ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 6, 2015-06-15 09:00

אברהם נגוסה: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

אברהם נגוסה: על סדר-היום: שיפור קליטת בני נוער עולים - מניעת נשירה, התדרדרות של בני נוער עולים ומצוקה.

אברהם נגוסה: ברוכים הבאים.

אברהם נגוסה: לפי הכתבות שראינו, והנתונים שאנחנו רואים, הנוער העולה מידרדר.

אברהם נגוסה: יש נשירה ממערכת החינוך, ומידרדר עד כדי שמגיעים לסמים, לאלכוהול.

אברהם נגוסה: מצב המצוקה של בני הנוער העולים, המצב מאוד מדאיג.

אברהם נגוסה: אנחנו מודעים, שהמערכת הממשלתית, משרדי הממשלה מפעילים גם תוכניות, וגם עמותות עוסקות הרבה כדי למנוע ולעשות כמה שיותר, לעצור את הידרדרות הנוער.

אברהם נגוסה: אנחנו נשמע מנציגי משרדי הממשלה, מה עושים, ואיך הם מתכוונים לעצור או לפחות לצמצם את התופעה.

אברהם נגוסה: אנחנו גם נשמע מעמותות שונות, שעוסקות – תנועת הנוער ואחרים, שעוסקים במלחמה בתופעה.

אברהם נגוסה: אז אנחנו נגיע לסיכום בסוף, איך כל אחד יכול לשלב ידיים על-מנת למגר את התופעה.

אברהם נגוסה: ראשון נשמע את הנתונים בדיוק מהצוות שלנו פה, לפי מה שיש בממ"מ.

אברהם נגוסה: צח יציג לנו.

אברהם נגוסה: לאחר מכן גם נשמע עוד נתונים, גם מהפן המחקרי.

אברהם נגוסה: אז ניכנס לתוכניות ולפעילות של משרדי הממשלה.

אברהם נגוסה: אז נשמע גם את העמותות.

אברהם נגוסה: כך ננהל את הדיון, וכמובן, אני מבקש שכל אחד יקצר בדבריו, יסכם בקיצור, כדי שנגיע לאחרים.

אברהם נגוסה: הזמן שלנו מוגבל.

אברהם נגוסה: אני גם מאוד מבקש, שכל אחד יכבד, שייתן זכות לסיים את דבריו, כדי שנשמע ונשמיע.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: צח, בבקשה.

<צח בן-יהודה: תודה רבה ליושב-ראש הוועדה.

<צח בן-יהודה: אני צח בן-יהודה, רכז מחקר ומידע במרכז המחקר והמידע של הכנסת.

<צח בן-יהודה: לטובת הדיון היום ביקשנו עיבוד מיוחד מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אודות נתוני נשירה של תלמידים ילידי חו"ל ממערכת החינוך העברי, בפירוט לפי יבשות מוצא.

<צח בן-יהודה: מדובר בנושא רחב, והנתונים שהבאנו הם רק כדי לגבי מושג לגבי היקף התופעה, לשמש בסיס לדיון היום, שיירד לעומק התופעה.

<צח בן-יהודה: הנתונים שקיבלנו מצביעים על שונות בין קבוצות המוצא השונות.

<צח בן-יהודה: מהנתונים שקיבלנו, במערכת החינוך העברי בשנות הלימוד תשע"ב ותשע"ג אחוז הנשירה של תלמידים ילידי ישראל עמד על 2.6 ו-2.2.

<צח בן-יהודה: לעומת זאת, אחוזי הנשירה של תלמידים ילידי חו"ל עמד על 4.8% ו-4.5%, בהתאמה.

<צח בן-יהודה: עלייה זו נקודה משברית, וזה בא לידי ביטוי גם בנתוני הנשירה בהבדלים בין קבוצות המוצא השונות.

<צח בן-יהודה: מהנתונים שקיבלנו מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נתוני הנשירה מאירופה בשנת תשע"ג עמדו על 6.86%, ובמעבר לתשע"ד על 6.02%.

<צח בן-יהודה: נתוני הנשירה מאמריקה עמדו כבר על 7.61% בתשע"ב, ו-6.17 בתשע"ג.

<צח בן-יהודה: מדבר בנתוני נשירה ברוטו, ורק משתי שנות הלימוד הללו.

<צח בן-יהודה: מטרת הדיון היום הוא לרדת לעומקם של הדברים, לאפיין את המורכבות והקשיים של כל קבוצה, ולדאוג שיש לכל קבוצה מענה הולם.

<צח בן-יהודה: אנחנו מקווים שנתונים אלה יאפשרו לפתוח את הדיון.

אברהם נגוסה: כדי שיהיה ברור יותר, נשמע עוד פן מחקרי.

אברהם נגוסה: נשמע מהגברת דגנית לוי, חוקרת סוציולוגית, חברת צוות קליטה ועלייה במרכז לילדים ונוער במכון ברוקדייל, ואז נתחיל להתייחס.

<דגנית לוי: בוקר טוב לכולם.

<דגנית לוי: בהמשך לדברים של צח אציג ממש כמה נתונים בולטים ממחקר שעשינו יחד עם משרד הקליטה, עם שירותי הרווחה, עם הגברת שרה כהן, על בני נוער עולים.

<דגנית לוי: אנחנו כללנו במחקר שבע קבוצות שונות של בני נוער עולים, מעולי המערב, דוברי ספרדית, צרפתית ואנגלית, יוצאי אתיופיה, גם ילידי הארץ וגם ילידי אתיופיה, ויוצאי ברית המועצות – ילידי הארץ וילידי ברית המועצות, ובנוסף היתה קבוצה להשוואה של יהודים ותיקים.

<דגנית לוי: אגיד ממש כמה מילים, וחשוב לי להדגיש שביקשנו שאתמקד בקשיים יותר של העולים ושל בני הנוער, ולא להסתכל על התמונה הרחבה יותר, למרות שהמחקר שלנו סוקר את כל היבטי החיים של בני הנוער.

<דגנית לוי: בהשוואה בין עולי המערב אנחנו רואים שהמצב של דוברי אנגלית הוא המצב הטוב ביותר כמעט בכל פרמטר שבדקנו.

<דגנית לוי: המצב של דוברי ספרדית: חלק ניכר מהם מקבלים עזרה לימודית, אבל הם עדיין זקוקים לעזרה נוספת.

<דגנית לוי: חלק ניכר, חמישית מהם, חשים ניכור כלפי בית הספר, שזו הקבוצה שחשה ניכור בשיעור הכי גבוה מבין כל הקבוצות שבדקנו, והם גם הכי פחות שבעי רצון מהקליטה שלהם בארץ.

מרדכי יוגב: ברשותך, סליחה, אם אפשר היה למקד גם בנסיבות.

מרדכי יוגב: את מדברת על קושי שפה, את מדברת על ניכור.

מרדכי יוגב: מדוע – מבחינתי זה היה חידוש, של חוסר-היכרות, של דווקא דרום אמריקה, האחוזים הגבוהים ביותר.

מרדכי יוגב: מה הנסיבות ביוצאי ברית המועצות, ביוצאי אתיופיה – אם אתם יודעים למקד?

<דגנית לוי: זה מאוד תלוי גם מי האוכלוסייה.

<דגנית לוי: אני לא מדברת פה בכלל עכשיו על מאפייני האוכלוסייה, אבל יש גם עניין של מי מגיע לארץ - איזו קבוצה מתוך היהדות, נגיד של דרום אמריקה, מגיעה לארץ, באילו נסיבות הם מגיעים לארץ, וגם העניין שהם יחסית קבוצה קטנה, והיכולת לעזור להם, בגלל שהם מפוזרים כמה תלמידים פה וכמה תלמידים פה, ויותר קשה לתת עזרה, מאשר כשיש מסה מאותה קבוצה.

<דגנית לוי: בנוגע לדוברי צרפתית, ובעיקר עולים מצרפת, המצב הלימודי שלהם בהרבה היבטים הוא יחסית מדאיג.

<דגנית לוי: למרות שהם העריכו את השליטה שלהם בעברית בדומה לשאר הקבוצות, רבע מהם העידו שהם מתקשים להשתתף בשיעור בגלל שליטה לא מספיקה בעברית.

<דגנית לוי: חלק ניכר מהם, 43%, מתקשים בשלושה מקצועות או יותר, שזה השיעור הכי גבוה של מתקשים – לא דווקא נכשלים בלימודים, אבל מעידים על קושי בלימודים.

<דגנית לוי: קרוב למחצית מהם חשים ניתוק מבית הספר, שזה מדד מסכם, שכולל גם היעדרות רבה מבית הספר, גם הרגשת ניכור וגם כישלון בלימודים.

<דגנית לוי: כשאנחנו משווים בין עולים ובני עולים יוצאי ברית המועצות לשעבר, מצאנו שהמצב של בני העולים הוא טוב, וברוב המדדים שבדקנו הם מאוד דומים ליהודים הוותיקים, אם זה במצב הלימודי ובהרגשת הרווחה הכללית.

<דגנית לוי: העולים מברית המועצות לשעבר, ומי שהשתתף אצלנו בסקר זה החבר'ה היותר חדשים בארץ, שיש להם קצת מאפיינים שונים מהעולים שעלו בתחילת שנות ה-90 – חשים יחסית הרבה ניכור כלפי החברה הישראלית, והם גם מעורבים יותר בהתנהגויות סיכון.

<דגנית לוי: בקרב יוצאי אתיופיה מצאנו הרבה מאוד משותף בין העולים לבני העולים, אבל נמצא הבדל בלא מעט מדדים לרעת בני העולים, כלומר לרעת יוצאי אתיופיה שנולדו בארץ, במיוחד בכל ההיבטים של קשר עם ההורים, מצב לימודי וקצת התנהגויות סיכון.

<דגנית לוי: זה, בגדול.

<דגנית לוי: זה בעיקר חידד, לשים לב להבדלים גם בתוך עולי המערב בין שלוש הקבוצות, ולא להתייחס אליהם כמקשה אחת, וגם להבדיל בין חבר'ה שנולדו בארץ לכאלה שנולדו בחו"ל, ולראות שגם מי שנולד באר, עדיין רואים לא מעט קשיים, והרבה פעמים יותר קשיים דווקא ממי שנולד בחו"ל ועלה בעצמו.

<שרה כהן: לראשונה שיקפנו באמצעות המחקר את השונות בין קבוצות שהן יחסית קטנות יותר, ופחות נמצאות על סדר-היום.

<שרה כהן: המשמעות היתה של המחקר, בעיקר בהקשר של עולים שהם דוברי צרפתית, ספרדית ואנגלית, שלראשונה שיקפנו תמונת מצב ראשונית שידועה לנו, ושהיא מבחינתנו בסיס לכל מי שעוסק בנושא, לחשוב על קידום תוכניות שמותאמות למאפיינים.

אברהם נגוסה: יש שאלה פה לגבי הנתונים.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אלי זרחין: אתם בחרתם במחקר שלכם להתייחס לילידי חו"ל.

<אלי זרחין: הגדרת משרד הקליטה זה ילדי עולים.

<אלי זרחין: אלה ההגדרות הפורמליות של משרד הקליטה.

<אלי זרחין: אני חושב שאם אנחנו הולכים, כמו שדיברה נציגת ברוקדייל, גם על ילידי הארץ שהם ילדי עולים, אנחנו מגיעים למספרים הרבה יותר גדולים גם בכמות, ואולי גם לאחוזים אחרים.

<אלי זרחין: השאלה, אם התייחסתם לכך באיזושהי דרך.

<שרון סופר: אענה על כך.

<שרון סופר: מבחינתנו, אלה נתונים זמינים שיש לנו בעיבוד של מיום רביעי, שנקבע הדיון, להיום, מול מה שיש בלמ"ס, וההתייחסות היא רק לילדים שנולדו לא בארץ.

<שרון סופר: נכון שיש מקום לעשות את ההרחבה, והנציגה מברוקדייל מבחינתנו, לבקשנו, השלימה את התמונה המלאה יותר.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: מאיה, ממשרד החינוך, בבקשה.

<מאיה שריר: שלום.

<מאיה שריר: ראשית, אני רוצה לברך על המחקר של הממ"מ, שהתייחסתם לנושא מאוד מורכב של נשירה, ואתם בעצמכם אומרים שיש כאן נשירה ברוטו ויש כאן נשירה נטו.

<מאיה שריר: אם אני לוקחת את המאפיינים באמת, למשל, שב-2014 היו לנו 5,991 נושרים במערכת, אבל כשנכנסים לפילוח עומק רואים שמעל 3,000 מהם הם בחינוך החרדי, כלומר הם לא בדיוק נושרים; הם מצויים במוסדות חינוך, שאנחנו לא רואים אותם.

<מאיה שריר: ב-2015 יש 1,421 נושרים, וכ-560 מהם לומדים בחינוך החרדי, אז שווה עוד בדיקה של איפה נמצאים הילדים, כי כפי שציינתם, אלה נתונים של נשירה ברוטו, אבל חלקם נמצאים – לומדים בהיל"ה, לומדים במוסדות ברסלב או אחרים, כלומר נמצאים במערכת, אבל לא מערכת חינוך שאנחנו רואים.

<שרון סופר: אבל הם התחילו כן במערכת החינוך של משרד החינוך.

<מאיה שריר: הרבה מאוד עולים, ודווקא מאפיינים, כפי שתואר, של ארצות הברית, מגיעים לחינוך החרדי.

מרדכי יוגב: שאלה טכנית: בעידן המחשב – עלה פה בדיון בוועדת חינוך, שלא רואים את המורים של היל"ה, הם קבלנים.

מרדכי יוגב: אתם לא רואים את התלמידים?

<מאיה שריר: אנחנו רואים, וגם עושים עבודה; היום אנחנו מפתחים עבודה מאוד מסודרת מול מחוז חרדי.

<מאיה שריר: אנחנו רואים את התלמידים.

<מאיה שריר: אני מצטערת ומתנצלת שלא נמצא כאן נציג של אגף שחר, שהם אחראים על נתוני הנשירה, אבל כפי שאמרתם, זה באמת היה במועד מאוחר מדי, הזימון.

<מאיה שריר: הם גם אחראיים על קב"סים.

<מאיה שריר: תלמידים עולים קודם כל הם תלמידים במערכת החינוך, וככאלה הם מקבלים את כל התנאים, כל הזכויות שמקבלים כל התלמידים.

<מאיה שריר: בכלל זה יש, כמובן, עבודה של קב"סים – קציני ביקור סדיר, שעובדים עם כל המערכת – לא משנה באיזה מגזר, עדה או מוצא; עובדים עם כולם.

<מאיה שריר: ובראש ובראשונה, אחריות של מנהלי בתי הספר.

<מאיה שריר: מנהל בית ספר אחראי על כל התלמידים שלו, בין אם הם עולים או בני עולים או ילידי הארץ ותיקים.

<מאיה שריר: אותו דבר המחנכים.

<מאיה שריר: כדי להמחיש עד כמה אנחנו רואים אחריות של מחנכי הכיתות ושל המנהלים, יש לנו סטנדרטים ותהליכי קליטה של תלמידים עולים במערכת החינוך.

<מאיה שריר: הסטנדרטים האלה הם כלי למנהל בית הספר, לפרט מה הוא צריך לעשות, כאשר מגיעים תלמידים עולים לבית ספרו.

