ראייה שזה כמחצית מהתלמידים.

<שולמית כהן: קיבלתְ תשובה לגבי העיוורים.

<שולמית כהן: כמו שאמרתי, 50% מהתלמידים לומדים - - -

יעקב מרגי: זה לא מחצית.

יעקב מרגי: זה שליש.

<קריאה: זה שליש.

יעקב מרגי: זה שליש.

יעקב מרגי: זה לא מחצית.

חנין זועבי: היא אמרה: חצי מהיהודים.

יעקב מרגי: חצי מהיהודים.

יעקב מרגי: זה שליש מהאוכלוסייה הכללית.

יעקב מרגי: דייקנו?

יעקב מרגי: אני לא בשיעור מתמטיקה.

יעקב מרגי: תתקדמי.

<שולמית כהן: (מקרינה שקף, שכותרתו: משאבים הניתנים לכלל התלמידים.

<שולמית כהן: ) לגבי המשאבים שניתנים לתלמידים: כפי שאתה אמרת, לקות הראייה נחשבת ללקות מורכבת.

<שולמית כהן: היא לקות עוד יותר מורכבת בגלל שהיא הלקות עם השכיחות הכי נמוכה באוכלוסייה, ולכן זה עושה את זה יותר מורכב.

<שולמית כהן: משרד החינוך נותן משאבים לכלל התלמידים עם לקויות מורכבות, כמו: מורה תומכת, הסעה לבתי-ספר וסייעות צמודות.

<שולמית כהן: תלמיד עיוור לומד בתוך הכיתה עם סייעת צמודה בנוסף למורה שמגיעה אליו עד שמונה שעות שבועיות.

<שולמית כהן: זו מורה אישית, וזה בנוסף לסייעת שהיא בכל שעות היום כלומר כל יום בכל שעות היום.

<שולמית כהן: ללקויי הראייה ניתנים משאבים באופן בלעדי שלא ניתנים לאף אוכלוסייה אחרת גם אם היא אוכלוסייה מורכבת, כמו למשל: המורים של לקויי השמיעה הם מורים שעוברים תכנית לפיתוח מומחיות - - -

<קריאה: לקויי ראייה.

<שולמית כהן: רק לקויי ראייה.

<שולמית כהן: אמרתי "שמיעה"?

<שולמית כהן: אני מפקחת גם על לקויי שמיעה וגם על לקויי ראייה.

<שולמית כהן: בארץ, בפרישה ארצית, פרושים 12 מרכזי מתי"א מתמחים לתלמידים עם עיוורון, וזה לא קיים בשום לקות.

<שולמית כהן: בכל מרכז כזה יש מרכז משאבים שיש בו את כל הציוד הטכנולוגי שמיועד לילדים לקויי ראייה.

<שולמית כהן: משרד החינוך מנגיש את ספרי הלימוד לתלמידים, ואחר כך, בהמשך, נרחיב על זה.

<שולמית כהן: תלמידים בחטיבה העליונה – רק לקויי הראייה מקבלים מורה תומכת לקוי ראייה, וזה בשנתיים האחרונות, בנוסף למורה שעוזר להם גם במקצועות הבגרות.

נורית קורן: כמה המורה שבבגרויות מסייע להם?

נורית קורן: גם לפי שעות?

<שולמית כהן: כן.

<שולמית כהן: זה עד שש שעות סיוע בבגרויות בוודאות, - -

<קריאה: שש שעות בשבוע.

<שולמית כהן: בשבוע.

<שולמית כהן: - - ועד שמונה שעות מורה מומחית ללקויי ראייה שמגיעה לילד.

<שולמית כהן: כשאני אומרת "שמונה שעות", אנחנו מדברים יותר על ילדים עיוורים.

<שולמית כהן: לילדים לקויי ראייה זה פחות, ולילדים שהלקות שלהם קלה יותר זה עוד פחות.

חנין זועבי: שליש מהעיוורים הם ערבים.

חנין זועבי: כמה מ-12 המרכזים שנמצאים ביישובים הערביים?

נורית קורן: נכון.

נורית קורן: זה, בדיוק, מה שרציתי לשאול.

<שולמית כהן: יש לנו שלושה מרכזים שהם רק של ערבים.

חנין זועבי: איפה הם נמצאים?

<שולמית כהן: בירושלים, בצפת – שזה נותן שירות לכל הצפון, בחורה – שזה נותן לכל אזור הדרום.

<שולמית כהן: כל נושא המשולש, טייבה, טירה, נמצא בכפר-סבא כי הם ביחד.

<שולמית כהן: אבל יש שלושה מרכזים שהם רק-רק של המגזר הערבי.

נורית קורן: צריך להוסיף.

<שולמית כהן: בנוסף, התלמידים לקויי הראייה מקבלים תגבור לימודי בשעות אחר-הצהריים.

<שולמית כהן: בגלל שהילדים האלה נמצאים במהלך היום במערכת החינוך הרגילה והם לא נפגשים עם ילדים, עם קבוצת השווים שלהם, בין פעם לפעמיים בשבוע מתנהל מפגש של השווים אחר-הצהריים.

<שולמית כהן: זה תגבור לימודי.

<שולמית כהן: זה נעשה בשיתוף עם משרד הרווחה.

<שולמית כהן: משרד הרווחה ואנחנו עושים את הפעילות הזאת.

<שולמית כהן: זה בין פעם לפעמיים בשבוע.

<שולמית כהן: האוכלוסייה הזאת מקבלת – שוב, זה גם משהו ייחודי ובלעדי – הארכה של שנת הלימודים.

<שולמית כהן: אני מדברת רק על ילדים שלומדים בחינוך הרגיל, כי בחינוך המיוחד הם מקבלים את ההארכה וכך גם האוכלוסיות האחרות.

<שולמית כהן: ציוד טכנולוגי אישי – זו האוכלוסייה היחידה שמקבלת ציוד טכנולוגי אישי.

<שולמית כהן: מכונות ברייל מאז ומתמיד תלמידים עיוורים קיבלו.

<שולמית כהן: תמ"סים מאז ומתמיד הם קיבלו.

<שולמית כהן: לפני מספר שנים משרד החינוך המציא מושג חדש: ערכה טכנולוגית לעיוור, ערכה טכנולוגית ללקוי ראייה.

<שולמית כהן: זה מין מגוון של ציוד שיוצר מין ערכה שנותנת מענה לתלמיד עיוור ולתלמיד לקוי ראייה.

<שולמית כהן: יש לנו, כמובן, אביזרי עזר לימודיים כמו: כל הציוד שנדרש לברייל, לוחות שרטוט, דפי ברייל, שולחנות אור וכו'.

חנין זועבי: אבל, יש מחסור באביזרים האלה?

<שולמית כהן: תכף נדבר על זה.

<שולמית כהן: אני אדבר על זה.

יעקב מרגי: אין לך הרבה זמן.

יעקב מרגי: יש לך דקה.

יעקב מרגי: בדקה וחצי הקרובות תתמקדי בדברים החשובים.

<שולמית כהן: (מקרינה שקף, שכותרתו: אמצעי הנגשה קיימים.

<שולמית כהן: ) אוקיי.

<שולמית כהן: מה שאני רוצה לומר הוא שאעבור עכשיו לאמצעי ההנגשה.

<שולמית כהן: נכון להיום, יש במערכת 59 ערכות טכנולוגיות לעיוור.

<שולמית כהן: יש לנו 209 ערכות טכנולוגיות לתלמיד עם לקות ראייה.

<שולמית כהן: יש לנו 200 תמ"סים, שזה טלוויזיה במעגל סגור, 225 מכונות ברייל ו-133 מחשבים.

<שולמית כהן: חסרים היום 417 עזרים, ציוד, ומתוכם בזמן הקרוב מקבלים תלמידים, באמצעות הרשות המקומית – משרד החינוך מימן והעביר כסף לרשויות המקומיות – 136 מחשבים לתלמידים עם לקות ראייה, 30 – לעיוורים ועוד 59 מפרויקט אחר שהוא "שילוב כהשתלבות".

<שולמית כהן: אחרי חלוקת כל הציוד יחסרו 192, וזה כולל אייפדים וזה כולל את כל הציוד.

<שולמית כהן: לגבי 192, אנחנו התבקשנו להעביר - - -

יעקב מרגי: הערכות הן כיתתיות או אישיות.

<שולמית כהן: לא.

<שולמית כהן: הן אישיות.

נורית קורן: אז איך זה יכול להיות?

יעקב מרגי: אני שואל שאלה.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים כולה על 1,500 משולבים ו-1,500 בחינוך המיוחד.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים ב-2015 על 100 ערכות וחוסרים.

יעקב מרגי: זו תהיה נקודה בסיכום הדיון.

<שולמית כהן: אוקיי.

<שולמית כהן: אני רוצה לומר שלגבי 192, אנחנו התבקשנו על-ידי מינהל כלכלה ותקציבים במשרד החינוך להגיש את תכנית העבודה עם העלות של זה.

<שולמית כהן: הדבר הנוסף, שאני רוצה לדבר הוא: הגדלת ספרים.

<שולמית כהן: משרד החינוך מנגיש ספרים לתלמידים לקויי הראייה והעיוורים.

<שולמית כהן: הוא מנגיש את זה באמצעות הספרייה המרכזית לעיוורים – את ספרי הברייל והקבצים הערוכים לברייל, ובאמצעות המרכז לעיוור הוא מגדיל את הספרים.

<שולמית כהן: קרוב ל-3,000 ספרים מוגדלים מונגשים מדי שנה.

<שולמית כהן: אני רוצה רק להרחיב ולהתייחס לדברים של משה דקלו.

<שולמית כהן: יש פה את הטופס הגדול הזה; כל ילד בתחילת שנת הלימודים, כשהוא מגיע לתיכון, מתקיימת אתו ישיבה ונעשית בחירה של ההתאמות לבחינות הבגרות בהתאם ליכולות שלו ולצרכים שלו.

<שולמית כהן: רוב ההתאמות ניתנות בתוך בית-הספר.

<שולמית כהן: כדי שאתם תבינו על מה אנחנו מדברים, אומר שיש הארכת זמן הבחינה.

<שולמית כהן: - -

יעקב מרגי: יש עלויות להורים?

<שולמית כהן: לא, לא.

<שולמית כהן: אין שום עלות.

<שולמית כהן: בכל הדברים שעד עכשיו מניתי ההורה אינו משתתף בשום דבר.

<שולמית כהן: - - יש אפשרות לילד עיוור שמבקש שמישהו יקריא לו את השאלון ושמישהו יכתיב את התשובות.

<שולמית כהן: אלה דברים שבית-הספר פונה ישר לאגף הבחינות ומקבל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת-הכנסת מירב בן ארי.

מירב בן ארי: אני אשמח לקבל התייחסות לנושא של הסטודנטים.

מירב בן ארי: יש כאן מישהו שהוא נציג של ההשכלה הגבוהה?

<יהודית גידלי: זה לא הנושא.

מירב בן ארי: לא?

מירב בן ארי: מי שבוועדת חינוך מתעסק - - -

יעקב מרגי: גם וגם.

<מורן כהן: אני כרגע עושה פסיכומטרי ומתכוננת להשכלה גבוהה.

<קריאה: אני יכולה לדבר בכובע של סטודנטית.

מירב בן ארי: זו ועדת חינוך שמתעסקת - - -

יעקב מרגי: מירב, שאלת שאלה?

יעקב מרגי: בואי נתקדם.

מירב בן ארי: אם אפשר – לקבל התייחסות, וגם לעניין הדברים שאמרתְ.

מירב בן ארי: למרות ששאלתי, עוד לא הבנתי:

מירב בן ארי: כמה מתוך ה-3,000 הם לקויי ראייה וכמה הם עיוורים?

מירב בן ארי: שאלת המשך – האם תלמיד עיוור באופן אוטומטי משויך לחינוך המיוחד או למוסדות ייחודיים או שמי שלומד בבתי-הספר הרגילים הם רק לקויי הראייה?

<שולמית כהן: לא, ממש לא.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אשמח לקבל הבהרה.

<שולמית כהן: לגבי הנתונים, במערכת החינוך לומדים 338 תלמידים עיוורים משני המגזרים, וכמו שאמרתי קודם:

<שולמית כהן: 104 תלמידים במגזר הערבי ו-234 תלמידים במגזר היהודי.

<שולמית כהן: לקויי ראייה – 1,700 תלמידים במגזר היהודי, ו-893 תלמידים במגזר הערבי.

מירב בן ארי: האם אפשר לקבל התייחסות לשאלה האם עיוור לומד אוטומטית - - -?

יעקב מרגי: לפי האבחון.

יעקב מרגי: היתה פה סקירה.

<שולמית כהן: אני אתן תשובות.

יעקב מרגי: תתייחסי לשאלות שלה.

<שולמית כהן: במערכת החינוך הרגילה לומדים 1,469 תלמידים.

<שולמית כהן: אמרתי את זה בהתחלה.

יעקב מרגי: היא אמרה את זה בהתחלה.

<שולמית כהן: 1,469 תלמידים לומדים בחינוך הרגיל בכיתות הרגילות ובגנים הרגילים.

<אילן שי: אני חושב שאנחנו נמצאים פה ואנחנו מחטיאים את כל המטרה.

יעקב מרגי: מיד נפתח את הדיון.