<מאיה שריר: במקביל, יש לנו בנוסף תיק תלמיד עולה, שזה תיק שממלאת מחנכת הכיתה יחד עם הילד, יחד עם המשפחה.

<מאיה שריר: זה לומר: תלמיד עולה – יש לו עבר, אנחנו צריכים לראות מה החוזקות שלו, מה החולשות, מה הוא עשה בשעות הפנאי, איך היה הקשר שלו עם חברים.

<מאיה שריר: התיק הזה מלווה את התלמיד במהלך שלוש שנים ראשונות להיותו בארץ.

<מאיה שריר: אחד הדברים שמאפיינים עולים זה גם מעברים בתוך הארץ.

<מאיה שריר: נקודות הנשירה שראינו הן של סיום שנה ותחילת שנה.

<מאיה שריר: ברור שצריך לעשות משהו בקיץ ובמעברים.

<מאיה שריר: אנחנו מתכננים בכיוון הזה.

<מאיה שריר: תוכנית שמוצגת כאן במחקר שלנו היא תוכנית עוגן, לליווי במעבר הבין-תרבותי ומניעת נשירת סמויה לתלמידים עולים שלומדים בגיל חטיבות הביניים.

<מאיה שריר: בנוסף, אנחנו מפעילים מגשרים חינוכיים בין-תרבותיים עם הרשויות.

<מאיה שריר: יש לנו מגשרים דוברי רוסית, צרפתית, ספרדית, בני מנשה ואמהרית.

<מאיה שריר: המגשרים הללו אחראים על משולש: על עבודה עם ההורים והמשפחות, על עבודה עם התלמידים ועל עבודה עם צוותי החינוך.

<מאיה שריר: אנחנו רואים במשפחה חלק מהמעבר הבין-תרבותי, וכמובן, אנחנו מתייחסים גם אליהם – גם לתת להם מידע על מערכת החינוך בארץ, שמאוד שונה ממערכות חינוך בעולם; מה הזכויות פה, החובות.

<מאיה שריר: התאמות לבגרות, למשל - זה אחד הדברים שאנחנו יכולים לשפר כדי לעזור בסיוע ובהשתלבות של תלמידים עולים, ואכן יצא בתחילת השנה חוזר מנכ"ל חדש על התאמות לבגרות, שהן יותר ידידותיות - גם להבנה וגם לתלמידים.

<מאיה שריר: דבר נוסף שפיתחנו הוא חונכות, מכיוון שחסרים לנו משאבים, אנחנו יודעים שתמיד נדרש עוד.

<מאיה שריר: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה – יושב פה מנכ"ל ידידים שמעון סיאני, אז אנחנו בכל מיני תוכניות של חונכות עם ידידים, עם ידיד לחינוך.

<מאיה שריר: דבר נוסף הוא רשויות.

<מאיה שריר: אנחנו עובדים אתם בשיתוף פעולה.

<מאיה שריר: יושב פה אלכס שמידט, מנהל אגף קליטה בתוך אגף החינוך בעיריית רמת גן.

<מאיה שריר: בשיתוף פעולה אנחנו מנסים לראות ילד-ילד ומשפחה-משפחה כדי לתת סיוע.

<מאיה שריר: בנוסף, יש תוכניות שפ"י – השירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך על תוכניות מניעה.

<מאיה שריר: דיברתם על מניעת סמים, מניעת אלכוהול – על זה הם אחראיים.

<מאיה שריר: אנחנו רואים תשובות הוליסטיות, מגוונות על כל ההיבטים - גם הלימודי, החברתי, הלימודי והרגשי, כולל המשפחות ולא רק התלמידים.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו מצפים דווקא מהעולים שהמשפחות מגיעות מארץ מבוססת יותר, במערב, ואנחנו רואים לפי הנתונים, שהנשירה היא יותר גבוהה שם.

אברהם נגוסה: אני שואל, למה זה קורה דווקא שם?

אברהם נגוסה: גם אמרת קודם שיש להם מגשרים בכל השפות, ולא ציינת אנגלית.

אברהם נגוסה: אני רואה שמאירופה ומאמריקה יש נשירה גבוהה.

אברהם נגוסה: יש לכם מדריכים דוברי אנגלית?

<מאיה שריר: צודק.

<מאיה שריר: אין לנו מגשרים דוברי אנגלית.

<מאיה שריר: יש הנחה שגויה, כנראה, שכולם מדברים אנגלית, אז מסתדרים, ובאמת המעבר הבין-תרבותי, השונות הזאת, גם אם הם מגיעים מארצות הברית או מארצות רווחה, כפי שאתה קורא להם – עדיין הם חווים מעבר בין-תרבותי, הלם תרבות.

<מאיה שריר: זה מאפיין שידוע בכל העולם, ומאפיין מקצועי של מעבר בין תרבויות.

<מאיה שריר: כולם חווים אותו, לא משנה מאיפה הם עוברים.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: נשמע מביטחון פנים, רב פקד איציק.

אברהם נגוסה: תוכל להציג לנו, מה המשטרה עושה בדברים האלה?

<איציק אלמוג: בוקר טוב.

<איציק אלמוג: אני מבקש לתקן – בעמל רב הגעתי לדרגת ניצב משנה.

<איציק אלמוג: ..

אברהם נגוסה: סליחה, זה מה שנמסר לנו.

<איציק אלמוג: אני ראש מחלקת הנוער במשטרת ישראל.

<איציק אלמוג: לדיון הזה הגעתי יותר בכובע הנוסף שאנחנו בשנים האחרונות מאמצים – הכובע המניעתי.

<איציק אלמוג: החוק במדינת ישראל, ככל שהוא מתייחס לנוער, מבוסס על שתי דיסציפלינות עיקריות: האחת אומרת שפיטה, ענישה, דרכי טיפול, כלומר החוטא ועונשו: עשית – תשלם; והשנייה, בכוונת מכוון שחוקקו, נקראת טוה"ש - טיפול והשגחה.

<איציק אלמוג: מאוד בהתחלה המחוקק קבע, בצד הענישה, שכמדובר בקטינים, יש הנושא השיקומי החינוכי.

<איציק אלמוג: משטרת ישראל בהוויה שלה היא לא גוף חינוכי בהגדרתה בלבד, אבל בשנים האחרונות אנחנו מקדמים הרבה מאוד מיזמים, שתכליתם בסופו של דבר החזרתם של בני הנוער שסרחו, טעו, עשו מעשה כזה או אחר שהוא בקטגוריות מאד ברורות, למסלול החיים הנורמטיבי, מתוך כוונה ברורה - להרוויח אזרחים טובים יותר בעתיד.

<איציק אלמוג: מה שמתייחס באופן ספציפי לנושא של עולים זה תוכנית שנקראת סיכויים.

<איציק אלמוג: זו תוכנית שפותחה על-ידי משרד הקליטה בשירות המבחן לנוער, ומשטרת ישראל שותפה לה.

<איציק אלמוג: מטרתה: צמצום ממדי הפשע בקרב קטינים בקבוצות הגילאים 12 עד 18, כשהם עולים חדשים.

<איציק אלמוג: היא מתאפיינת בכך שהחניכה שם היא אישית ופרטנית יותר, והיא מופעלת כרגע ב-33 ישובים במדינת ישראל.

<איציק אלמוג: בשנים האחרונות אני חושב שיש קצת פחות הפניות לשם, כי יש פחות עולים חדשים שעולים כרגע, אבל התוכנית הזאת, אני מספר עליה, כי היא מבוססת אוכלוסיית עולים.

<איציק אלמוג: תוכנוית אחרות, שמאוד מוכרות – חלקן יותר וחלקן פחות – אחת נקראת מיל"ה.

<איציק אלמוג: זו תוכנית משטרתית, שמובלת יחד עם השמ"ל.

<איציק אלמוג: בתוכנית הזאת השתתפו מאז 2010 עד היום מעל 7,500 עולים, כלומר קטין שעשה מעשה קונדס – תקיפה, דברים שאפשר אחר כך למנוע לו רישום פלילי, ולאפשר לו להתגייס לצבא ולהיות אזרח טוב, אם הוא נכנס לפרויקט מיל"ה – מובילים יחד למען הנוער – אנחנו רואים את הפירות וההצלחה, וכל פעם בטקסים רואים חבר'ה שהולכים לצנחנים ומתגייסים ומתנדבים ליחידות, שהם בוגרי התוכנית.

<איציק אלמוג: תוכנית נוספת נקראת קד"מ: קבוצת דיון משפחתית.

<איציק אלמוג: הרעיון שלה הוא אפקט ערכי חינוכי – נער שמבצע עבירה בבית הספר – למשל, תקף את החבר שלו – הרעיון הוא שילוב של המשפחה הגרעינית, יחד עם הנער הזה, אחרי שהוא מודה ומתייצב.

<איציק אלמוג: זה מסתיים בטקס שבו הוא בא, מתנצל ומפצה – פעם זה על-ידי עוגה, כרטיס לקולנוע או כל מסר אחר, אבל הוא מבין שהוא טעה, מודה מצטער וגם מפצה את הקרבן.

<איציק אלמוג: דבר נוסף שאני מבקש לציין – מפכ"ל המשטרה, שעוד מעט מסיים את תפקידו, אבל בתפקידו הנוכחי לפני כשנה אישר מהלך דרמטי מבחינתי כראש מחלקת הנוער, והוא אישר לי שבעה תקנים של קצינים, בכל מחוזות המשטרה.

<איציק אלמוג: בכל מחוז יש קצין מניעה והסברה, שזה מה שהוא עושה מבוקר עד ערב – כנסים, הרצאות, סכנות באינטרנט, עבירות מין, סמי פיצוציות, אלכוהול, ועוד הרבה פעולות יחד עם הרשויות המוניציפליות ויחד עם משרדי ממשלה נוספים.

<איציק אלמוג: אז השבעה האלה כפופים גם פיקודית וגם מקצועית אליי, למחלקת הנוער, והם עושים עבודה נהדרת, ואנחנו רואים בזה מהלך שובר שוויון, שהולך ומוטמע יותר.

<איציק אלמוג: כדי להכניס אותם למוד של עבודה, שגם נמדד, אז המפכ"ל החליט שזה ייכנס למערכת המדידה, כלומר יהיו להם פרמטרים, שהם יצטרכו להימדד, ואז מפקדי המחוזות והתחנות יצטרכו להבין שהמניעה והשיקום זה חלק בלתי-נפרד מהעשייה שלנו.

אברהם נגוסה: תודה רבה, ניצב משנה איציק אלמוג, ראש מחלקת הנוער במשטרת ישראל – אני מתקן לפרוטוקול.

<איציק אלמוג: תודה.

אברהם נגוסה: עכשיו נשמע מווגאי טבג'ה, מנחת יוצאי אתיופיה, הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול.

<וגאי טבג'ה: בוקר טוב.

<וגאי טבג'ה: אני אדבר על הנושא של תחום עולים, בעיקר בקרב יוצאי אתיופיה – זה הנושא שאני ממונה עליו ברשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול.

<וגאי טבג'ה: הנושא של התנהגויות סיכוניות בתחום סמים ואלכוהול זו תופעה שהולכת וגוברת בקרב קהילת יוצאי אתיופיה.

<וגאי טבג'ה: זו תופעה חדשה שהקהילה נפגשת אתה פה בארץ.

<וגאי טבג'ה: אנחנו רואים שהיא תופסת נפח מאוד גדול בחיי הקהילה, לאור הסיבות שצוינו, גם בגלל ההגירה וכל מיני סיבות, שהאלכוהול ממלא ומכהה ואת הכאבים שלהם.

<וגאי טבג'ה: ככל שאנחנו עובדים בשטח, אנחנו רואים יותר ויותר שימוש בסמים, שימוש באלכוהול, בעיקר, בקרב קהילת יוצאי אתיופיה.

<וגאי טבג'ה: השימוש הוא גם בקרב חלק גדול מהמבוגרים, גם בקרב הנוער, בעיקר, בקרב הצעירים, שזה 18 פלוס עד 35.

<וגאי טבג'ה: אנחנו גם נחשפים בשטח לילדים – בסביבות גילאים 10 ואף למטה מזה.

<וגאי טבג'ה: זו אחת התופעות המדאיגות, בעיניי.

<וגאי טבג'ה: התופעה של שימוש בסמים ואלכוהול זה לא רק בקהילת יוצאי אתיופיה; זה בעולם כולו ובחברה הישראלית.

<וגאי טבג'ה: אנחנו מנסים להתמודד עם התופעה, אבל בקרב קהילת יוצאי אתיופיה זה בצורה מאוד קיצונית, שכל הנתונים שאנחנו רואים או נחשפים אליהם בכל מיני מחקרים, כולל המחקר של ברוקדייל, שחלקו הוצג היום, גם שם מציין את הפערים בין ילידי הארץ, שהם הצברים יוצאי אתיופיה, לבין ילידי אתיופיה.

<וגאי טבג'ה: יש אחוזים מאוד גבוהים, ויש פער גבוה בשימוש.

<וגאי טבג'ה: כתוצאה מהשימוש אנחנו רואים את בני הנוער עושים עבירות.

<וגאי טבג'ה: המשטרה יכולה להעיד על כך שיש יותר ויותר עבריינות, יותר ויותר שוטטות ומעשי קונדס.

<וגאי טבג'ה: אני רוצה להעלות לשולחן הזה ולומר שזו תופעה שאנחנו צריכים לטפל בה, ולחשוב, כיצד לעשות זאת.

<וגאי טבג'ה: צוין פה שיש המון מערכות שתומכות בעבודה – תרבות, מגשרים ואנשי חינוך.

<וגאי טבג'ה: בתור אחת שממונה על זה בחמש השנים האחרונות בקרב יוצאי אתיופיה, וגם אני עובדת עם אנשי מקצוע, גם עם הקהילה עצמה וגם עם אנשי הצוות וגם בכלל בתקשורת, אני רואה שאחד הדברים הקשים, שאנשי מקצוע מדברים ולא מתבצעים הדברים בסופו של דבר.

<וגאי טבג'ה: הטיפול לא מותאם.

<וגאי טבג'ה: הנגשת השירות לא מותאמת לקהילת יוצאי אתיופיה.

<וגאי טבג'ה: אני חושבת שזה השולחן שממנו צריכה לבוא התשובה בנושא, ולומר: יכול להיות שאנחנו כותבים תוכניות ברמות ארציות בצורה מאוד יפה, הם נראים על הנייר מאוד מרשימים, אבל האפקטיביות שלהם היא פחותה.

<וגאי טבג'ה: אני אומרת: בואו נבחן גם את עצמנו, ונראה מה קורה בשטח.

<וגאי טבג'ה: מה שקורה בשטח, לא הולם לפעמים את התוכניות המוצגות.

<וגאי טבג'ה: אני מדברת באופן כללי על תוכניות ולא באופן פרטני.

<וגאי טבג'ה: צריך לעשות את החשיבה הנכונה, אם אנחנו באמת רוצים לעזור בנושא עבודה מגזרית, כלומר צריך לתת מענה הולם ומתאים לתרבות ששונה ממני.

<וגאי טבג'ה: זה אומר שאם אני, למשל, מטפלת במגזר הרוסי, אני כיוצאת אתיופיה צריכה לעשות את החשיבה מבחינת התאמת השירותים שאני נותנת לאותו עולה שמגיע אליי.