<אילן שי: אתם מתעסקים במספרים במקום להתעסק במהות ובצרכים עצמם.

יעקב מרגי: מי הדובר, כדי שהפרוטוקול - - -

<אילן שי: המספרים, כמה עיוורים וכמה לקויי ראייה – זה לא רלוונטי.

יעקב מרגי: ידיד המלומד והמכובד, אתה מכיר את הנתונים.

יעקב מרגי: הדיון פה הוא גם לצופים בבית וגם לאורחים שלנו פה בישיבה.

יעקב מרגי: אנחנו צללנו לנתונים, כדי לפתוח את הדיון.

יעקב מרגי: מיד אחרי עוד מספר דוברים, כלומר בעוד דובר אחד או שני דוברים, נציגי העיוורים ידברו וניגע במהות ונשפר את מה שצריך לשפר.

מירב בן ארי: סליחה, כבוד היושב-ראש, אני לא קיבלת תשובה לשאלה שלי.

יעקב מרגי: חדדי את השאלה שלך.

מירב בן ארי: השאלה שלי אומרת, ותאמין לי שזו מהות ולא פרוצדורה ואני באה מהתחום הזה: האם תלמיד עיוור, לא לקוי ראייה, משויך – ערבי או יהודי – אוטומטית לאותם המוסדות המיוחדים או כמה עיוורים, ולא לקויי ראייה, לומדים היום במוסד חינוך רגיל?

<שולמית כהן: אוקיי.

<שולמית כהן: אני אומר לך.

יעקב מרגי: היא אמרה.

מירב בן ארי: זו מהות.

<שולמית כהן: אני אומר לך.

מירב בן ארי: זו שאלה מהותית.

מירב בן ארי: תאמין לי שזו לא שאלה של פרוצדורה.

מירב בן ארי: זה חשוב לי לדעת.

<שולמית כהן: 82 תלמידים עיוורים לומדים במערכת החינוך הרגילה מתוך 1,469 כלל התלמידים שלומדים בחינוך הרגיל ומתוך 338 תלמידים שלומדים.

<שולמית כהן: הדבר הכי חשוב שאני רוצה לומר לךְ, וזה אולי אחד הדברים הכי חשובים: ילד שהוא רק לקוי ראייה, ובכלל לא חשוב מה עוצמת הלקות שלו, הוא ילד של חינוך רגיל.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: העניין הזה חשוב מאד.

יעקב מרגי: חבר-הכנסת דב חנין, בבקשה.

יעקב מרגי: התנצלות על כך שדילגתי עליך.

דב חנין: מאה אחוז, בסדר גמור.

דב חנין: תודה על הדיון החשוב הזה, ובאמת ברכות והערכה לכל העוסקים בתחום – קודם כל לארגונים, ל"אופק לילדינו" ולארגונים שעוסקים בקידום זכויות מוגבלי הראייה והעיוורים בישראל, וגם הערכה על העבודה שנעשית במשרד החינוך.

דב חנין: כל מה שאני אומר בהמשך לא נועד להפחית מההערכה לדברים שכן נעשים.

דב חנין: נמצא בפנינו נייר מפורט של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, וכמו תמיד תודה גם למרכז המחקר והמידע על הנתונים והשאלות שהוא מציג בפנינו.

דב חנין: אני רוצה להתמקד בשאלת הפערים, כי באמת לתמונה הכללית אנחנו יכולים להתייחס משתי זוויות.

דב חנין: זווית אחת היא של זווית המערכת, כלומר מה המערכת עושה.

דב חנין: אם מסתכלים מהזווית הזאת, אפשר לראות שהמערכת עושה כל מיני דברים.

דב חנין: הזווית, שצריכה להטריד אותנו, בסופו של דבר, היא הזווית של אותו אדם, אותו תלמיד, שהוא מוגבל ראייה או עיוור, איפה הוא נמצא ומה הם הפערים בין מה שהוא צריך לקבל לבין המציאות בשטח.

דב חנין: למרבית הצער, הפערים האלה קיימים, והם לא מבוטלים.

דב חנין: אני רוצה להתייחס מאד בתמצית לארבע נקודות: סוגיית הטכנולוגיה המסייעת והתומכת – היום, מצד אחד, טכנולוגיה מייצרת המון אפשרויות שמקשות על התלמיד לקוי הראייה כי באמת יש המון-המון דברים ויזואליים במערכת.

דב חנין: מצד שני, טכנולוגיה גם יכולה להיות חלק מרכזי מהפתרון כי יש היום יכולות טכנולוגיות לייצר פתרונות ואמצעים שהם גם אוניברסאליים וגם לא יקרים באופן יחסי.

דב חנין: אבל, אנחנו מבינים, מהחומר שנמצא בפנינו, שלא לכל התלמידים יש פתרונות כאלה.

דב חנין: יש בעיות של תקציב או חוסר תקציב.

דב חנין: יש ילדים שצריכים להמתין תקופה ממושכת עד שהם מקבלים את הציוד הזה.

דב חנין: כל ילד שממתין – זה אומר שהוא לא מקבל את מה שהוא יכול, זאת אומרת הוא לא יכול, בעצם, ללמוד במערכת החינוך הרגילה ולקבל את מה שילד במדינה צריך לקבל.

דב חנין: נושא הספרים הדיגיטליים – גם פה אני מבין שקיימת בעיה אמתית, כי אם הספרים שכבר אושרו או שנמצאים בתהליך של אישור לא חייבים להכניס אותם במהדורה דיגיטלית, אז אנחנו.

דב חנין: .. לדעתי, זה בכלל רוב הספרים.

דב חנין: אם אני מכיר את קצב ההתחדשות במערכת החינוך, רוב הספרים הם הספרים האלה.

דב חנין: זאת אומרת, רוב הספרים לא נמצאים במהדורה דיגיטלית.

דב חנין: זאת אומרת, הילדים העיוורים לא מקבלים ברוב הספרים את מה שהם צריכים ויכולים לקבל.

דב חנין: נקודה נוספת שקשורה לסוגיה שבוודאי תגיע לשולחנך, אדוני היושב-ראש, בעתיד הקרוב, היא סוגיית הבחינות.

דב חנין: יש עכשיו כל מיני מנגנונים עכשיו ושאלות אחרות שלא קשורות אלינו לגבי איך מעבירים בחינות ומתי מעבירים בחינות וכדו'.

דב חנין: אני מבין מהחומרים שבפנינו שתלמידים לקויי ראייה לא מקבלים את הבחינות בזמן אמת, ואז זה יוצר מצב שבו הם לא יכולים להיבחן בצורה שוויונית, ראויה ונכונה.