<וגאי טבג'ה: בנוסף, הרבה פעמים חלק מאנשי המקצוע חושבים שהנושא של תרבות זה שפה.

<וגאי טבג'ה: לא תמיד שפה היא אחת הקריטריונים.

<וגאי טבג'ה: לתרבות יש ממדים אחרים כמו מוצא, כמו ערכים, כמו התרבות עצמה, כמו מה שהולך בבית.

<וגאי טבג'ה: זה משפיע גם על ילידי הארץ.

<וגאי טבג'ה: אני שומעת הרבה: אתם כבר דוברי עברית, אתם כבר שלושים שנה.

<וגאי טבג'ה: זה לא בטוח; צריך לבחון את זה.

<וגאי טבג'ה: ההורים שלי הם דוברי אמהרית, ואני ניזונה מהם.

<וגאי טבג'ה: הערכים של הוריי מושרשים.

<וגאי טבג'ה: אני מעבירה את הערכים שלמדתי מהוריי לילדיי.

<וגאי טבג'ה: בעיניי, זה משהו שמדינת ישראל צריכה לשים על הולחן.

<וגאי טבג'ה: יפה שאנחנו יודעים לבנות תוכניות, אבל לרוב התוכניות הן לא מותאמות.

<וגאי טבג'ה: אם לא ניקח את זה לתשומת לבנו, נמשיך לראות לא רק את התופעה של שימוש בסמים ואלכוהול אלא כל התנהגות סיכונית אחרת בקרב בני נוער יוצאי אתיופיה או בני נוער בכלל.

<וגאי טבג'ה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: נשמע עכשיו את שרה כהן, מנהלת שירות הרווחה במשרד העלייה והקליטה.

<שרה כהן: לגבי הנתונים שמכוונים את העשייה שלנו, אנחנו כל הזמן עוקבים אחר הנתונים.

<שרה כהן: חשוב לציין שיש כל הזמן מגמות חיוביות מאוד של שיפור במצבם של בני הנוער העולים.

<שרה כהן: אנחנו רואים שיש יתרון, וזה עלה גם במחקר שעשינו, יתרון לוותק בקרב האוכלוסייה, והאוכלוסייה שנמצאת פחות שנים בארץ, אני מניחה שיהיו בה יותר מצבים שקשורים לנושא של ההשתלבות וההסתגלות, בין היתר גם במערכת החינוך.

<שרה כהן: צריך גם לתת את הדעת לשונות בין נשירה סמויה וגלויה, כי חלק מהאוכלוסיות של העולים מאופיינים יותר בנשירה סמויה – מגיעים לבית הספר, אבל לא ממש משתתפים בלימודים.

<שרה כהן: אני רוצה בקצרה, להגיד מה משרד העלייה והקליטה עושה ומעורב - מבחינתנו, בשני אגפים מרכזיים – האגף לקליטה בקהילה, שכרגע אין נציג כלשהו מטעמו, אבל הוא מקיים שורה שלמה של פעולות בנושא הלימודים וסיוע בלימודים ותגבור לימודי, שזה בהחלט נותן את ההשלמה למה שניתן בתוך מערכת החינוך.

<שרה כהן: אנחנו רואים שבני הנוער העולים זקוקים לעזרה לימודית.

<שרה כהן: הם מציינים במחקר שהם מקבלים, אבל הם זקוקים לעוד.

<שרה כהן: בעיקר ראינו את זה בקרב אוכלוסייה של יוצאי אתיופיה, וגם בדור השני מקבלים לימודית, ו-וודאי זקוקים לעזרה לימודית.

<שרה כהן: בהקשר תוכניות שירות הרווחה, הצבנו שורת יעדים שקשורים להפחתה של התנהגויות סיכון, ובחלקן תוכניות שהן תומכות טיפול.

<שרה כהן: חלק מהתוכניות או מרביתן נעשות בשיתוף משרדי ממשלה משיקים.

<שרה כהן: לא מעט תוכניות נעשות יחד עם עמותות וארגונים.

<שרה כהן: אני רוצה לציין בקצרה את היעדים המרכזיים, או לפחות את המודלים העיקריים של ההתערבות.

<שרה כהן: יש לנו הפניות שקשורות לנושא של התמודדות עם בעיות בנושא נוער עובר חוק.

<שרה כהן: התוכנית המרכזית שלנו, שאיציק אלמוג ציין, היא תוכנית סיכויים.

<שרה כהן: זו תוכנית שמבוצעת במימון משותף של משרד העלייה והקליטה יחד עם משרד הרווחה, שירות מבחן לנוער וארגון ידידים, כגורם מפעיל.

<שרה כהן: התוכנית פועלת כרגע ב-32 ישובים.

<שרה כהן: היא מקיפה מאות רבות של בני נוער, ובעשור שהיא פועלת היא הגיעה למעלה מ-6,000 בני נוער עולים שהשתתפו בתוכנית.

<שרה כהן: אנחנו בוחנים כל העת את גרף הירידה בפשיעה של הנוער העולה.

<שרה כהן: הגרף מראה ירידה ברורה של פשיעה.

<שרה כהן: כלומר אפשרנו כרגע בתוכנית הכנסת בני נוער ותיקים.

<שרה כהן: מתמהיל של 100% ירדנו ל-70-30, וכרגע אנחנו מאפשרים 50 ילדים עולים ו-50 ותיקים.

<שרה כהן: תוכנית נוספת שקשורה לנושא של התמודדות עם נוער עובר חוק היא תוכנית משפחה תומכת, שאנחנו עושים עם פורום הורים עולים, והיא מיועדת לליווי של הורי בני הנוער עוברי החוק, במקרה הזה של יוצאי חבר המדינות.

<שרה כהן: יש לנו שורת תוכניות שקשורות לנושא הסברה באופן שמותאם תרבותית – כל רכזי הפוך על הפוך, דוברי רוסית ואמהרית, וגם צרפתית, במרכזי מידע וייעוץ לנוער הפוך על הפוך – מתוקצבים באמצעותנו.

<שרה כהן: שורת תוכניות בנושא תוכניות איתור דוגמת נערי הגן, תוכנית מחוברים, שאנחנו עושים אותה עם 13 רשויות מקומיות ואגף קליטה בקהילה.

<שרה כהן: נתנו דגש מיוחד בשנים האחרונות לנערות עולות כמגדר בסיכון מוגבר.

<שרה כהן: פיתחנו שורת תוכניות, שחלקן נעשות גם עם ארגון ידידים כמו סל"ע לנערות עולות, שהולכת ומתרחבת, הקמת חצרות נשיות כמו בקריית מלאכי, בנתניה, זרקור על נערות שעוסקות בהתנהגויות מיניות בלתי-מאובחנות.

<שרה כהן: שורת תוכניות בנושא חיבור לגורמי ההגנה והחוסן כמו קולנוער, עם עמותת קולנוער, יזמים צעירים, חוגי סיור, עם אחריי ועם חברים בטבע.

<שרה כהן: התוכניות, שהן תוכניות ברזולוציה יישובית, שאנחנו בעיקר עושים יחד עם התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, הן תוכניות של מרכזים חינוכיים טיפוליים שפועלים בשורת ישובים דוגמת מגדולרים, שבחלקם אנחנו עושים יחד עם עמותת על"ם.

<שרה כהן: אני רוצה לסכם ולומר שאנחנו רואים ירידה מוכחת באפיון מצבי סיכון אצל הנוער.

<שרה כהן: אנחנו צריכים להיות כל הזמן קשובים, ולשים את האצבע על הדופק לגבי התפתחות של מצבי סיכון אצל אוכלוסייה בעיקר חדשה שמגיעה, להבין שבקרב הדור השני אנחנו צריכים עדיין לתת תשומות ייחודיות, שמותאמות למקום שבו הם נמצאים.

<שרה כהן: בשורה התחתונה, כל התוכניות מבוצעות בעבודה עם ההורים.

<שרה כהן: אני חושבת שלא נצליח להביא לתוצאות משביעות מבחינתנו, בלי שאנחנו מכניסים את המרכיב של ההורים.

<שרה כהן: תוכניות שקשורות למניעת שימוש לרעה באלכוהול ובסמים, שאנחנו עושים, מתבגרים בעלייה עם עמותת אפשר ותוכניות עם אל סם – במרבית התוכניות ההורים נכנסים באופן מובנה כחלק מהעבודה, כי אנחנו חושבים שהמקום של ההורים, למשל בתוכנית כמו מתבגרים בעלייה, שבנויה על שלושה מרכיבים: על הנושא של ידע ומידע, על הנושא של מיקוד שליטה פנימה ועל הנושא של היחסים עם ההורים – רק העבודה על המשולש הזה יכולה להניב, מבחינתנו, תוצאות ראויות.

<שרה כהן: תודה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: רוני אקלה, מנכ"ל הפרויקט הלאומי.

<רוני אקלה: תודה.

<רוני אקלה: אני מאוד שמח לשמוע שיש ירידה בנשירת בני הקהילה.

<רוני אקלה: זו תוצאה של עבודה מאומצת שאנחנו עושים בישובים שאנחנו נמצאים בהם.

<רוני אקלה: אני חושב שיש הרבה מאוד דיונים ודיבורים ואמירות שנאמרות כאן.

<רוני אקלה: אני נמצא ב-23 ישובים לפחות.

<רוני אקלה: יש לנו 17 מרכזי נוער שפועלים מ-16:00 עד 22:00.

<רוני אקלה: במרכזים האלה, הגופים שמדובר עליהם – אני לא רואה אותם.

<רוני אקלה: זה מצער מאוד, משום שמשתתפים בתוכנית העבודה שלנו כ-1,400 בני נוער.

<רוני אקלה: אנחנו מתמודדים עם בעיות מאוד קשות – סמים, אלכוהול, זנות, ואפילו בני מיעוטים, שגם משלבים את בנות הקהילה לישובים שלהם.

<רוני אקלה: אבל אני מאוד שמח, מצד שני, שאנחנו עושים מאמצים כדי למנוע את הדבר הזה, והיום הגענו לשלב שבמקום לדבר על זנות, סמים ואלכוהול, אנחנו מדברים על מנהיגות, על התנדבות, על שילוב של בני נוער בתנועות נוער.

<רוני אקלה: אנחנו גם רואים את השילוב שלהם הולך וגדל.

<רוני אקלה: יחד עם זאת, נדרשים מאתנו מאמצים עילאיים כדי לשלב ידיים ולעשות את העבודה הנכונה.

<רוני אקלה: הרבה אמירות שנאמרות, שבני הקהילה הם 30 שנה בארץ, הם משולבים, אבל אנשים לא רואים את זה.

<רוני אקלה: אני יכול לדבר פה על הנייר כמו כל אחד אחר שמדבר, אבל השכונות זה שונה לגמרי.

<רוני אקלה: האנשים שנמצאים בשכונות, לרוב נמצאים בינם לבניין עצמם.

<רוני אקלה: בני הנוער מבודדים, וכדי לשלב אותם אנחנו צריכים לעשות שילוב כאן, כלומר איגום משאבים, ידע משותף ועשייה משותפת.

<רוני אקלה: אם לא נעשה כך, אני חושב שיש לנו בעיה חמורה.

<רוני אקלה: אני שמח לבשר לכם שבסיוע הלימודי שאנחנו עושים, זה מה שמבדיל בעין עולים לוותיקים, אנחנו עושים גם לעולים, גם לוותיקים, הגענו לממוצע ארצי שווה, שבתעודת הבגרות הכללית - נכון, יש בעיה, קצת אנחנו מפגרים בתעודת בגרות איכותית, אבל גם שם אנחנו משקיעים את רוב המשאבים וגם את הכוחות המקצועיים כדי שנוכל להוביל את בני הקהילה לשילוב מלא בחברה הישראלית.

<רוני אקלה: לדעתי, מה שצריך לעשות, התוכניות שמדובר עליהן כאן, גם משטרת ישראל וגם אחראי – מכיר אותם טוב – וגם הנושא של מניעת אלכוהול וסמים, גם גופים אחרים יחד, אם נשב סביב שולחן אחד, באותה שכונה, ונלבן את הבעיות, אני חושב שהפתרונות נמצאים שם; לא פה.

<רוני אקלה: יש לנו הרבה מתנדבים, שיכולים לעזור.

<רוני אקלה: יש הרבה מאוד אנשים טובים, שיכולים להתנדב, לעשות את העבודה.

<רוני אקלה: יש הרבה מאוד אנשים שתורמים תרומה כדי שנוכל להשתלב בחברה.

<רוני אקלה: לכן אני קורא מפה לכולם – בואו נעשה עבודה מאומצת בשטח ולא בנייר ולא בדיבורים – לא נוכל לשנות דבר.

אברהם נגוסה: כלומר מה שאתה אומר, שמה שאנחנו שומעים פה על התוכניות, אתה לא רואה אותן בשטח, לא עובדים לעשות את זה ממוקד יותר עם הפרויקטים, עם מה שאתה עושה?

<רוני אקלה: נכון.

<רוני אקלה: יש הרבה גופים שאומרים: אנחנו מטפלים בעולי אתיופיה.

<רוני אקלה: אני זה שרואה את הילד כל ערב.

<רוני אקלה: אתם לא רואים אותי בוועדות.

<רוני אקלה: אני לא מגיע לפה.

<רוני אקלה: אני נמצא כל יום בשטח, ואני רואה מה קורה בשטח.

<רוני אקלה: יכול להיות שיש שניים, שלושה, כמו שעשינו בפעם הקודמת, מיפוי מדויק, כמה ילדים אתה מטפל וכמה משאבים אתה משקיע, ובאיזה אזור אתה עובד, ואם אנחנו לא רואים את זה, הכול דיבורים.

<רוני אקלה: לכן, כדי לשנות את המצב הזה, אני מבקש שכולם, שמדברים על הקהילה האתיופית וגם על המשאבים שיש להם – תרדו, ניפגש עם הפעילים, עם ההורים, עם הילדים בעצמם, ונעשה את העבודה כמו שצריך.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: נשמע עכשיו עובדת סוציאלית, ורדה רפפורט, מפקחת ארצית לקטינים עוברי חוק.

<ורדה רפפורט: אולי, בניגוד לכל הדוברים הקודמים, אנחנו כבר מטפלים בנערים ונערות שעברו על החוק, כלומר זה הקצה של הרצף.

<ורדה רפפורט: כל מי שמגיע לשירות המבחן לנוער, עבר על החוק.

<ורדה רפפורט: כבר ציינו את התוכניות – שרה והמשטרה – ציינו את התוכניות שאנחנו מפעילים עבור עולים, והתייחסנו למשפחה תומכת.

<ורדה רפפורט: אנחנו מעניקים טיפול לכל נער שעבר על החוק, אם הוא עולה, ואם הוא ותיק בארץ.

<ורדה רפפורט: כמובן, אנחנו מפעילים גם את שיקול הדעת המקצועי וגם את הכלים המקצועיים שיש לנו, לגבי מי המשפחה, מי הנער, מה הצרכים הייחודיים, כפי שציינה פה חברתי עם העניין של המאפיינים הייחודיים של מי שמופנה אלינו.

<ורדה רפפורט: אני רוצה להמשיך את דברי שרה, שהבנו שאי-אפשר לטפל בנוער בלי לטפל במשפחות, ובעיקר בהורים.

<ורדה רפפורט: לא ניתן.

<ורדה רפפורט: כיום זה נמצאת על המדוכה אצלנו.