דב חנין: נקודה אחרונה – אני מניח שחבריי, חברתי חברת-הכנסת זועבי וחבר-הכנסת גנאים, יידרשו לשאלה הזאת יותר בהרחבה – שאלת התלמידים לקויי הראייה והעיוורים הערבים במדינת ישראל.

דב חנין: למשל: העובדה שהגליל מקבל שירות במרכז בצפת, עם כל הכבוד, ואני בעד שיהיה מרכז כזה, זה לא האזור שבו נמצאים ערבים.

דב חנין: יש עיר ענקית בשם נצרת, יש אזור ערבי עצום: סח'נין, עראבה, דיר חנא, שבו עשרות אלפי אנשים.

דב חנין: עם כל הכבוד, צפת היא לא התשובה.

מסעוד גנאים: אני לא יודע למה בחרו בצפת.

<שולמית כהן: לא.

<שולמית כהן: סליחה.

<שולמית כהן: זה כּבּוּל.

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: גברתי, אני מבקש לא להתערב.

דב חנין: גברתי, אני אומר שאני מברך על כל מרכז שקיים.

דב חנין: הבקשה שלי היא להסתכל על ריכוזי האוכלוסייה הגדולים.

דב חנין: חבר-הכנסת גנאים, כמו שאנחנו למשל לא נדרוש מתלמידי תל-אביב העיוורים לנסוע לראש-העין למרות שראש-העין זה מקום חשוב וכולנו בעד שתהיה תשובה גם בראש-העין, אותו דבר גם נצרת זו עיר גדולה ולא סביר שהמרכז יהיה במקום אחר.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: חשוב שייאמר.

יעקב מרגי: אם אנחנו קיבלנו נתון שכשליש מאוכלוסיית העיוורים והאנשים עם לקויות הראייה הם מקרב האוכלוסייה הערבית, אני חושב שגם הפרישה צריכה להיות לפחות בשיעור הזה.

<קריאה: פרופרציונאלי.

יעקב מרגי: אין ספק שגם זה מדליק נורה אדומה.

יעקב מרגי: אמנם זה לא שולחן הוועדה הזו, אבל צריכים להשקיע גם באוכלוסייה הערבית כדי להביא ולבדוק ולתת את כל המענים וההנגשה לאותן אוכלוסיות.

יעקב מרגי: שוב, אני שמח שזה עלה, ובתחילת הדיון כבר הנתון זעק.

יעקב מרגי: מיד אחריך רוצה לשאול גם חברת-הכנסת חנין זועבי, וניתן לגברת גילה זיידל להשלים.

דב חנין: אדוני, אומר רק עוד משפט אחד בהקשר הזה.

דב חנין: יש עוד בעיה אחת של פער בציבור הערבי.

דב חנין: לפי המידע שיש בידיי, שהגיע אלי, ואני מתנצל ואני לא באמת מכיר את הדברים לפרטים, יש גם פער בשפה הערבית בנושאים של מערכות סיוע, זאת אומרת: ספרים דיגיטליים, מערכות.

דב חנין: דברים מסוימים שקיימים בשפה העברית כנראה, ואני אומר את זה בזהירות כי שוב אני מעלה את זה כשאלה, לא קיימים במידה מספקת בערבית.

דב חנין: גם זו בעיה שחייבת פתרון.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה.

יעקב מרגי: חברת-הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: אני אקצר גם כדי שניתן הזדמנות - - -

יעקב מרגי: מיד אחרי זה ניתן לכמה דוברים ונשלב את חברי-הכנסת.

יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו שהצטרפה אלינו, ברוכה הבאה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים רשום לדיבור בהמשך.

יעקב מרגי: אנחנו לא רוצים להחמיץ את ההזדמנות שהאורחים שלנו הגיעו וטרחו, ורוצים שהם יאמרו את מה שעל לבם.

חנין זועבי: מעניינת סוגיה שהיא יותר אולי חברתית מאשר הסוגיה של המחסור באביזרים במערכת החינוך.

חנין זועבי: אני לא חושבת שמערכת החינוך גם לא תתייחס לסוגיה הזאת.

חנין זועבי: כאשר מערכת החינוך דנה ומגדירה את הצרכים של האוכלוסייה העיוורת, היא צריכה גם לדון בשילוב שלהם ובהשתלבות שלהם בחברה.

חנין זועבי: מבחינתי, זו סוגיה מאד חשובה.

חנין זועבי: אני חושבת גם: לא ליפול במלכודת של סטנדרטים של צרכים – ליצור סטנדרטים של צרכים לכל האוכלוסיות.

חנין זועבי: אני חושבת שההשתלבות והשילוב של העיוור הערבי והעיוורת הערבייה הרבה יותר קשה – השילוב שלהם בחברה.

חנין זועבי: הקבלה של החברה הערבית לאחר, לעיוור במסגרת הזאת, היא הרבה יותר קשה.

חנין זועבי: אוי ואבוי אם מערכת החינוך מגדירה את הצרכים רק על-ידי אביזרים ומערכת של מבחנים וטפסים.

יעקב מרגי: ציינת נקודה חשובה.

חנין זועבי: הנושא של המקום שלהם בחברה, השילוב וההשתלבות שלהם בחברה – זו סוגיה.

חנין זועבי: אם פוסחים עליה עכשיו בכל הדיון הזה, 40 דקות אחרי התחלת הדיון, אז אני חושבת שמפספסים את האנושי, את הבן-אדם העיוור.

חנין זועבי: קודם כל, איפה הבן-אדם הזה נמצא בחברה?

חנין זועבי: הסוגיה השנייה היא מה שדב חנין, חברי, ציין.

חנין זועבי: זה גם סוג של עיוורון יותר קשה ששליש מהעיוורים הם ערבים ויש רק בישוב הערבי חורה מרכז לעיוורים.

חנין זועבי: שליש הם ערבים.

חנין זועבי: אין בנצרת.

חנין זועבי: בכל הגליל זה בצפת ומהמשולש צריכים להגיע לכפר-סבא – זה גם עיוורון, אבל זה עיוורון יותר קשה, וזה עיוורון בזדון.

חנין זועבי: אני חושבת שצריכים לענות על המחסור הזה מיד.

חנין זועבי: מיד להקים מרכז.

חנין זועבי: אחת ההמלצות של הוועדה היא להקים מרכז בנצרת.

יעקב מרגי: חנין, זו תהיה אחת מנקודות הסיכום.

חנין זועבי: אני חושבת שגם המחסור, גם אם אנחנו ניכנס למחסור באביזרים ובמערכות, אולי אנחנו נמצא שגם המרכז בחורה סובל ממחסור יותר מאשר שאר המרכזים.

חנין זועבי: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: גברת גילה זיידל, בבקשה.

יעקב מרגי: את שמעת את הדוברים.

<גילה זיידל: נכון.