<ורדה רפפורט: אנחנו מפעילים בכל התוכניות שיש לנו בשירות, אנחנו עובדים יחד עם ההורים.

<ורדה רפפורט: אנחנו מפתחים תוכניות מיוחדות להורים של הנערים שהופנו אלינו לשירות.

<ורדה רפפורט: כל הטיפול הקבוצתי אצלנו הוא טיפול רווח בשירות המבחן לנוער, וכל הנערים שמשתתפים בקבוצות, ההורים שלהם נפגשים גם עם קצין מבחן, עם איש מקצוע.

<ורדה רפפורט: אנחנו מנסים להקנות להם כלים לתקשורת, לשימוש בסמכות, לשיקום הסמכות ההורית.

<ורדה רפפורט: אנחנו מפתחים עכשיו תוכנית עם פרופ' חיים עומר, שידוע כמומחה בתחום הזה.

<ורדה רפפורט: להערכתי, ולהערכת אנשי מקצוע טובים וגדולים ממני, לא ניתן לטפל בנוער בלי לשלב ולטפל גם בהורים; זה חייב להיות טיפול מערכתי.

<ורדה רפפורט: אני מקווה שנלך ונתפתח, ואני מקבל מה שאמר כאן חברי, שחייבים לשלב ידיים, אם אנחנו רוצים שינוי, אם אנחנו רוצים להפחית את בני הנוער שנמצאים בסיכון - חייבים לעבוד יחד באופן מערכתי בתוך הרשויות.

<ורדה רפפורט: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: הרב דוד סמסון, ראש ישיבת YTA.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<דוד סמסון: קודם כל, אני רוצה לומר תודה רבה על ההזמנה.

<דוד סמסון: אם אני יכול לצטט את הרב הראשי, הרב אברהם שפירא, כשגילו מכשירי האזנה בהיכל שלמה, בתוך לשכת הרבנות, ביקשו תגובה.

<דוד סמסון: הוא אומר: סוף-סוף מישהו רוצה לשמוע.

<דוד סמסון: אני מרגיש בצורה דומה, ומודה מאוד על האפשרות.

<דוד סמסון: אנחנו קבוצת אנשי חינוך, שיושבים על המדוכה של הנשירה מארצות הרווחה הרבה שנים.

<דוד סמסון: השקענו הרבה משאבים, הרבה מחשבות, הרבה שעות.

<דוד סמסון: אנחנו לשם כך גם סיירנו בכל העולם, ללמוד ממיטב בתי הספר בעולם, איך הם מטפלים בנשירה, אם בפינלנד, באוסטרליה, בסינגפור, באנגליה, בארצות הברית.

<דוד סמסון: בסוף גיבשנו מסקנות מכל הסיור וסיעור המוחות.

<דוד סמסון: הגענו למסקנה שצריכים שלושה דברים: ראשית, הוראה בשפת האם.

אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת רוברט מישראל ביתנו.

<דוד סמסון: הגענו למסקנה שצריכים שלושה דברים.

<דוד סמסון: לפי המחקרים – לאו דווקא בארץ; גם בארץ, אבל בכל העולם - עולים, 60% יכולים להשתלב במערכות החינוך, 40%, אם הם עולים בשנות העשרה מ-10 עד 15, הם לא יכולים, כלומר יש מיעוט, אבל מיעוט מאוד משמעותי, 40%, שהם לא יכולים להשתלב.

<דוד סמסון: אנחנו בנינו פתרון ל-40%: הוראה בשפת האם.

<דוד סמסון: המחקרים האחרונים מראים שתקשורת רגשית מתבצעת אך ורק בשפת האם, ואם רוצים לתקשר עם העולים בצורה משמעותית, חייבים בשפת האם.

<דוד סמסון: המחקרים מראים שיש פער של 20 נקודות בין היבחנות בשפת האם להיבחנות בשפה זרה, בין אם זה עברית לעולים פה בארץ, או אנגלית בשביל מקסיקנים שמגיעים מארצות הברית, בכל העולם.

<דוד סמסון: אז דבר ראשון, הקמנו מערכת YTA ל-40% האלה, שיוכלו ללמוד בשפת האם.

<דוד סמסון: הם עושים בגרות ישראלית לכל דבר.

<דוד סמסון: יש לנו כבר כמה שנים של בוגרים, והם משתלבים בציבור הרחב, אם בצבא, אם בישיבות הסדר, אם במכינות קדם צבאיות.

<דוד סמסון: הבנות נכנסות לשירות לאומי, לצבא – מה שנקרא, מיינסטרים.

<דוד סמסון: זה עובד.

<דוד סמסון: באמצעות הוראה בשפת האם אפשר אחר כך לטפל ב-40% האלה.

<דוד סמסון: בשביל ה-60%, שזה הרוב, שנמצאים במוסדות החינוך, חייבים להקים מערכות תמיכה בשפה, כלומר יש לנו באתר תרגום כל החומר לבגרות לאנגלית, כך שמי רוצה מכל המוסדות, הם יכולים להיכנס לאתר שלנו וללמוד את הבגרות באנגלית.

<דוד סמסון: צריך עוד הרבה – צריך גם להקים שיעורים מקוונים בשפת העם לעולים הללו, כדי שיוכלו להישאר במוסדות שלהם, וללמוד במקביל באנגלית.

<דוד סמסון: הרבה מהם לא יכולים לקרוא טקסט בזמן אמת, לעשות שיעורי בית, אבל עם גיבוי של שיעורים מקוונים הם יוכלו.

<דוד סמסון: הדבר השלישי, זה קצת מרחק לכת, אבל הדבר השלישי שצריך, ודרוש בשביל זה שינוי קונספציה – לאפשר לאנשים שעוד לא עלו, וחושבים לעלות, בחו"ל, לעשות תעודות בגרות.

<דוד סמסון: היום תעודת הבגרות יכולה להיעשות רק בארץ.

<דוד סמסון: אי-אפשר להיבחן אפילו על בגרות אחת בחו"ל.

<דוד סמסון: אם יפתחו את זה – אגב, המוסד שלנו מוכן להנפיק תעודות בגרות של YTA לכל מי שיעמוד במערך המקוון.

<דוד סמסון: עושים את זה בכל העולם.

<דוד סמסון: יש לי תלמידים פה בארץ שעושים בגרות של פלורידה או של ארצות הברית.

<דוד סמסון: יש 8,000 איטלקים שעושים בגרות של תירכן בארצות הברית.

<דוד סמסון: הייתי מיישר קו עם כל העולם בעולם הזה, ולאפשר להנפיק תעודות בגרות ושיעשו בגרויות.

<דוד סמסון: כך תלמידים עולים, ששוקלים לעלות בכיתות י"א, י"ב, שאי-אפשר להספיק את הבגרויות, שכבר ב-ט' ו-י' ישתלבו במערך, או בי"א, והם יכולים להגיע כאן בי"ב, ולסיים את הבגרות פה ולהשתלב.

<דוד סמסון: אלה שלוש הנקודות שלדעתנו, יכולות למנוע את הנשירה.

<דוד סמסון: תודה רבה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: מר רוברט ששון, מנכ"ל עמותת צומת.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: ראשית, ברצוני להודות לכם על הזכות שנתתם לי לדבר בפניכם ולהציג את הפעילות והעשייה שלנו בעמותת צומת.

אברהם נגוסה: עמותת צומת פועלת בכל יום להצלתם של אלפי בני נוער אנגלוסקסים במצוקה גדולה, שעלו מארצות שונות.

אברהם נגוסה: רבים מנערים אלו נזנחו על-ידי משפחותיהם, קהילותיהם ובתי הספר שלהם.

אברהם נגוסה: למרביתם חסרים אהבה, ביטחון, יציבות, אשר מגיעים לכל ילד ולכל נער.

אברהם נגוסה: נוער עולה במצוקה שמגיעים לארץ , נזרקו לחיים בהם הם מסגלים לעצמם התנהגויות מסוכנות ומסכנות, הכוללות מחסור בבית, התמכרויות, פשיעה, ניסיונות להתאבד ומערכות יחסים פוגעניות.

אברהם נגוסה: צומת, עמותה המבוססת במרכז העיר ירושלים - המקום בו נערים אלה מסתובבים - מגיבה למצוקה זו תוך ירידה למקומות בהם נמצאים בני הנוער העסוקים בהתנהגויות מסכנות.

אברהם נגוסה: אנו פוגשים אותם בשטח שלהם, מדברים איתם בשפה שלהם, בדרך בה הם מרגישים כי אנו מקבלים אותם כפי שהם, ולא שופטים את מעשיהם.

אברהם נגוסה: יותר מ-1,000 נערים בשנה נענים להזמנותינו, ובאים לבקר במרכזי הנוער שלנו, הכוללת פעילויות חברתיות, מועדון נוער, תוכנית השלמה ל-12 שנות לימוד, כמו שאמר הרב ששון, טיפול קבוצתי, טיפול פרטני וחוגים - כולם בחינם, ללא עלות, מצד הנערים עצמם.

אברהם נגוסה: כמובן שיש גם משחקי מחשב ופינג פונג.

אברהם נגוסה: לא תאמינו עד כמה פלייסטיישן ופינג פונג יכולים להוות כלים טיפוליים.

אברהם נגוסה: לפני 15 שנה, כאשר הוקמה העמותה, לא קיבלנו אפילו שקל אחד מהמדינה.

אברהם נגוסה: האמונה הייתה, והינה עדיין, יחסית, שהאמריקאים והאוכלוסייה האנגלוסקסית הם שאמורים לתמוך במדינה, ולא להפך.

אברהם נגוסה: אבל אני חייב להגיד לכם היום, שזה פשוט לא נכון; רוב האוכלוסייה שלנו מגיעים מרמה סוציו-אקונומית נמוכה.

אברהם נגוסה: כיום, אחרי 15 שנה, ועזרה לאלפי נערים, התרבות הגורסת כי עולים מארצות אנגלוסקסיות לא צריכים עזרה - לא השתנתה בהרבה.

אברהם נגוסה: אנו זכאים היום בעמותה שלנו לעובד סוציאלי אחד מקידום נוער, ותודה לשאבי אמאדי, צחי גולן וגיסלן ועקנין על זה.

אברהם נגוסה: אנשים שואלים אותי אם יש דרך למנוע את הנפילה של בני הנוער אל המצבים המתוארים.

אברהם נגוסה: לפעמים, כשהם במצב קשה, במצוקה גבוהה, צריכים למצוא אותם איפה שהם, אבל במצב פחות קשה, עוד בטרם יתפתח לסכנה ממש והכי גבוהה, הרחבנו את זרועותינו בשנים האחרונות.

אברהם נגוסה: תוך שיתוף פעולה עם מתנ"סים בערים שונות פיתחנו מועדונים לנוער צעיר, במודיעין ובבית שמש ועוד יישובים המשמשים כמניעה להתפתחות של סיכון ומצוקה בקרבם.

אברהם נגוסה: פעמים רבות נשאלתי, האם ההגירה והעלייה לארץ הם המהווים בסיס להתפתחות המצוקה.

אברהם נגוסה: התשובה היא - לא.

אברהם נגוסה: העלייה אינה מוקד הבעיה; העלייה יכולה להיות טריגר שמגביר את הקשיים והמצוקות הקיימים זה מכבר.

אברהם נגוסה: הבעיה היא שישנן משפחות שכבר נתונות במצוקה או מייד לפני מצוקה, עוד בטרם עלו לארץ; משפחות מפורקות ולא יציבות, ועם כל הכוונות הטובות, הן חושבות אולי שהעלייה תתקן את כל הבעיות שלהם.

אברהם נגוסה: בניגוד למה שרבים עלולים לחשוב, בני נוער אלה, במצוקה גבוהה, לא צריכים דת וציונות.

אברהם נגוסה: דת וציונות הם דברים טובים, אבל הם צריכים, יותר מכל, מיידית, מסגרת בטוחה ויציבה, שתקבל אותם כמו שהם, ותיתן להם מקום ומרחב ללמוד לקבל החלטות בריאות בחייהם.

אברהם נגוסה: בכדי לעשות זאת יש צורך בכך שכל הגורמים השונים, הפרטיים והציבוריים, ישתפו פעולה בכדי שנוכל לשפר ולקדם את האיכות והכמות של השירותים לנערים אלה.

אברהם נגוסה: לסיכום, האחריות שלנו היא לוודא שכל נער העולה לארץ, בין אם הוא בן לאוכלוסייה המוגדרת כאוכלוסייה מוחלשת הנמצאת במצוקה, ובין אם הוא רק בעל פוטנציאל להפוך לנער במצוקה בעתיד, ימצא תמיכה ברחובות, במועדוני הנוער, בבתי הספר ובקהילות שלנו.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

רוברט אילטוב: הנתון של אמריקה ואוקראינה הוא מדהים, הכי גבוה.

רוברט אילטוב: אנחנו כל הזמן שומעים על חבר העמים ועולי אתיופיה, והם פה מכפילים את הנשירה.

רוברט אילטוב: מה הפעולות המיוחד שהמשרד עושה?

רוברט אילטוב: משרד החינוך, משרד הקליטה – מישהו יכול לענות?

<מאיה שריר: אני ממשרד החינוך.

<מאיה שריר: אין לנו טיפול מיוחד לאוכלוסיות מיוחדות כאלה.

<מאיה שריר: גם ההצעה ללמד בשפות אם – אנחנו בהחלט מודעים ליתרון של שפות אם.

<מאיה שריר: אנחנו מעודדים המשך לימוד אמהרית 5 יחידות לבגרות, רוסית יש לנו 5 יחידות לבגרות ועוד שפות, אבל במערכת החינוך לומדים היום עולים מ-131 מדינות.

<מאיה שריר: הם דוברים 33 שפות.

<מאיה שריר: אנחנו לא יכולים – אני גם חושבת שזה פוגע בשוויוניות, לתת מענה לכל שפה.

<מאיה שריר: תמיד נשאל, מה עם עוד שפות - מה עם איטלקית- - -

רוברט אילטוב: לא, אני מתייחס לנשירה ולא לשפה.

רוברט אילטוב: יש פה טבלת נשירה של תלמידים.

רוברט אילטוב: 6.17% נושרים מאמריקה.

<מאיה שריר: דיברנו לפני שנכנסת – העניין פה של הנשירה הוא נשירה ברוטו, וחלקם כן נמצאים במסגרות, כמו במסגרת היל"ה או כמו במוסדות חינוך חרדיים.

<מאיה שריר: הנשירה ברוטו עדיין רואה תלמידים – או כמו התמ"ת: כל מי שלומד במסגרות התמ"ת, מוגדר בנשירה ברוטו, אבל הוא לא נושר.

רוברט אילטוב: יש נתון על הנשירה?

<מאיה שריר: כן, ב-2015 יש 1,425 תלמידים שנשרו.

<מאיה שריר: מכיוון ש-2015 לא הסתיימה עדיין, ובקיץ רוב הנשירה- - -

רוברט אילטוב: מכלל העולים.

<מאיה שריר: כן, כלל העולים.

<מאיה שריר: אנחנו רואים, למשל, שב-2014 היו 5,991 נושרים, כלל העולים.

רוברט אילטוב: אותי מדאיג הנתון של אמריקה ושל אירופה, שהוא נתון חריג.

רוברט אילטוב: למרות שבציבור יש דעה שאלה אוכלוסיות חזקות.