יעקב מרגי: עזבי את מה שיש לך לומר.

יעקב מרגי: את בטח רוצה לתת לנו.

יעקב מרגי: אנחנו בסך-הכל בשעה ומשהו אקדמית ורוצים לגעת, בתוך הזדהות, ואמרתי בתחילת הדיון שאני רוצה לצאת היום עם משהו.

יעקב מרגי: אז בואו ונעזוב את כל מה שאנחנו עושים כל השנה, ובאמת יש לנו נטייה ובצדק לומר זאת; בואי ותתמקדי.

יעקב מרגי: שמעת את הדוברים ושמעת נקודות.

<קריאה: אני אשמח שיתנו אחרי זה גם למשרד הרווחה אפשרות להגיד.

יעקב מרגי: אנחנו ניתן לכל האורחים במסגרת מגבלות הזמן.

<גילה זיידל: תודה שניתנת לנו הזדמנות להשמיע את קול ההורים.

<גילה זיידל: אנחנו היינו בדיון בוועדת הכנסת לפני שנה בדיוק, שבעקבותיו באמת מחלקת המחקר הכינה את הדוח המקיף לגבי הצרכים הקיימים, הצרכים שמקבלים מענה.

<גילה זיידל: אני מוכרחה לציין שיש לנו שיתוף פעולה מאד אינטנסיבי ופורה עם גברת שולמית כהן ממשרד החינוך, אבל עדיין ישנן המון סוגיות שצריכות לקבל מענה, ואני מקווה שנצא מפה - - -

יעקב מרגי: כמו?

יעקב מרגי: מה זועק?

יעקב מרגי: תני לי נקודה.

<גילה זיידל: אתן ליעל לפרט.

<יעל וייס-ריינד: אני, שוב, גם מודה, ואני אקפוץ ישר למים.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: מה שמך ומה תפקידך?

<יעל וייס-ריינד: שמי יעל וייס-ריינד, ואני מ"אופק לילדינו", הארגון הארצי של ההורים.

<יעל וייס-ריינד: שוב, אני מודה לחברי הוועדה וליושב-ראש שמביאים את הקול של ההורים.

<יעל וייס-ריינד: אתם תוכלו לראות פה במו עיניכם איך נראה ספר מונגש לילד קטן שצריך לסחוב ערימה כזו של ספרים לבית-ספר.

<יעל וייס-ריינד: עוד מעט תוכלו לשמוע מהאבא של הילד קצת יותר על נושא ההנגשות.

<יעל וייס-ריינד: הדבר החשוב – ואקפוץ לסוגיה החריפה שעלתה השנה – זה נושא הנגשת בחינות הבגרות בזמן אמת.

<יעל וייס-ריינד: חבר הכנסת חנין התייחס לזה.

<יעל וייס-ריינד: אנחנו לא יודעים מאיזו סיבה, אבל בתחילת התקופה של בחינות הבגרות התברר לנו שילדים שזקוקים לבחינות בברייל ופורמט דיגיטלי לא קיבלו את הבחינות בזמן אמת.

<יעל וייס-ריינד: כמובן שיש לזה השפעה מאד קשה.

<יעל וייס-ריינד: גם כך הילד מתמודד.

יעקב מרגי: מה, פחדו מהדלפות?

<יעל וייס-ריינד: אני לא יודעת מה היתה הסיבה.

<יעל וייס-ריינד: אנחנו לא קיבלנו סיבות.

יעקב מרגי: למי שלא הבין, אני אומר את זה בציניות ובהומור.

<יעל וייס-ריינד: הדבר שחשוב הוא שלפני שנה וחצי בג"ץ התייחס לנושא הזה והגדיר בבירור.

<יעל וייס-ריינד: הגענו להסכמות עם משרד החינוך על איזה הנגשות וכיצד ייעשו ההנגשות, ובכל זאת היו ילדים שנפגעו מכך.

<יעל וייס-ריינד: אני מבינה שעכשיו הדבר תוקן, אבל אני עדיין מבקשת שתהיה התייחסות לילדים שנפגעו מכך.

<יעל וייס-ריינד: ילד שמשתמש בברייל ולא קיבל את הבחינה או קיבל עם כל הילדים והמורה שלו היתה צריכה ללכת לתרגם את זה לברייל, ואני לא יודעת מה היה התהליך –הוא קיבל מאוחר משאר הילדים.

<יעל וייס-ריינד: זה גם המתח וגם החרדה וגם ההתמודדות וגם הרבה יותר קשה.

<יעל וייס-ריינד: אני לא יודעת אם נעשה איזה שהוא מהלך להתייחס לילדים האלה שהושפעו מהדבר הזה.

<יעל וייס-ריינד: הדבר השני, וזה גם עלה כאן, הוא הנושא של קבצים דיגיטליים.

<יעל וייס-ריינד: אנחנו ציינו בנייר שלנו, כדי שכל חברי הכנסת יוכלו לראות, שכשאנחנו מדברים על קובץ דיגיטלי אנחנו מדברים על קובץ שמכיל הכל.

<יעל וייס-ריינד: אני לא יודעת את המונח הטכני, כלומר האם זה WORD או PDF או EPUB.

<יעל וייס-ריינד: צריך קובץ שיכיל את הכל: את המלל, את הגרפים, את התמונות, כך שילד עם לקות ראייה יוכל להגדיל את זה, לעשות ניגודיות, אולי צבע כחול על צהוב ואולי טקסט צהוב ומגוון דברים שרק קובץ דיגיטלי יכול לספק לילד.

<יעל וייס-ריינד: זה עושה הבדל של שמיים וארץ ביכולת של הילד ללמוד ולהשתלב.

יעקב מרגי: והיום זה לא בנמצא?

<קריאה: לא.

<יעל וייס-ריינד: הרבה מאד ספרים אין.

<יעל וייס-ריינד: גם על זה אבישי יוכל לתת לכם עדות אישית.

יעקב מרגי: אני באמת רוצה לשמוע מה בפרקטיקה, בחיי היום-יום.

<יעל וייס-ריינד: הדבר השלישי הוא נושא הערכות הטכנולוגיות, שכמו ששולמית אמרה יש חוסר של ערכות.

<יעל וייס-ריינד: בעצם, אנחנו מדברים על 192 אביזרים שחסרים, וזה אומר ש-192 ילדים לא יוכלו להשתלב, ללמוד ולמצות את היכולות.

<יעל וייס-ריינד: זה דבר נוסף.

נורית קורן: הם לא תלמידים.

נורית קורן: הם לא משתלבים בכיתה.

נורית קורן: מבחינתי, אני חושבת שהם אינם בכיתה.

נורית קורן: הם גם לא רואים – אף אחד לא רואה אותם.

נורית קורן: איך זה יכול להיות?

<יעל וייס-ריינד: נכון.

נורית קורן: יש לי רק עוד שאלה אחת:

נורית קורן: בבחינות הבגרות הם יושבים בכיתה נפרדת או יחד עם כלל התלמידים?

<שולמית כהן: בהתאם לצורך.

<שולמית כהן: ישנם ילדים שיושבים בנפרד בחדרים נפרדים.

<שולמית כהן: זה נורא תלוי בלקות של הילד ובצרכים שלו.

נורית קורן: כדאי לשים אותם בנפרד.

<יעל וייס-ריינד: השאיפה היא שיקבלו בזמן אמת עם כל האמצעים וייבחנו כמו כולם.

<יעל וייס-ריינד: זה שוויון.

יעקב מרגי: יש לך מה להוסיף, לפני שאני מעביר לו את רשות הדיבור?

<יעל וייס-ריינד: כן.

<יעל וייס-ריינד: הדבר האחרון הוא באמת נושא הקריטריונים שעל פיהם מחלקים.

<יעל וייס-ריינד: איך מחלקים?

<יעל וייס-ריינד: אני יודעת שנעשה מהלך, ועבדנו עם משרד החינוך.

<יעל וייס-ריינד: על-פי איזה קריטריונים ילד מקבל את העזרים הטכנולוגיים שהוא צריך.

<יעל וייס-ריינד: עדיין לא הגענו לאיזה שהוא מקום מוסכם.

<יעל וייס-ריינד: יש לנו אי-הסכמה באמת עם משרד החינוך, והם יוכלו לדבר על זה.

<יעל וייס-ריינד: אנחנו רוצים שההמלצה של מכונים לראייה ירודה, אנשי מקצוע, אופטומטריסטים ורופאי עיניים, תהיה חלק משוקלל מהתהליך, לפני שמחליטים באיזה אביזר מסייע הילד צריך להשתמש.

<יעל וייס-ריינד: בשלב זה אקצר, ואני ארשה לקולגות שלי גם לספר לכם.

יעקב מרגי: אני אעביר את רשות הדיבור לאבישי, אבא של תלמיד.

<אבישי זלינגר: שמי אבישי זלינגר, ואני אבא של בן, ילד בן 9.5 לקוי ראייה שמסיים השנה את כיתה ג'.

<אבישי זלינגר: שמעתי פה ככה את מה שנאמר גם על-ידי המפקחת שולמית כהן.

<אבישי זלינגר: האידיליה – זה נשמע מעולה באמת, ואמרתי: וואו, לפי מה שהיא אומרת כמעט ואין בעיות.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: היא אמרה שיש עוד מה לשפר, ולא שהכל אוטופיה.

<אבישי זלינגר: לצערי, המציאות שלנו לא היתה כזו.

<אבישי זלינגר: בן הוא לקוי ראייה וזו לקות די משמעותית.

<אבישי זלינגר: כשהוא התחיל בכיתה א', הושיבו אותו בשורה הראשונה והוא לא יכול היה לראות את הלוח.

<אבישי זלינגר: הוא לא ראה את המורה והוא לא ראה את תווי הפנים, ובמהלך השנה הוא לא השתלב.

<אבישי זלינגר: הוא ישב, והוא היה מפריע בכיתה והיה מדבר.

נורית קורן: מן הסתם בעיות קשב וריכוז.

<אבישי זלינגר: כן, בהמשך למה שאת אמרת.

<אבישי זלינגר: המורה היתה אומרת: "תשמע, הוא מפריע.

<אבישי זלינגר: הוא לא זה...".

<אבישי זלינגר: אמרתי: "בן, למה אתה מדבר בזמן הכיתה?", והוא אמר לי: "אבא, אני לא רואה את מה שהיא כותבת על הלוח.

<אבישי זלינגר: אני לא רואה מה היא עושה.

<אבישי זלינגר: משעמם לי.

<אבישי זלינגר: אז אני מדבר ואני עושה".

נורית קורן: הוא גם שואל את החבר שיושב לידו מה נעשה בכיתה - -

<אבישי זלינגר: כן.

<אבישי זלינגר: שואל מה קורה ומה עושים.

נורית קורן: - - ואז המורה חסר סבלנות ומוציא אותו, נכון?

<אבישי זלינגר: אני רק אציין לפני כן שבתחילת שנה א' היינו צריכים לדאוג לחוברות המוגדלות, שמשרד החינוך שוכח לציין שהחוברות המוגדלות לא תמיד מגיעות ממש בתחילת השנה - -

<קריאה: - - - בפורים.

<אבישי זלינגר: - - אלא בסביבות נובמבר-דצמבר, וגם זה לאחר מאבקים רבים.

<אבישי זלינגר: השנה אמנם זה השתפר.

<אבישי זלינגר: כשהבן שלי התחיל את כיתה א', בהתחלה שלחו לו את החוברת הזאת.

<אבישי זלינגר: לקחו את זה "מדע וטכנולוגיה לכיתה א'", הוציאו פשוט את הכל ושמו רק מלל וגם לא שמרו על הדף.

<אבישי זלינגר: למשל: אם המורה אומרת "תפתחו בעמוד 8", אני מזמין אתכם למצוא איפה זה עמוד 8.

<אבישי זלינגר: ככה אנחנו קיבלנו בהתחלה את החוברות.

<אבישי זלינגר: ישר פנינו ואמרנו: "לא מקובל עלינו.

<אבישי זלינגר: זה לא יכול להיות".

<אבישי זלינגר: גם הילד שלי הוא לא עיוור.

<אבישי זלינגר: אני חושב שהטיפול בילדים עיוורים הוא יחסית קצת יותר פשוט; זה ברייל וכו'.

<אבישי זלינגר: לילדים לקויי ראייה ההתאמה הרבה יותר קשה, וזה כל אחד לפני הצרכים שלו.

חנין זועבי: יש רק אחד בכיתה שלו.

<אבישי זלינגר: כן.

<אבישי זלינגר: יש רק אחד בכיתה.

<אבישי זלינגר: לאחר מכן קיבלנו את החוברות המוגדלות.

<אבישי זלינגר: הבאתי לכם פה את מה שהוא סוחב כל בוקר, וזה יום אחד בלימודים.

<אבישי זלינגר: אני מזמין אתכם לראות מה ילד בן 6.5 צריך לסחוב לבית-הספר ובחזרה, וזה המשקל יחד התיק ויחד עם הכל.

<אבישי זלינגר: הבאתי פה גם את החוברת ואת התיק שלו.

<אבישי זלינגר: אני מזמין אתכם לנסות להרים את זה ולהסתובב עם זה יום שלם.