רוברט אילטוב: אני רואה שזה אסון.

<מאיה שריר: אבל מתוך פילוח שאנחנו עושים, הרבה מהעולים מארצות הברית מגיעים למוסדות חינוך חרדיים.

<מאיה שריר: הם בברוטו, אבל הם לא בנטו.

<מאיה שריר: הם נספרים אצלנו.

<מאיה שריר: אלה ילדים שלא התחילו במערכת חינוך, הנתונים האלה.

רוברט אילטוב: כבוד היושב-ראש, אני מבקש שהמשרדים ייתנו לנו נתונים נטו על נשירה, לפי אותה טבלה – מאיפה יצאו העולים, ומה הנשירה נטו.

רוברט אילטוב: אני יכול להבין שחלק הלכו ללמוד במקום אחד, והם לא נספרים, אבל אנחנו רוצים לדעת את הנתונים – מה אחוז הילדים הנושרים, כי זה מצריך טיפול.

<מאיה שריר: אפשר לבקש מאלה שאחראיים על הקב"סים ועל הנשירה, להביא נתונים מפילוחים נוספים.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אשמח.

<שרה כהן: אני מבקשת להוסיף.

<שרה כהן: אנחנו בשנים האחרונות מציפים את הבעיות שקשורות גם לקליטה של אוכלוסייה שמגיעה מארצות הרווחה, מתוך אמירה שיש מיתוסים שהאוכלוסייה כולה נקלטת, ואין אתה בעיות.

<שרה כהן: מה שאני רוצה לציין בהקשר של המקום של משרד העלייה והקליטה – אנחנו לא נכנסים ומתערבים במערכת החינוכית, אבל אנחנו עושים פעולות ותוכניות שקשורות לנושא של שיפור תהליכי הקליטה וההסתגלות, בעיקר מהזווית הרגשית והתמיכתית בשעות שמעבר לשעות הלימודים.

<שרה כהן: אני יכולה להעיד על תוכניות שאני מבצעת בתוך השירות שלי, שיש גידול מתמיד בתקציבים ובתוכניות שאנחנו נותנים לטובת האוכלוסייה של דוברי אנגלית, דוברי צרפתית גם במסגרת כרגע – למשל, החלטת הממשלה האחרונה, לנושא של קליטת העלייה מצרפת.

<שרה כהן: כרגע ניתנים תקציבים שהם גם מכוונים לעניין הלימודי וגם תקציבים שהם חלק מתהליכי הפיתוח גם שלי בנושא של אוכלוסייה של בני נוער שאנחנו כבר מזהים התפתחות של מצבי סיכון בתוכם.

<שרה כהן: אז יש כבר תוכניות שאנחנו צריכים כרגע גם להרחיבן.

<שרה כהן: בתוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון, מה שאנחנו קוראים תוכנית 360, שמבוססת על דוח ועדת שמידט, בראשית הדרך במיפוי ראינו שהיו רק 8% מאוכלוסיות של מה שאנחנו קוראים ארצות רווחה.

<שרה כהן: בפועל אנחנו רואים בהשתלבות גידול ולמעלה מהכפלה בפועל של ילדים שמשתלבים בתוכניות של התוכנית הלאומית, שבאים מארצות שאינן הארצות הרגילות, נקרא לזה, שאנחנו כל הזמן מתייחסים אליהן, כלומר יש תהליך – לא מספק, לטעמי, אבל כבר יותר התבוננות ממוקדת מאוכלוסייה שמגיעה מארצות רווחה, והבנה שלא כל מי שמגיע מצרפת או מאנגליה או מארצות דרום אמריקה הוא בהכרח מצליח לדלג על כל הקשיים בתהליך ההסתגלות, וצריך להשקיע באוכלוסייה.

<ורדה שרגאי: אני מבקשת להוסיף בעניין הזה.

<ורדה שרגאי: שמי ורדה שרגאי, משרד החינוך, המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער.

<ורדה שרגאי: אני חושבת שחלק לא מבוטל מהנושרים ממערכת החינוך מגיע למערכת שלנו, מכיוון שהמומחיות שלנו היא לטפל בעולים.

<ורדה שרגאי: יש לנו מומחיות לכל שפה, אולפנים לכל שפה, צוות לכל שפה, ויש שונות גדולה בין תרבות לתרבות.

<ורדה שרגאי: אנחנו ערוכים לכך, כך שיש לנו ילדים רבים מצרפת, מדרום אמריקה, מדוברי השפה האנגלית וכו', שאפרט אחר כך.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: דניאל חפץ.

<דניאל חפץ: בוקר טוב.

<דניאל חפץ: ראשית אני רוצה לברך על היוזמה להעמיד את הנושא הזה בראש סדרי הדיונים של הוועדה החדשה.

<דניאל חפץ: אני חושב שהוזכרו פה תוכניות, המערכת מעמידה הרבה תוכניות, אבל יש מילה נוספת שהוזכרה הרבה פעמים: התאמה.

<דניאל חפץ: יש תוכניות – השאלה, אם הן מתאימות, והאם נבחנה התאמה לכל פלחי האוכלוסייה של העולים.

<דניאל חפץ: שמענו שהעולים מגיעים מארצות רבות.

<דניאל חפץ: צריך לראות את הקבוצות, לראות מאיפה רוב התלמידים העולים היום מגיעים, ולהתאים את התוכניות, כי בפועל התוכניות פועלות.

<דניאל חפץ: יש גם נושאים של כל מיני קריטריונים כדי להיכנס לתוכניות של מספר שנים בארץ, כמות התלמידים.

<דניאל חפץ: יכול להיות שאפשר לעשות תוכנית רק בתנאי שיש 15 תלמידים ויש רק 14, אז לא מעבדים את התוכנית, וכל מיני דברים כאלה.

<דניאל חפץ: יש היום כלים – צריך להתאים אותם מבחינת האוכלוסייה שמכוונים אליה.

<דניאל חפץ: הנושא השני הוא הכמות, שאינה מספקת.

<דניאל חפץ: אנחנו יודעים, לפחות לגבי קהילת עולי צרפת, יש גידול רב בשנים האחרונות.

<דניאל חפץ: אנחנו מדברים לא רק על נתונים שנתיים; גם על נתונים מצטברים.

<דניאל חפץ: אם כל שנה הנתונים עולים, גם כמות התלמידים שצריך לטפל בהם ולתמוך בהם, הולכת וגדלה.

<דניאל חפץ: הוזכר נושא המגשרים.

<דניאל חפץ: גם בנושא הזה זה חידוש יחסית, לפחות לגבי קהילות עולי צרפת – התפקיד הזה הוא יחסית חדש.

<דניאל חפץ: כקוריוז, וכדי להבין שאפשר לעשות "וי" בנושא הזה, המגשר החינוכי בתל-אביב הוא דובר השפה האנגלית.

<דניאל חפץ: הוא מיועד לעולים מצרפת, כלומר עשו "וי", העמידה עיריית תל-אביב יחד עם – אני מניח שחלק מהמימון בא ממשרד החינוך, אבל המגשר אינו יכול לתקשר עם המשפחות של העולים מצרפת, ויש הרבה משפחות עולים מצרפת בתל-אביב.

<דניאל חפץ: היום תל-אביב היא העיר השנייה אחרי נתניה, שקולטת עולים מצרפת.

<דניאל חפץ: צריך לבדוק את הדברים.

<דניאל חפץ: אותו דבר אני אומר לגבי התוכניות כמו פלא - תוכניות אולי מצוינות, אבל צריך להתאים אותן, והכמות ונושא המגשרים.

<דניאל חפץ: אני רוצה להזכיר את נושא התוכניות שהעמותות מפעילות.

<דניאל חפץ: אנחנו מתקשים היום, בגלל הביקוש, להגדיל אותן ולהוסיף, תוכניות של מרכזים לימודיים שמשלימים את העבודה של בתי ספר.

<דניאל חפץ: צריך גם אותן, למצוא מקורות מימון כדי להגדיל אותן כדי להפעיל אותן.

<דניאל חפץ: זה גם בא להשלים את עבודת המערכות.

<דניאל חפץ: גם הנושא של העבודה של החינוך הבלתי-פורמלי במסגרות מתנ"סים ותנועות נוער, שגם שם צריך לתת דגש.

<דניאל חפץ: שוב - חבל לדבר על מניעה – אולי נעשה דברים.

<דניאל חפץ: אפשר לעשות דברים בצורה חיובית.

<דניאל חפץ: אם הילדים יהיו פעילים במתנ"סים, וישתלבו בתנועות נוער, לא נצטרך להתעסק במניעה.

<דניאל חפץ: אני מבקש להזכיר בנושא שילוב בני נוער בתנועות נוער, יש יוזמה שפועלת מספר שנים עם תנועת בני עקיבא, תוכנית שנקראת עמישב, שאנחנו גם שותפים, והייתי רוצה שגם רשות הדיבור תינתן להם.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<אמיר סנדלר: שלום, אני מזכ"ל חינוך של בני עקיבא.

<אמיר סנדלר: נמצאת פה גם אביגיל, שמרכזת תוכנית עמישב.

<אמיר סנדלר: אני רוצה להעלות פה שתי נקודות מרכזיות לאור מה שנאמר פה בדיון.

<אמיר סנדלר: ראשית, למעשה לא הוזכרה פה העבודה עם החברה הקולטת.

<אמיר סנדלר: אנחנו בתנועות הנוער מרגישים שנדרשת עבודה מאוד משמעותית על החברה הקולטת – כיצד הם מקבלים את העולים, כיצד הם משתלבים בתוך הסניפים.

<אמיר סנדלר: הרבה פעמים אנחנו עושים עבודה מאוד קשה, ולא מוכנים להקים את המסגרת שליד הסניפים של תנועות הנוער למען העולים, מתוך אמון שיש דרך קצרה שהיא ארוכה, ויש דרך ארוכה שהיא קצרה, וכמו שנאמר פה, לא רק לסמן "וי" על מרכז שליד, אלא עבודה מאוד אינטנסיבית עם החברה הקולטת – לראות איך הם משתלבים בתוך הסניפים.

<אמיר סנדלר: אתגר מאוד גדול.

<אמיר סנדלר: הנקודה השנייה, וזה נקודה ששמנו פה על שולחן הוועדה בכנסת הקודמת – גם נפגשנו עם חלק מהאנשים שהיו פה – ועדיין לצערי אנחנו לא מצליחים להתקדם בנושא הזה – כאשר אנחנו מתעסקים עם עולים ממדינות רווחה - מארצות הברית, מצרפת, מאנגליה, מדרום אפריקה, שמגיעים בקליטה ישירה, שרוכשים בתים במודיעין, בשוהם, ברעננה, בחשמונאים – השאלה, מה קורה עם אותם בני נוער מהשנייה שהם מסיימים את יום הלימודים ועד למחרת – מקום שהוא לא מרכז של עולים; לא אזור שעולים גרים בו.

<אמיר סנדלר: דובר פה הרבה על מקומות של סכנה, של פשע, של אלימות.

<אמיר סנדלר: אנחנו מדברים על ילד שהוריו רכשו דירה במרכז רעננה, ואין לו עדיין השפה ואין לו החברה.

<אמיר סנדלר: פה תוכנית עמישב מבקשת לתת להם מענה.

<אמיר סנדלר: בעבודה של כמעט שלוש שנים נפגשנו פה עם מכלול של גורמים.

<אמיר סנדלר: עוד לא מצאנו את הגורם הרשותי שאומר לנו: אנחנו הכתובת לחינוך בלתי-פורמלי, בשעות אחרי הצהריים, לא למקומות שיש ריכוזי עולים או נוער בסיכון – לילד שעלה עכשיו מצרפת.

<אמיר סנדלר: בכל הסניפים שאנחנו פועלים עם העלייה מצרפת, כל הזמן מדברים אתנו ההורים על צפי לגידול מאוד משמעותי, גם בקיץ הקרוב, של כמויות ילדים; מבקשים מאתנו להיערך, משאבים וכלים לטובת זה.

<אמיר סנדלר: עדיין לא קיבלנו.

<אמיר סנדלר: אני חושב ששני הנתונים האלה יאפשרו לנו עבודה, שבסופו של יום אנחנו יכולים לעזור לחלק מהגורמים פה, שתהיה להם קצת פחות עבודה, אם הם יגיעו לתנועות הנוער, שזה תוצאות מוכחות, שכל ילד שנמצא בתנועת הנוער, פחות יעסיקו ויטרידו חלק מהגורמים פה.

<אמיר סנדלר: אבקש מאביגיל לספר על העבודה ביום-יום – מה קורה בקבוצות של עמישב, שזו תוכנית שמשלבת עולים בסניפים עצמם.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

<אביגל וובו: שמי אביגיל, ואני הרכזת של תוכנית עמישב.

<אביגל וובו: תוכנית עמישב הוקמה לפני ארבע שנים במטרה לשלב את העולים לתוך הסניף הקיים.

<אביגל וובו: היא עובדת כך – בכל מקום שיש לנו עמישב, יש לנו רכזת מגשרת, שהיא דוברת השפה – כרגע או צרפתית או דוברי אנגלית, ויש לה שני תפקידים עיקריים: ראשית, היא מנגישה את תנועת הנוער להורים.

<אביגל וובו: הרבה פעמים הורים, כשהם מגיעים לארץ, יש להם כל כך הרבה דברים שהם צריכים להתעסק אתם, וכל כך הרבה דברים אמתיים, ואין להם הרבה פעמים הפנאי, לפתוח עוד חזית מול הילד, לדחוף אותו, והרבה פעמים זה נובע מחוסר-ידע של תנועת הנוער.

<אביגל וובו: תנועת הנוער זה עוד עולם של ערכים, עולם של נורמות.

<אביגל וובו: אותה מגשרת נכנסת לעולם של המשפחה, ומסבירה להורים מה זה תנועת נוער, והיא מעודדת אתם.

<אביגל וובו: מצד שני, היא מכשירה את המדריכים הקיימים בסניף לשלב את אותם ילדים, אם זה להיכנס לבתי הספר, לאסוף אותם מהבתים.

<אביגל וובו: בפעולה עצמה לוודא שהילד מרגיש נוח.

<אביגל וובו: אנחנו כיום התחלנו פיילוט, אנחנו עובדים בכמה מקומות, ובשנה הבאה אנחנו רוצים לפתוח בעוד מקומו.

<אביגל וובו: אני חוזרת למה שאמיר אמר, שהדגש שאנחנו שמים הוא על החברה הקולטת.

<אביגל וובו: אם כל היום אשקיע רק בעולה, וכשהוא יגיע לתנועת הנוער ילד ותיק יזרוק לו מילה, זה לא שווה כלום.

<אביגל וובו: הרבה פעמים דווקא מהאוכלוסיות האלה, וזה חזר על עצמו, דווקא מארצות הברית ומצרפת, הרבה פעמים החברה הקולטת לא רגישה, כי זה נראה שכיכול הכול טוב ויפה, והם לא מצליחים להבין, שכל ילד שעולה ארצה, יש לו קשיי ההגירה וכו'.

<אביגל וובו: אני חושבת שהנקודה הכי חשובה שתנועת נוער יכולה לתת לילד זה תחושת השייכות - כשאתה עולה לארץ, אתה הרבה פעמים מרגיש נתק:

<אביגל וובו: קראו לך שם יהודי, אתה מגיע לפה וקוראים לך צרפתי.