<אבישי זלינגר: בנוסף, כמובן, כמה שמנסים לעשות אותן איכותיות, החוברות מתפרקות מהר ולא מחזיקות מעמד, וגם בעצם לא נותנות מענה כי הילדים רואים בגדלים שונים וברקעים שונים והחוברת באמת לא נותנת את המענה.

<אבישי זלינגר: במהלך כיתה א' התחלנו לראות שבאמת הצרכים לא נענים.

<אבישי זלינגר: בכיתה ב', גם אחרי המלצה של הרופאה שלו וגם המלצה של המורה התומכת שלו – ודרך אגב, גם המורות התומכות, אתם אומרים שזה שמונה שעות שבועיות, וכשאנחנו עזבנו את הגן המיוחד, גן אלי"ה, דיברו אתנו על מורות תומכות שבאות, ונתנו רקע וכו' ויצאתי ואמרתי: "וואו, איזה יופי.

<אבישי זלינגר: משרד החינוך נותן מענה והכל", ורק אז גיליתי שרק אם הילד עיוור, נכה, בלי ידיים ובלי רגליים ומחובר למכונת הנשמה הוא אולי יקבל שמונה שעות שבועיות.

<אבישי זלינגר: רוב הילדים לקויי הראייה לא מקבלים את שמונה השעות האלה.

<שולמית כהן: זה לא נכון.

יעקב מרגי: כרגע הוא ברשות דיבור.

יעקב מרגי: לאחר מכן ידבר מי שירצה לתקן או לומר.

יעקב מרגי: אני מבקש: בלי הפרעות.

<אבישי זלינגר: במהלך כיתה ב' המליצו לנו על ערכה לתלמיד, שזו בעצם מחשב נייד שיש בו זרוע עם מצלמה שגם מקרין על המסך את הלוח ואת המורה וגם הילד יכול להוריד ולהקרין ולהגדיל לעצמו את הדפים.

<אבישי זלינגר: פנינו למשרד החינוך בבקשה לקבל את הערכה.

<אבישי זלינגר: נענינו מהר מאד בתשובה שלילית.

<אבישי זלינגר: נאמר לנו בהתחלה, קודם כל על-ידי המורות התומכות, שהוא יקבל רק בכיתה ו'.

<אבישי זלינגר: אחרי זה קיבלנו אימייל ממשרד החינוך שזה רק בכיתה ה' ושלילד בכיתה ב' אין את המיומנויות להשתמש במחשב נייד ובערכה לתלמיד, שאין לו מה לעשות עם זה ושיש לזה הרבה פונקציות והוא לא יוכל להשתמש.

<אבישי זלינגר: אני כתבתי חזרה למשרד החינוך, למנכ"לית וגם לשר החינוך דאז.

יעקב מרגי: זה לא מתאים לפרסומת – הבן שלי מפעיל סימולטור במחשב, אבל הוא לא יכול לחצות את הכביש.

<אבישי זלינגר: קודם כל, זה נכון מאד.

<אבישי זלינגר: משרד החינוך לא השכיל להבין שהילדים של היום הם לא כמונו לפני 20 שנה.

<אבישי זלינגר: הילדה שלי בת ה-5 לוקחת לי את האייפון ומטפלת בו ועוזרת לי לתפעל את התקלות.

<אבישי זלינגר: כמו שאמרתי, פנינו למשרד החינוך, וקיבלנו תשובה שלילית.

<אבישי זלינגר: אמרתי להם: "תראו, יכול להיות שהוא לא באמת יכול להשתמש בכל הפונקציות.

<אבישי זלינגר: נכון, הוא לא יכול לשמור קבצים, והוא לא ישמור קבצים והכל.

<אבישי זלינגר: אבל הוא כן יכול לראות את הלוח, הוא כן יכול להשתתף יותר בכיתה בעזרת זה".

יעקב מרגי: תסכם, כי השעון מאותת.

יעקב מרגי: גם השעון הזה, למרות שהוא מאיר באדום על גבי שעות, הוא בעל לקות והוא מאחר בדקות אחדות.

<מיכל מנקס: את זה גם עיוור צבעים לא רואה.

<אבישי זלינגר: אין בעיה.

<אבישי זלינגר: בקצרה: לאחר חודשים ארוכים של אימיילים והכל פנינו לתקשורת, ועשו עלינו כתבה בעיתון.

<אבישי זלינגר: הפלא ופלא, אחרי הכתבה בעיתון תוך יומיים קיבלנו את הערכה לתלמיד.

חנין זועבי: איפה אתה גר?

<אבישי זלינגר: אני גר בישוב ליד מודיעין.

<אבישי זלינגר: קיבלנו את הערכה לתלמיד, והוא באמת התחיל להשתמש בערכה לתלמיד.

<אבישי זלינגר: פשוט מהיום הראשון היה שינוי.

<אבישי זלינגר: הוא אמר: "אבא, אתה יודע, המורה שלי לובשת שרשרת כל יום", וזו שרשרת שהיא לבשה כל השנים.

נורית קורן: הוא פתאום ראה דברים.

<אבישי זלינגר: הוא התחיל להשתתף בכיתה והתחיל להיות מחובר והתחיל ללמוד והיו ציונים.

<אבישי זלינגר: השינוי היה מדהים.

<אבישי זלינגר: נכון שבהתחלה הוא לא השתמש בכל הפונקציות, והוא השתמש במה שהוא היה צריך.

<אבישי זלינגר: היתה לו סייעת, והסייעת עזרה לו.

יעקב מרגי: אני עד היום לא משתמש בכל הפונקציות של האייפון שלי, שהבן שלי אומר לי שהוא כבר ענתיקה.

<אבישי זלינגר: הדבר האחרון שרציתי להגיד הוא לגבי הקבצים הדיגיטליים.

<אבישי זלינגר: אנחנו היום בשנת 2015.

<אבישי זלינגר: לא יכול להיות שילד בכיתה ג' צריך להסתובב עם הדבר הזה.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: תודה.

<אבישי זלינגר: החוברות הדיגיטליות צריכות להיות מונגשות.

נורית קורן: נגישות מכיתה א'.

יעקב מרגי: רבותי, אנחנו ממש בדקותיים שלפני הסיכום.

יעקב מרגי: אני רואה המון אכזבות על כך שלא מיצינו, שלא דיברנו ולא נתנו.

יעקב מרגי: - -

<קריאה: יש פה את הפסיכומטרי.

יעקב מרגי: - - אבל, אנחנו לא רוצים להחטיא ורוצים להגיע לסיכום ולדרישות מול משרד החינוך.

יעקב מרגי: תבחרו, ולא אבחר במקומכם, מי הכי חשובה או מי הכי חשוב.

<קריאה: עבאס.

יעקב מרגי: עבאס – אני זוכר אותו מהוועדה הקודמת להנגשה.

יעקב מרגי: מי שזוכרת אותי ומחייכת זו החמודה מולי.

יעקב מרגי: מי שמכיר אותי כיו"ר ועדת משנה להנגשה במוסדות להשכלה גבוהה בקדנציה הקודמת – אותה נחישות תהיה גם בתחום הזה, באותו קצב ובאותה מהירות.

יעקב מרגי: משרד החינוך, לפני שאני נותן לעבאס לדבר – ולא יהיו עוד ידיים, כך שחבל לכם ואל תנסו.

יעקב מרגי: עבאס הוא אחרון הדוברים לפני הסיכום שלי – הייתי רוצה לדעת: אתם נעזרים במומחה להנגשה?

יעקב מרגי: יש מי שיודע לענות לי?

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפי החוברות, אני מבין שלא.

יעקב מרגי: גם אני יכול לאלתר חוברות כאלה.

<קריאה: אני רוצה - - -

יעקב מרגי: לפני כן, עבאס.

יעקב מרגי: למרות האמפתיה שלי אליך, עשה זאת בקצרה.

<עבאס עבאס: אני יודע.

<עבאס עבאס: תודה.

<עבאס עבאס: קודם כל, אני באמת מברך על הדיון.

<עבאס עבאס: אני עורך-הדין עבאס, מנכ"ל עמותת אלמנארה לקידום אנשים עם מוגבלות.

<עבאס עבאס: טוב שלפחות אדם אחד מכל הדיון, הוא עם מוגבלות בראייה ומדבר.

<עבאס עבאס: אני מביא את קול האוכלוסייה.

<עבאס עבאס: כאדם שאוטוטו יהיה מורשה נגישות, אני חושב שבמשרד החינוך, כמו שהתחלת לדבר, קיימת חובה מיידית לעשות הטמעה מה זו נגישות לכל גווניה החל מנגישות טכנולוגית, נגישות מידע ואף נגישות חברתית.

<עבאס עבאס: אני מציע שהצוותים במשרד החינוך, אפילו המורים בכלל, יעברו הדרכות איך מתייחסים לאדם עם מוגבלות בתור אדם ולא רק בתור נזקק לצורך לימודי גרידא, כי בסך-הכל אני בתור אדם עם מוגבלות או אדם עם לקות ראייה חשוב לי היה שאקבל סוציאליזציה כשהייתי תלמיד בבית-הספר.

<עבאס עבאס: מעבר לזה שבאמת התחשבו בי והשגתי ציוני 100 בכל הבחינות, חשובה מאד ההשתלבות החברתית, ההתייחסות בתור אדם.

<עבאס עבאס: לצערנו, בחברה הערבית ובכלל יש מקום באמת לשדרוג ברמה של הצוותים.

<עבאס עבאס: אני מחדד את עניין המרכזים.

<עבאס עבאס: באמת כתושב נצרת, אני חושב שזה ממש מפליא שאין עוד מרכז בנצרת.

<עבאס עבאס: בתור ארגון, אני פונה לשולמית, חברתי: נשמח מאד לשתף פעולה.

יעקב מרגי: תודה.

<עבאס עבאס: ברשותך, נקודה אחרונה – אני מאד אשמח, אם משרד החינוך יעודד שילוב של מורים אקדמאיים לקויי ראייה ועיוורים - -

נורית קורן: נכון.

<עבאס עבאס: - - שהם בעצמם ילמדו, כי זה באמת מאד-מאד יעזור.

נורית קורן: צודק.

<קריאה: אדוני היושב-ראש, אני חושבת שלא נגענו בנקודה קריטית.

יעקב מרגי: אני חושב שלא נגענו בהרבה.

יעקב מרגי: עבאס, תודה.

<מורן כהן: כבוד היושב-ראש, - - -

יעקב מרגי: אני מבטיח לכם – מנהלת הוועדה שומעת – שלא צריך יום הזדהות כדי לטפל בבעיות.

יעקב מרגי: צריך לטפל בבעיות בשגרה ולא רק בחירום.

יעקב מרגי: אני מבטיח דיון נוסף מעמיק, לאחר שאקבל את הדרישות שלי בסיכום.

<מורן כהן: יש כאן משהו קריטי לעכשיו כי זה מעכב לי את התהליך בקבלה ללימודים וזה מעכב אותם.

יעקב מרגי: גברתי, סליחה.

יעקב מרגי: בעיה אישית?

יעקב מרגי: – תוכלו - - -

<מורן כהן: זה לא אישי.

<מורן כהן: באתי כנציגה של אוכלוסייה שלמה.

<מורן כהן: זה אלפי שקלים וכולה כדי להתקדם ולהצליח בחיים, וזה לא - - -

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תוכלי להפנות אלינו את הבקשה.

<מורן כהן: אני צריכה עכשיו להיכנס לאוניברסיטה - - -

יעקב מרגי: לא, לא.

<קריאה: שתהיה התייחסות בסיכום, כדי שמשרד החינוך יהיה מוכן לקראת הישיבה הבאה.

יעקב מרגי: אני מבקש.

<קריאה: שתי נקודות - - -

יעקב מרגי: תוכלי לומר לי אותן גם אחרי זה.

יעקב מרגי: זה לא פיקוח נפש.

יעקב מרגי: אנחנו מוגבלים בזמן, ואנחנו גוזלים - - -

<מורן כהן: - - -

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אנחנו מוגבלים בזמן, ואני אמור לפנות את האולם הזה.

יעקב מרגי: באולם הזה זה משודר, ואני אמור לפנות את האולם.

יעקב מרגי: אני קורא את נקודות הסיכום, וודאי שזה לא הכל.

יעקב מרגי: זה תם לא נשלם.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, יהיו דרישות ממשרד החינוך שיובאו אלינו, ונקיים דיון נוסף בסוגיה הזאת.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לתקצב בדרישת התקציב הקרובה רכישת ערכות אישיות לכלל התלמידים העיוורים – שלא יהיה תלמיד במערכת החינוך שלא תהיה לו ערכה אישית.

יעקב מרגי: הכמות לא גדולה.

יעקב מרגי: אם הם, משרד החינוך, צריכים עזרה ממני להראות להם מקורות מימון, אני אתן להם.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך להיערך לפתיחת מרכזים לעיוור בישובים הערביים בפריסה ולפי צורך וגודל האוכלוסייה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למנות לאלתר במשרד החינוך מומחה להנגשת מערכות החינוך השונות לטובת אנשים עם מוגבלות.

יעקב מרגי: תודה רבה לכל המשתתפים.

יעקב מרגי: תם ולא נשלם.

יעקב מרגי: נמשיך לעקוב.

יעקב מרגי: אני מבקש ממשרד החינוך את התשובות לבקשותי בתוך 30 יום מיום הדיון הזה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.