<אביגל וובו: אתה לא מרגיש שייך, ובעיניי זה הכוח החזק.

<אביגל וובו: השנה גם התחלנו שיתוף פעולה יפה מאוד עם משרד החינוך.

<אביגל וובו: המדריכים שלנו נכנסים לתוך בתי הספר, מעבירים פעולות בתוך כיתות האולפן ובתוך בתי הספר, לפגוש את הילד במקום הבטוח שלו ולהביא אותו לסניפים.

<אביגל וובו: כפי שאמיר אמר, לצערי אנחנו מקבלים המון פניות מהשטח, מהמון מקומות בארץ, וכרגע אנחנו לא יכולים לפתוח, כי הכול נופל על עניין תקציבי.

<אביגל וובו: נשמח לשיתוף פעולה.

<אביגל וובו: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: מר אלי זרחין, ראש עמותת ילדים עולים.

<אלי זרחין: אגודה למען ילדים עולים.

<אלי זרחין: תודה, אדוני היושב-ראש.

<אלי זרחין: אני רוצה להעלות בקיצור שלוש נקודות.

<אלי זרחין: בית ספר תיכון מוערך היום באחוזי הבגרות.

<אלי זרחין: גדעון סער בתור שר החינוך ניסה לעשות שינוי, ולהכניס דיווח על כמות הילדים שהתחילו בית ספר וסיימו י"ב.

<אלי זרחין: זה לא קיים כיום.

<אלי זרחין: זה אומר שמנהל בית ספר, למרות שהוא צריך אישור מפקח על כל ילד שהוא מנשיר, אין לו שום אחריות.

<אלי זרחין: נתונים של בית הספר לא יודעים, אם התחילו בכיתה י', להגיד 200 תלמידים, וסיימו י"ב 150, וזה חבל.

<אלי זרחין: אני חושב שצריך להעלות משרד החינוך צורך, לתת הערכה לבית ספר על כמות הילדים שהתחילו ללמוד, וסיימו י"ב.

<אלי זרחין: הנקודה השנייה היא ילדי עולים ילידי הארץ.

<אלי זרחין: קח ילד דובר רוסית.

<אלי זרחין: הוא נולד במשפחה דוברת רוסית.

<אלי זרחין: בבית גם היום אחרי עשרים שנה מדברים רוסית.

<אלי זרחין: בגיל שנה האו הולך לגן, שם מדברים רוסית.

<אלי זרחין: עד כיתה א' הוא נמצא בגן הזה.

<אלי זרחין: הוא מגיע לכיתה א' עם פער מאוד גדול בשפה העברית ובערכים.

<אלי זרחין: בית הספר לא יכול לעזור לו בשום דבר, כי משרד החינוך, מאיה שריר לא מוכנה לממן את זה.

<אלי זרחין: העלינו הרבה פעמים מול שרים, ואני מעלה את זה מול הוועדה הנכבדה – יש צורך לתת תקציבים לבתי הספר לטיפול בילדי עולים.

<אלי זרחין: משרד הקליטה, למשל, מגדיר ילד עולה – כל ילד שנולד בישראל להורים שעלו.

<אלי זרחין: אני חושב שזו גישה נכונה.

<אלי זרחין: אם ילד יליד הארץ זקוק לעזרה בעיקר בשפה, משרד החינוך צריך לחשוב על דרך לעזור לו.

<אלי זרחין: הנקודה השלישית, היא העניין של נשירה סמויה.

<אלי זרחין: העמותה שלנו מפעילה פרויקט ציפורי לילה, שהמדריכים שלנו יוצאים בשעות הערב והלילה עם נוער משוטט בשעות הערב והלילה ברחובות.

<אלי זרחין: זה בעיקר יוצאי אתיופיה ויוצאי ברית המועצות לשעבר.

<אלי זרחין: רובם ילידי הארץ.

<אלי זרחין: ילד שמשוטט ברחוב עד 01:00 או 02:00 בלילה, לא מגיע ב-08:00 בבוקר לבית ספר.

<אלי זרחין: אני סבור שיש כמות לא קטנה של ילדים, שאין עליהם נתונים אצלכם, שרשום בבית הספר, אבל מגיע לבית הספר מספר פעמים בשבוע, ומספר פעמים לא מגיע לבית ספר.

<אלי זרחין: ילד כזה מאוד מתקשה להגיע להישגים לימודיים, כי הוא מחסיר הרבה מאוד שעות.

<אלי זרחין: אני חושב שצריך לתת מענה גם לאוכלוסייה הזאת.

אברהם נגוסה: יש לך המלצות?

<אלי זרחין: למשל, לישוב יש כלים לאתר את הילדים האלה.

<אלי זרחין: למשל, כל הפרויקט שלנו, ציפורי לילה, ממומן על-ידי הרשויות המקומיות.

<אלי זרחין: הרשות מכירה את הילדים האלה.

<אלי זרחין: אפשר ליצור קשר עם בית הספר, ולנסות, אל"ף, להוציא את הילדים מהרחובות, לתת לילדים מסגרת נורמלית אחר הצהריים, ולדאוג יחד עם בתי ספר – למשל, אני יועץ חינוכי.

<אלי זרחין: אני מחויב לדווח לקב"ס – קצין ביקור סדיר - על ילד שעזב את בית הספר.

<אלי זרחין: ילד שמגיע לבית הספר פעמיים בשבוע, אני לא מחויב לדווח.

<אלי זרחין: הוא כאילו רשום בבית הספר, הוא תלמיד, לכן אין דיווח לקב"ס, ובית הספר גם לא כל כך דואג – הילד רשום, אז מגיע פעמיים בשבוע, ביג דיל.

<אלי זרחין: אני חושב שזה כן ביג דיל, וצריך לחשוב, לתת לו מענה, בעיקר דרך משרד החינוך, קב"סים ורשויות אחרות.

<אלי זרחין: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<דוד סמסון: שאלת, אם יש הצעה.

<דוד סמסון: אחת המערכות שבנינו, זה בית ספר ערב לחבר'ה שחיים בלילה ולא ביום.

<דוד סמסון: הם לא מוכנים ללכת לבית ספר ביום.

<דוד סמסון: גם כן, מוסד מצליח עם אחוז בגרות שמיישר קו עם שאר הארץ.

<דוד סמסון: אפשר לחשוב על שכפול המודל הזה היכן שיש ציפורי לילה.

אברהם נגוסה: זה במסגרת לא פורמלית.

<דוד סמסון: לא, בית ספר בגרות.

<דוד סמסון: זה בית ספר עירוני בירושלים.

<אלי זרחין: השאלה, אם זה בית ספר או היל"ה.

<דוד סמסון: זה בית ספר שמיועד לנושרים.

<דוד סמסון: אינטרני, עם סמל מוסד.

<דוד סמסון: זה עירוני ד' של ירושלים.

<דוד סמסון: בית ספר אינטרני לכל דבר.

<דוד סמסון: התלמידים מרגישים שזה הבית שלהם.

<דוד סמסון: יש אוכל בבית ספר כל יום, אז הם באים, ובסוף השנה צריכים לגרש אותם – אומרים: שנת הלימודים הסתיימה, לכו, כי הם באים לא בשביל הלימודים אלא הם באים בשביל החברה.

אברהם נגוסה: אתה אומר שמשרד החינוך או הרשות המקומית צריכות להפעיל תוכנית או בית ספר כזה – זו ההמלצה שלך?

<דוד סמסון: כן, עוד מודלים כאלה.

<דוד סמסון: היא מפעילה.

<דוד סמסון: זה קיים.

<דוד סמסון: פשוט לשכפל את ההצלחה במקומות אחרים.

אברהם נגוסה: אני חושב שבהזדמנות הבאה, בדיון הבא נשאל את משרד החינוך – יעשו שיעורי בית ויענו לנו, האם ניתן לעשות את זה.

<רוני אקלה: אני חושב שהרשויות המקומיות או מישהו שמייצג אותן- - -

אברהם נגוסה: בבקשה.

<שמעון סיאני: שלום, שמי שמעון סיאני, מנכ"ל עמותת ידידים.

<שמעון סיאני: אנחנו כארגון קמנו בשביל לסייע בקליטת עלייה, כשהגיע גל העלייה ב-90' וב-91'.

<שמעון סיאני: אנחנו היום מפעילים תוכניות ברצף של מגיל 6 עד 36.

<שמעון סיאני: רובן הן סוג של מניעת נשירה.

<שמעון סיאני: חלק שמענו פה, על תוכנית סיכויים.

<שמעון סיאני: אני רוצה לציין כמה דברים שעלו פה מתוך הדיון.

<שמעון סיאני: אחד, מחקר שנעשה על בוגרי תוכנית סיכויים עד חמש שנים מהשחרור הראה ש-100% מהם משולבים במסגרות.

<שמעון סיאני: 79% מהם לא חזרו לפשיעה, 56% התגייסו לצה"ל, אז עכשיו אנחנו עובדים עם צה"ל כדי למנוע נשירה מתוך צה"ל.

<שמעון סיאני: אני מספר זאת, כי אני חושב שאפשר ללמוד ממודלים של הצלחה, מה כן אפשר לעשות.

<שמעון סיאני: כמה דברים ברורים היום בנושא קליטת עלייה: אחת, זה מחייב תוכנית של רצף; זה לא נגמר אחרי שנה, שנתיים או שלוש.

<שמעון סיאני: לכן צריך לבנות פה משהו שמאפשר רצף.

<שמעון סיאני: שתיים, יש השאלה הגדולה, של מי האחריות: משרדי ממשלה, עמותות, ויותר מזה – הורים או המוסדות.

<שמעון סיאני: אני חושב שבמודל שאנחנו מציגים עכשיו, במודלים שאנחנו מאוד מאמינים בהם, שהצליחו, אפשר לראות את השילוב.

<שמעון סיאני: המודל הזה של תוכנית סיכויים, שאחר כך התרחב גם לתחום של נערות וגם לתחום אחר, באמת מאפשר, כי יש ועדת היגוי עליונה, שיושבים שם גם משרד הקליטה, גם משרד הרווחה, גם משטרת ישראל, ויש גם ועדות היגוי יישוביות, ואז ממילא אנחנו כארגון, שהוא גם ארגון מפעיל וגם ארגון שמגייס 50% מהתקציב, שזה גם חשוב לומר, יכולים להכשיר את הלוחמים בשטח.

<שמעון סיאני: אז ראשית, זה מאפשר רצף, ה-50% מאצ'ינג הזה; שתיים, שיתוף הפעולה, שהוא בין משרדים או בין הרשויות, שהם אנשי המקצוע לבין ארגון של מגזר שלישי מאוד מוכיח את עצמו, כי מגזר שלישי יכול לגדל אנשים שהם גם רגישי תרבות, אבל גם להכשיר אותם, לעשות את זה בצורה מקצועית ברמה גבוהה.

<שמעון סיאני: דבר נוסף, אנחנו עובדים בתוך הקהילה, ואנחנו דופקים בדלת של העולה החדש.

<שמעון סיאני: התוכנית הזאת מביאה אותנו אליו הבית.

<שמעון סיאני: אנחנו לא רק מוציאים אותו למסגרות – שזה חשוב; אלה דברים מאוד חשובים, אבל הרבה פעמים בתוך הקהילה, אני חושב שצריך להתרגל לדבר על שמות של אנשים.

<שמעון סיאני: לא כל הילדים העולים; יש להם שם, יש להם תעודת זהות, ויש להם רגישות ויש להם הורים.

<שמעון סיאני: הדבר הראשון שאנחנו צריכים לעשות כשאנחנו דופקים בדלת, זה להציג את מה שאנחנו עושים, ולבקש מההורה, גם אם הוא אלכוהוליסט או מסומם או נמצא במקום קשה, שיאשר לנו בחתימת ידו, שהוא מוכן שנעבוד עם הילד שלו.

<שמעון סיאני: שיידע מה הולכים לעשות עם הילד שלו.

<שמעון סיאני: הסיפור הזה של כניסה מושכלת לבתים, הוא הסיפור החדש.

<שמעון סיאני: הסיפור שמאפיין את הקליטה היום הוא של אינדיבידואלים.

<שמעון סיאני: לכל אחד יש מסלול ההתקדמות האישי שלו והבעיות האישיות שלו.

<שמעון סיאני: לכן אנחנו צריכים לפתח מודלים שמגיעים לבן אדם, איפה שהוא נמצא.

<שמעון סיאני: חלק מהאנשים האלה יגיעו למרכזים – זה בסדר גמור, אבל חלק לא יגיעו למרכזים.

<שמעון סיאני: צריך או למשוך אותם למרכזים, או לבנות להם מסלול שהם נמצאים שם.

<שמעון סיאני: בנוסף, ננסה לעשות את המעבר של להפסיק לדבר על מניעת נשירה, ונדבר על מיצוי הכישרונות של העולים החדשים.

<שמעון סיאני: מגיעים לפה ילדים עם כישרונות גדולים.

<שמעון סיאני: אנחנו רגילים לדבר על טראומות במדינה, כי אז יש תקציבים, אבל אני חושב שצריך לעשות לאט-לאט את המעבר.

<שמעון סיאני: הקומה הראשונה היא מניעת נשירה, אבל אחר כך מה נעשה אתם, כדי שיישארו בעסק?

<שמעון סיאני: מחקרים שאנחנו עשינו בתחום מניעת נשירה הראו, למשל, שתמיכה רגשית חשובה לא פחות מתמיכה לימודית.

<שמעון סיאני: איך מודדים תמיכה רגשית - סיפור שלם, שאלות של מחקר, אבל ברגע שמישהו ירגיש שהוא חלק מהעניין, הוא בעצמו ירצה להתנדב בחזרה, הוא בעצמו לוקח אחריות על החיים שלו, אז נראה פה אנשים שלא נצטרך להתעסק עם מניעת הנשירה שלהם, והם יפעלו באופן חיובי.

<שמעון סיאני: בנוסף, יש שולחנות עגולים.

<שמעון סיאני: אני חושב שאתה כיושב-ראש הוועדה צריך לפנות גם לשולחן העגול של משרד החינוך וגם לשולחן העגול של משרד ראש הממשלה, ולזהות את כל המוטיבים שאמרנו פה.

<שמעון סיאני: להפעיל תוכניות ברצף, להפעיל תוכניות רגישות תרבות ובתוך הקהילה, שמביאים את האנשים אל הבית, וזה גם מה שהעלו החבר'ה מבני מבני עקיבא, איך מכינים את החברה הקולטת לקלוט ברגישות הנכונה, כי חלק זה עניין של שפה, אבל חלק זה עניין של שפה תרבותית ורגישות רב-תרבותית, ואנחנו בסך הכול בונים פה מדינה ולא רק שבטים, אז אנחנו רוצים לחבר את כלל האוכלוסייה, לאהוב את כלל האוכלוסייה ולהכיר את הרגישות של כלל האוכלוסייה, אבל החסמים הבירוקרטיים, אדוני יושב-ראש הוועדה – אתה חייב לפעול.

<שמעון סיאני: היום האוצר מקשה עלינו בתכנון אסטרטגי ארוך טווח, בבניית תוכניות ארוכות שנים.

<שמעון סיאני: הרגו את המיזמים המשותפים; אין כבר מיזמים משותפים כמעט.

<שמעון סיאני: עשו אותם בעייתי.

<שמעון סיאני: כל הסיפור של התמיכות - שאתה מקבל את התמיכה באוקטובר, וצריך לנצל אותה עד דצמבר, פשוט מאבד את האפשרות לעשות פעילות אפקטיבית, והשיטה היא, ואני יכול להוכיח אותה גם כלכלית – אפשר באותו תקציב, בלי להוסיף שקל אחד – לעבוד יותר נכון.

<שמעון סיאני: אני חושב שהחברים שלנו ברשויות המקומיות יכולים להעיד על זה.

<שמעון סיאני: אנחנו נמצאים היום בכ-120 ישובים בארץ.

<שמעון סיאני: עובדים בשקט, ובלי תקשורת, אפשר כשיש החמצן הבסיסי הזה אפשר לעשות פה שיתופי פעולה טובים, כי גם התקדמנו כמדינה.

<שמעון סיאני: אנחנו יודעים לעבוד ביחד, משרדי ממשלה עובדים אחד עם השני, אנחנו רואים ברכה מהעבודה המשותפת הזאת.

<שמעון סיאני: החסמים האלה, צריך לעזור לנו לשחרר אותם.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך.

אברהם נגוסה: אשמח מאוד – זה יעזור גם לוועדה – אם אתה יכול לכתוב את הדברים האלה, כדי שנוכל לפנות לאוצר, ולבנות - מה שאתה אומר זה מיזם משותף, שיכול לחבר את כולם כדי להצליח בנושא.

אברהם נגוסה: תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: אלכס, בבקשה.

<אלכס שמידט: שמי אלכס שמידט.

<אלכס שמידט: אני מנהל מחלקה לעלייה וקליטה – פעם היה לנו שם: היחידה לטיפול לתלמידים עולים, בעיריית רמת גן.

<אלכס שמידט: אני גם מייצג ארגון מנהלי קליטה ועלייה בארץ.

<אלכס שמידט: זה ארגון יחסית חדש שהוקם.

<אלכס שמידט: יש לנו גם גישה עם יו"ר הוועדה, שמוקם במרכז לשלטון מקומי.

<אלכס שמידט: משרד החינוך בשעות הבוקר, משרד הקליטה בשעות הפנאי, עמותות בשעות הפנאי.

<אלכס שמידט: אין מישהו אחד שרואה את הילד.

<אלכס שמידט: מרוב האנשים שמטפלים, אנחנו לא רואים את המשפחה ולא את הילדים.

<אלכס שמידט: הרשויות מקומיות – צריך מישהו אחד, לראות את המשפחה.

<אלכס שמידט: רוב המחלקות לעלייה וקליטה ברשויות מקומיות הן לא כמו, למזלי, ואני אומר - עיריית רמת גן נמצאת באגף החינוך, ויושב עם כל המחלקות באגף החינוך ורואה את הילד – או נפרד, או הם נמצאים איפשהו ברווחה.

<אלכס שמידט: זה אומר שיש להם קושי לשתף פעולה, וקושי לקבל מידע ממשרד החינוך, ממנהלי בתי הספר.

<אלכס שמידט: אני שמח שיש ירידה משמעותית בפשע, כי יש גם קצין מניעה מצוין – צורי, שאנחנו עובדים אתו, אז יש לנו 64% ירידה בפשיעה בעיר בקרב ילדים עולים, אבל יש פה קושי, וצריכה להיות ועדה משותפת עם ועדת החינוך, שתעזור למנהלי מחלקות לעלייה וקליטה, לשתף פעולה עם מנהלי מחלקות חינוך או מישהו שאחראי על חינוך ברשויות מקומיות, כי לא נותנים.

<אלכס שמידט: יש מחסומים.

<אלכס שמידט: גם יש מחסום מבחינת לקבל מידע ממנהל בית ספר למישהו שאחראי על קליטה ועלייה.

<אלכס שמידט: יש מחסום, ולכן אנחנו לא רואים.

<אלכס שמידט: אז יש הרבה עמותות, שאף אחד לא מכיר, מי מפעיל שם ואילו תוכניות.

<אלכס שמידט: אז אם יש ברמת גן מישהו אחד שרואה, אנחנו גם עובדים עם משרד הקליטה, גם עם חינוך וגם עם העמותות.

<אלכס שמידט: בסופו של דבר אנחנו רואים את התוצאות בשטח.

<אלכס שמידט: לגבי מנהלי בתי ספר, ואנחנו דיברנו על זה עם מאיה בשבוע שעבר במרכז לשלטון מקומי, שנפגשה עם מנהלי מחלקות לעלייה וקליטה - למנהלי בתי ספר אין מושג מהו ילד עולה.

<אלכס שמידט: בלי שאני פוגע באינטליגנציה שלהם – אין להם זמן.

<אלכס שמידט: חוזר מנכ"ל הוא דבר מסובך.

<אלכס שמידט: בואו ננסה לקרוא את זה פה יחד, ונראה מה נבין מזה.

<אלכס שמידט: צריכות להיות השתלמויות, הכשרות ממנהלי בתי ספר, למנהלים שאחראיים על חינוך ברשויות מקומיות, כי לאף אחד לא ברור מהו ילד עולה.

<אלכס שמידט: כפי שנאמר פה, עד עשר שנים, עד שנה, שנתיים, אנחנו מדברים על הרבה מאוד הגדרות לא ברורות, אז צריך להיות קו אחד עם הגדרה ברורה, מה אני יכול לקבל, במירכאות, מהחינוך, מהקליטה או ממקום כזה או אחר.

<אלכס שמידט: אנחנו צריכים משאבים למגשרים.

<אלכס שמידט: מה שמאיה אמרה – ואנחנו אומרים כל יום תודה על מה שהיא נותנת, אבל בעיריית רמת גן אנחנו מפעילים שלושה על חשבון הרשות.

<אלכס שמידט: הרשות עשירה, יש להם כספים – לא, זה פשוט כי ראש העיר רואה בזה חשיבות, לתת תמיכה לילדי עולים, אז אנחנו מפעילים מגשרים, אבל אין תקציבים למגשרים.

<אלכס שמידט: יש חוקים מאוד נוקשים.

<אלכס שמידט: צריכה פה פנייה לשר החינוך - אנחנו צריכים מגשרים, כי הם מאוד חשובים בשטח, מה שנאמר כאן.

<אלכס שמידט: צריך תקציבים.

<אלכס שמידט: ודבר אחרון, דובר פה על נשירה.

<אלכס שמידט: נשירה זו התוצאה, וזה מתחיל בגיל הרך.

<אלכס שמידט: אמר פה אלי, שצריך להיכנס לבתי הספר, לא צריך להיכנס לגני ילדים.

<אלכס שמידט: אין שום תוכנית במשרד החינוך, שמטפלת בילדים בגיל הרך.

<אלכס שמידט: שוב, אחזור לעיריית רמת גן – אנחנו מטפלים, נותנים מעל 150 שעות בהוראת עברית בגני ילדים לבני עולים, לדור שני, בלי להתחשב ולראות אם יש לו אבחונים או בעיטת.

<אלכס שמידט: פשוט מתגברים ילדים בגיל הרך.

<אלכס שמידט: אנחנו מכניסים מגשרת לגיל הרך.

<אלכס שמידט: היא רק מטפלת בגיל הרך – נפגשת עם ההורים נון סטופ, נפגשת עם הגננת, עם הצוות החינוכי, אבל אין תוכנית.

<אלכס שמידט: ראש תחום שפות במט"ח בעד לפתח תוכנית.

<אלכס שמידט: יש כבר תוכניות.

<אלכס שמידט: מה שמדהים אצלנו במדינה, כנראה, שיש תוכניות לכל דבר, ופשוט לא מפעילים אותן.

קריאה: אבל לעולים, לא לבני עולים.

<אלכס שמידט: כן, אבל לפחות בוא נתחיל מעולים.

<אלכס שמידט: יש תוכניות, ואין מישהו שמפעיל בשטח.

<אלכס שמידט: צריך להבין – מנהל בית הספר או הגננת או הרכזת, בשבילם הילד העולה או בני עולים הוא חייזר.

<אלכס שמידט: לא מבינים למה הילד הזה נולד באיכילוב, והוא לא יודע עברית, ולמה ההורים אומרים לו: דבר רוסית או דבר אמהרית או כל שפה, וכל המחקרים אומרים שיש חשיבות לדור שניות.

<אלכס שמידט: זה תורם למדינה, לכלכלה ולכול, אבל איכשהו זה לא מחלחל לשטח.

<אלכס שמידט: שוב – משרד החינוך צריך להפעיל הרבה מאוד תוכניות והכשרות.

<אלכס שמידט: למשל, אנחנו מפעילים השתלמות להוראת עברית כשפה שנייה למורים.

<אלכס שמידט: זה קורה רק ברמת גן, יש לנו 36 מורים שלומדים איך ללמד הוראת עברית כשפה שנייה.

<אלכס שמידט: למה אין את זה ברשויות מקומיות אחרות - שאלה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: ישיאלם פקדה, המועצה לשלום הילד.

<ישיאלם פקדה: אני רוצה להתחבר לסוגיית הנשירה ומה שדיברו כאן על שיתוף ההורים בכל מה שקורה לילדים.

<ישיאלם פקדה: אני רוצה לספר לכם סיפור של ילד, מתוך הפניות שמגיעות אלינו למועצה לשלום הילד.

<ישיאלם פקדה: ילד ממרכז הארץ – זה קשור להפניית יתר של ילדים לחינוך המיוחד, שזה נשמע כמו סיפור מהעבר אבל זה קיים; זה קורה הרבה בשתי ערים במרכז הארץ, לפי הפניות שמגיעות אלינו – ילד שכבר נמצא בחינוך המיוחד, מורחק מהמסגרת על בעיות התנהגות, ובמקום שהמסגרת תתמודד עם בעיות ההתנהגות של אותו ילד במסגרת החינוך המיוחד, הרחיקה אותו בשל בעיות התנהגות בטענה שהוא מסוכן לעצמו.

<ישיאלם פקדה: הם דרשו מההורים, לקחת את הילד לפסיכיאטר.

<ישיאלם פקדה: הפסיכיאטר קיבל את המכתב מבית הספר, ההורים והילד עומדים מולו.

<ישיאלם פקדה: הם אפילו לא התיישבו, והוא רושם תרופה פסיכיאטרית לילד, ודורש ממנו לקחת.

<ישיאלם פקדה: ההורים, כמובן, מתנגדים, בטענה שהילד שלהם בריא, והם לא רוצים לתת לו תרופה פסיכיאטרית.

<ישיאלם פקדה: כך הילד ממשיך להיות בבית.

<ישיאלם פקדה: ההורים לא מתמצאים - זה אומר שהמערכת מנצלת את חוסר-ההתמצאות של ההורים, את חוסר-היכולת הכלכלית של ההורים; ההורים לא יכלו לקחת את הילד הזה לאבחון פרטי מיידי – הם לא מתמצאים, לא יודעים איך עושים את זה.

<ישיאלם פקדה: עד שמגיעים, מחפשים איך עושים את זה ומגיעים לשירותי הרווחה - הם מפנים אותם לקופת החולים, שם יש תור המתנה מאוד ארוך, עד שהילד אובחן.

<ישיאלם פקדה: בינתיים הילד חודשיים-שלושה ברחוב.

<ישיאלם פקדה: הסיפור שלו מגיע אלינו- - -

אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת טלי פלוסקוב מכולנו.

<ישיאלם פקדה: הילד פונה למישהי ברחוב, מספר לה את סיפורו, וכך הסיפור מגיע אלינו.

<ישיאלם פקדה: אנחנו פונים למשרד החינוך, מתקיימת ועדה מיוחדת בעניינו, לשם הגיע אותו פסיכיאטר שהורה על מתן תרופה, והוא באותה ועדה מורה לאשפז את הילד מיידית, כי הוא מסוכן, מבלי לראות אותו חודשים.

<ישיאלם פקדה: גם ככה חודשים לפני ראה אותו דקה או שתיים, ורשם לו תרופה פסיכיאטרית.

<ישיאלם פקדה: הילד המשיך להישאר ברחוב, העובדת הסוציאלית לקחה אותו למיון בבית החולים.

<ישיאלם פקדה: שם בדקו אותו, והתברר שלילד אין בעיה, שמצריכה טיפול פסיכיאטרי, הילד לא מסוכן לעצמו, וכך הילד חוזר למסגרת לאחר חמישה חודשים.

<ישיאלם פקדה: זו נשירה או הנשרה או הפניית יתר של ילדים עולים לחינוך המיוחד.

<ישיאלם פקדה: אותו דבר קרה לילד ממוצא רוסי.

<ישיאלם פקדה: אותו תהליך – יש לו אבחון מסודר, יש ועדה שהחליטה איפה הוא צריך להיות, אבל הוא הופנה לאותו פסיכיאטר, ונאמר לאבא: הפסיכיאטר הזה ימצא לו מסגרת שתדאג לו לפתרון תחת קורת גג אחת.

<ישיאלם פקדה: מסתבר שזו מסגרת לילדים עם בעיות נפשיות.

<ישיאלם פקדה: התופעה הזאת - אנחנו שומעים דרך שתי הדוגמאות האלה - רווחת העיר המדוברת הזאת ובערים נוספות במרכז הארץ.

<ישיאלם פקדה: אני חושבת שמשרדי החינוך והבריאות והוועדה צריכים לתת את הדעת על הדבר.

<ישיאלם פקדה: תודה.

אברהם נגוסה: יש מישהו ממשרד הבריאות?

אברהם נגוסה: לא.

אברהם נגוסה: בבקשה, ליליה קימיאגרוב.

<ליליה קימיאגרוב: שלום, אני נציגת עמותת פורום הורים עולים.

<ליליה קימיאגרוב: אנחנו עשינו בהזמנה של משרד הקליטה ב-2006 מחקר ששמו: הסתגלות סוציו-תרבותית של משפחות עולים והשפעתה על תהליך נשירת המתבגרים מבתי ספר.

<ליליה קימיאגרוב: כחלק ממענה העמותה עשינו מיזם משותף מאוד חשוב עם משרד הקליטה, עם שרה כהן, משרד הרווחה, תוכנית משפחה תומכת.

<ליליה קימיאגרוב: אני מלווה של התוכנית, פועלת בשטח.

<ליליה קימיאגרוב: הנושאים המדוברים היום הם הנושאים המרכזיים שאנחנו עובדים אתם במשך כתשע שנים שהתוכנית קיימת בעשר ערים בארץ, ואנחנו עובדים עם התופעה המצערת, שהנשירה והמצוקה הובילו בני נוער לפתיחת תיקים ולעולם העבריינות.

<ליליה קימיאגרוב: בהסתמך על ניסיוננו העשיר ועל שיתוף הפעולה עם שירות המבחן לנוער ורשויות במוסדות שונים, לקחנו על עצמנו להיות החולייה המקשרת.

<ליליה קימיאגרוב: על-ידי כך אנחנו נותנים סיוע ועזרה להורים ולמתבגרים.

<ליליה קימיאגרוב: לאור הצלחת התוכנית אנחנו מחברים בין כל מיני גורמים, ועוזרים למשפחה לצאת מהמצב הזה, ולהוביל את הנערים ללימודים, לסיים את התיקים, לסגור בצורה מוצלחת.

<ליליה קימיאגרוב: אני חושבת שהתוכנית הזאת לא צריכה להיות רק חלק מהמדינה, כלומר תקצוב של חלק משרד הקליטה, אלא ילדים זה העתיד שלנו, זה העתיד של המדינה, ולכן חשוב שהתוכנית תהיה ממומנת באופן מלא מהמדינה.

<ליליה קימיאגרוב: אני רואה בשטח בקשה של קציני המבחן, להנחיל את התוכנית לא רק לעולי חבר העמים אלא גם לשאר הקבוצות של העולים, במיוחד לעולי אתיופיה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: חברת המתנ"סים, מישל בן שטרית, בבקשה.

<מישל בן שטרית: ראשית, החברה למתנ"סים פועלת בכמעט 160 רשויות.

<מישל בן שטרית: יש לנו לא מעט מקומות שאנחנו רואים התייחסות של או שלוחות או מיקוד עבודת עולים בתוך המתנ"סים.

<מישל בן שטרית: הדבר המרכזי שאנחנו ערים לו הוא הסיפור של הקהילה.

<מישל בן שטרית: זה עלה פה מאוד חזק לגבי החברה הקולטת - איך הקהילה מתייחסת לקבוצות העולים.

<מישל בן שטרית: שם, לדעתי, אנחנו נמצאים בחסר כלשהו.

<מישל בן שטרית: הרבה פעמים אנחנו ממוקדים בעבודה או בקצה הרצף – לפעמים לטפל, או לפני קצה הרצף - תהליך מניעה, או עבודה עם ההורים, שהם הגורם הישיר, ושוכחים שהעולים חיים בתוך קהילה, והיות שהם חיים בתוך קהילה, בלי עבודה ומחשבה על כל מה שקורה בקהילה, והתייחסות של הקהילה למרכיבים של האוכלוסיות השונות – יש מרכיב מאוד משמעותי, שמדברים על הזהות, הזהות של הקבוצה.

<מישל בן שטרית: אם אנחנו רוצים לחבר בין אוכלוסיות, אנחנו לא יכולים לעשות שילוב בצורה אוטומטית, ברגע שנחבר אנשים יחד באותו מקום.

<מישל בן שטרית: זה לא יקרה, עובדה.

<מישל בן שטרית: המציאות מוכיחה לאורך שנים שזה לא קורה.

<מישל בן שטרית: יש ניכור מאוד חזק בחברה הישראלית.

<מישל בן שטרית: כשאנחנו מדברים על בני נוער, הרבה פעמים אנחנו שמים בני נוער עולים עם בני נוער שהם ותיקים, והם לא באותו יחס של התנהגות, כלומר אם אני לא משקיע אנרגיה מאוד גדולה, מצד אחד, בזהות של אותה קבוצה, ואני מדבר לא רק על בתי הספר אלא בעיקר על פעילות אחר הצהריים – שם הילדים נמצאים באופן חופשי.

<מישל בן שטרית: אם אין להם פנאי שהוא משמעותי – אגב, אחד המחקרים האחרונים, שעדיין לא פורסם, מדבר על הקורלציה בין פנאי משמעותי לנשירה מבתי הספר.

<מישל בן שטרית: הוכח שם בצורה מאוד ברורה, שילדים שנמצאים בפנאי משמעותי אחר הצהריים, באופן מובהק זה מונע נשירה.

<מישל בן שטרית: אחד לאחד.

<מישל בן שטרית: תנועות הנוער, למשל, זו דוגמה מרכזית לפנאי משמעותי, אבל לא רק.

<מישל בן שטרית: לא רוב בני הנוער מגיעים לתנועות הנוער, לצערנו.

<מישל בן שטרית: יש הרבה מסגרות נוער בחברה הישראלית, שבני הנוער לא נמצאים שם.

<מישל בן שטרית: אני חושב שאנחנו חייבים לתת דגש לממד הזה, של הפעילות אחר הצהריים, מה קורה עם הילדים, איזה פנאי משמעותי יש להם, איזו נגישות אנחנו נותנים לאותו פנאי משמעותי, שהוא גם פנאי איכותי, איך אנחנו מחברים אחר כך בין בני הנוער השונים בקהילה שלנו.

<מישל בן שטרית: שם צריך לתת דגש מרכזי, מעבר לעבודה שנעשית עם כל קבוצה, עם כל אפיון, עם כל אוכלוסייה, עם ההורים וכו'.

<מישל בן שטרית: אני פחות מרגיש בחברה הישראלית שיש על זה דגש, והוועדה פה צריכה לתת לזה התייחסות.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: כדי לעדכן אותך, דברים שנאמרו לפני שהגעת – בדרך כלל מה שנאמר היום בשיפור קליטת הנוער העולה, ולמנוע נשירה וגם הידרדרות ומצוקה, וכאן פה נציגי משרדי הממשלה והמגזר השלישי, העמותות, דובר פה בהסכמה שכולם רוצים לפעול, למגר את התופעה, בשילוב ידיים.

אברהם נגוסה: אני מדגיש את עניין שיתוף הפעולה והמיזם המשותף, זה הולך לכיוון משרד האוצר.

אברהם נגוסה: אני מדגיש את זה, כי את שייכת למפלגה של שר האוצר, ויש לנו פה נציגה שיכולה לעזור לנו.

אברהם נגוסה: לכן, שמעון, חשוב מאוד שתזרז את מכתבך, תציג לנו, והיא תעזור לנו לקדם יחד את העניין.

אברהם נגוסה: בקיצור, אין הכחשה - יש פה תופעה.

אברהם נגוסה: גם משרדי הממשלה, גם המגזר השלישי והעמותות, כולנו צריכים לשתף פעולה ולמגר את התופעה, כי אנחנו בונים חברה ולא שבט.

אברהם נגוסה: כך אמרת, שמעון, אם אני צודק.

אברהם נגוסה: בבקשה.

טלי פלוסקוב: קודם כל, אדוני היושב-ראש, לא יצא לי לברך אותך בתפקיד.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שלוועדה הזאת יש תפקיד מאוד חשוב, ובמיוחד בתקופה כל כך רגישה שכולנו חווים.

טלי פלוסקוב: שמעתי פה כמה דברים, שצריך לקחת בחשבון שניים מהם: אחד, אסור לנו לחסוך בשלב שאנחנו מטפלים בבני נוער, כי אם אנחנו היום נחסוך את השקל הזה, הוא בעוד שנתיים, שלוש, חמש, יהפוך לעשרות-אלפי שקלים.

טלי פלוסקוב: לכן אם נשקיע היום באותו ילד או בן הנוער, ונדאג לשעות אחרי בית הספר, לצורך העניין, כשאנחנו מדברים על שעות מערכת החינוך – נשים את זה בצד כרגע; כשאנחנו מדברים מה קורה אחרי בית הספר – שם אנחנו בבעיה.

טלי פלוסקוב: לכן אני בעד התוכניות.

טלי פלוסקוב: הייתי ראש עיר, וראיתי כמה תוכניות שמאוד צלחו.

טלי פלוסקוב: יחד עם זאת, אני מאוד מתחברת לנושא של השתתפות המדינה – אני מבינה שאני אומר וצריכה לשלם עבור מה שאני אומרת, אבל אני אומרת מה שאני מאמינה.

טלי פלוסקוב: לא ייתכן שרשות שאין לה יכולת כלכלית, לקחת על עצמה את התוכנית, תוותר על התוכנית.

טלי פלוסקוב: בדרך כלל הרשויות החלשות זה דווקא אלה שצריכות לטפל בבני הנוער, ושם יש הרבה עולים.

טלי פלוסקוב: לכן אני חושבת שהתנאי של השתתפות הרשות צריך לרדת פה בכלל מהפרק, כי הן דווקא אלה שלא מסוגלות להשתתף בסוג של מאצ'ינג לתוכניות הללו.

טלי פלוסקוב: אני בעד שהתוכניות הללו יפעלו ללא כל השתתפות הרשות.

טלי פלוסקוב: שתיים, כשאנחנו מדברים על המשפחה, על ההורים והשפעתם של ההורים על הילדים, שם צריך לשים דגש מאוד חזק.

טלי פלוסקוב: אנחנו יכולים לחנך את הילדים למה שאנחנו יודעים, אבל ברגע שהילד רואה בבית דברים אחרים, ברגע שהוא רואה שההורים שותים או שהם מרביצים, זה החינוך שהוא מקבל.

טלי פלוסקוב: הוא מבין שהמשפחה שלו זו דוגמה להמשך חייו.

טלי פלוסקוב: כאן אנחנו צריכים להשפיע, ולאתר את המשפחות האלה, שמכניסים לחינוך הילדים לא מה שאנחנו רוצים.

טלי פלוסקוב: אנחנו רוצים את טובת הילד ואת טובת החברה, כי שם אנחנו נקבל את עתיד המדינה שלנו.

טלי פלוסקוב: אנחנו מבינים היום שכל מה שאנחנו היום שותלים, יהיה העתיד שלנו בעוד עשר שנים.

טלי פלוסקוב: לכן צריך להגדיל את התוכניות גם לטובת המשפחה, ולראות איך אנחנו מגיעים למשפחה, כי דווקא המשפחות האלה לא כל כך משתפות פעולה, שזה גם נורא חשוב – איך אנחנו מגיעים למשפחות הללו, ומסבירים להורים שאנחנו לא נגדם; יש סוג של פחד – לוקחים את הילדים מהמשפחה, והפחד הזה הגיע גם מהמנטליות של המדינות שהם הגיעו מהם.

טלי פלוסקוב: מי שהגיע משם, מבין על מה אני מדברת.

טלי פלוסקוב: לכן אנחנו צריכים לשכנע אותם, לתת להם פלטפורמה להבין, שאנחנו לטובתם ולא נגדם.

טלי פלוסקוב: אנחנו כאן כדי לתת להם כלים נוספים להתמודד.

טלי פלוסקוב: הרי הרבה הורים רוצים באמת להתמודד עם זה, ולא יודעים איך.

טלי פלוסקוב: הם עומדים מול עובדה, כי אנחנו מדברים על בני נוער – זה הגיל המסובך והמורכב, ולכן אנחנו צריכים להיות לצדם, כדי ללמד אותם לחנך את הילדים.

טלי פלוסקוב: לכן בעיניי צריך לעבוד בשני קווים במקביל – אחד זה המשפחות, ההורים, והשני זה הילדים.

טלי פלוסקוב: אם נדע לתת את המענים האלה שם, וצריך לעשות את זה כמה שיותר מהר, כי כל שנה שאנחנו מאחרים, אנחנו מפסידים דור.

טלי פלוסקוב: לכן אם מישהו צריך למהר להגיש דוח - לא הבנתי; ראיתי את זה רק לאחרונה – למהר.

טלי פלוסקוב: אני לא חברה בוועדת הקליטה, אבל אהיה כאן לא פעם אחת, כי אני רואה חשיבות רבה.

טלי פלוסקוב: אני רואה המון משפחות, וראיתי בתור ראש עיר, וראיתי איפה הליקויים שלנו, איפה אנחנו שוגים, איפה אנחנו לא מגיעים.

טלי פלוסקוב: לכן, אדוני היושב-ראש, אני פה לצדך, וכל מה שנצטרך לעשות יחד, ככל שאוכל, אעזור ואתן יד.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: מי שבא מהמגזר השלישי, אני מאוד מברך, ואני יודע את תרומת העמותות מהמגזר השלישי.

אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב.

אברהם נגוסה: אני מאוד מברך על הפעילות שלכם, על העבודה החשובה מאוד שאתם עושים.

אברהם נגוסה: אני חושב שפה גם משרדי הממשלה, יש נכס חשוב, ולנצל אותו במובן החיובי למען קידום העולים, ולשלב ידיים.

אברהם נגוסה: אנחנו נקדם את הנושאים שעלו פה, וגם נעקוב אחרי זה.

אברהם נגוסה: אנחנו גם נקיים דיון נוסף בהקדם.

אברהם נגוסה: אני חושב שהיום בזה נסיים את הפגישה, אלא אם כן מישהו מרגיש מקופח, שלא דיבר.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<ורדה שרגאי: שלום, אני מייצגת פה את המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער.

<ורדה שרגאי: אני חושבת שמה שמאפיין את המינהל שלנו - אנחנו חלק ממשרד החינוך.

<ורדה שרגאי: החוזקות שלנו מתכתבות עם מה שאמרה חברתי ממכון ברוקדייל.

<ורדה שרגאי: יש אצלנו יחידה להנחלת שפה.

<ורדה שרגאי: העולים שמגיעים אלינו – קודם כל אנחנו מטפלים בנושא השפה שלהם, כי בלי ידיעת שפה אי-אפשר להמשיך הלאה.

<ורדה שרגאי: בנוסף, אנחנו אחראיים על כל כפרי הנוער.

<ורדה שרגאי: עצם זה שהילדים נמצאים אצלנו 24/7, אין להם פנאי.

<ורדה שרגאי: דיברו פה על מה קורה עם העולים בשעות הפנאי.

<ורדה שרגאי: אצלנו, הילדים, כל שעות הפנאי שלהם מלאות, ואז הם יכולים להתפתח בכל הכיוונים התפתחות אישית.

<ורדה שרגאי: הנושא של צוות.

<ורדה שרגאי: אין תרבות אחת של עולים דומה לשנייה.

<ורדה שרגאי: יש לנו צוות דוברי אמהרית ודוברי צרפתית ודוברי אנגלית, כך שלכל תרבות יש הצוות שלה.

<ורדה שרגאי: אני חושבת שזו החוזקה.

<ורדה שרגאי: דיברו פה על ההורים.

<ורדה שרגאי: אנחנו לא משאירים את ההורים מאחור.

<ורדה שרגאי: את כל התהליך אנחנו עושים יחד אתם.

<ורדה שרגאי: יש לנו אפס נשירה לגבי עולים שממש הגיעו לארץ.

<ורדה שרגאי: לגבי עולים ותיקים, מגיעים אלינו ילדים שמערכת החינוך לא יכלה לתת להם מענים – שם יש לנו נשירה, אבל נשירה קטנה.

<ורדה שרגאי: כאן המקום, השולחן הזה, אני קוראת, לתוך משרד החינוך, לתוך מערכת החינוך, וגם לעמותות למיניהן – אני חושבת שהבעיה היא באיתור ילדים שהמודל הזה של כפרי הנוער יכול לתת להם פתרון.

<ורדה שרגאי: אני חושבת שלא מכירים מספיק בחברה הישראלית את המערכת הזאת, ולצערי גם בתוך משרד החינוך, ואני אומרת פה משהו קשה, ומרשה לעצמי לומר את זה מתוך משרד החינוך – יש לנו שיתופי פעולה עם אגף שחר, אבל יש מחלקות שאני חושבת שצריך לחזק שם את שיתופי הפעולה כדי לאתר ילדים, שזו תהיה עבורם הזדמנות שנייה, ולא רק שלא ינשרו בסופו של דבר ממערכת החינוך, אלא יהיה להם ניוד חברתי גבוה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: ראינו זאת אתמול, ועשינו סיור בכפר הנוער הציוני וגם בבית אולפנה בהר נוף.

אברהם נגוסה: ראינו עבודה טובה, וראינו את העולים מכל הארצות.

אברהם נגוסה: זאת עבודה טובה.

<ורדה שרגאי: זאת הזדמנות להודות ליושב-ראש על הביקור, שהיה מאוד חשוב.

אברהם נגוסה: תודה רבה, הישיבה נעולה.