הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 19, פרוטוקול מספר 89, 2014-06-18 09:30

דב חנין: חברות יקרות, בוקר טוב.

דב חנין: זה תענוג להיות בוועדה של הכנסת שבה אומרים "בוקר טוב לכן", למרות שאגב לפי האקדמיה צריך לפתוח בלשון נקבה תמיד כשהנשים הן ברוב.

דב חנין: בואו וננסה לקדם את זה, ואצלנו בוועדה הנשים הן ברוב.

דב חנין: בוקר טוב לכן.

דב חנין: אנחנו מקיימים היום בכנסת יום מאד חשוב שעוסק בהעסקה עקיפה, בהעסקת כוח-אדם באמצעות גורמים מתווכים.

דב חנין: הדיון בוועדה למעמד האישה בנושא הזה הוא דיון מתבקש, כי כמו בכל סוגיה חברתית יש דמות לנפגעים ולנפגעות.

דב חנין: במקרים רבים, כשאנחנו מדברים על שאלות חברתיות, הנשים נפגעות יותר.

דב חנין: אין שום ספק שבתחום שאנחנו עוסקים בו היום, בנושא העסקה ישירה או העסקה עקיפה, נשים נפגעות יותר.

דב חנין: אני חושב שאנחנו נראה את זה, בצורה מאד ברורה, כשנדבר על נשים במקצועות טיפול, שזה הנושא שעומד על סדר יומנו.

דב חנין: אומר כמה מילים על ההקשר הכללי של הדיון שלנו.

דב חנין: אנחנו נמצאים בישראל במגיפה של העסקה עקיפה – העסקה באמצעות קבלנים, חברות כוח-אדם.

דב חנין: אנחנו שוברים שיאים בעולם המערבי בשיעור העובדים והעובדות שעובדים במתכונת הזאת.

דב חנין: אם בתחילת הדרך היה מדובר על תחומים ספציפיים כמו שמירה ועבודות ניקיון, היום אני מתקשה לראות תחום שבו לא עובדים ועובדות עובדות ועובדי קבלן: הוראה, אחיות, רופאים, ויש אפילו כבר מהנדסים שעובדים כעובדי קבלן.

דב חנין: ההעסקה הבלתי ישירה היא העסקה פוגענית.

דב חנין: תנאי העבודה של העובדים והעובדות, שעובדים בעבודה קבלנית, פחותים יותר ופחות טובים מאשר של עובדים שעושים את אותה עבודה ומועסקים בהעסקה ישירה.

דב חנין: הפגיעה בעובדות, הפגיעה בעובדים, היא ברורה.

דב חנין: אנחנו גם מדברים עליה ביום הזה בדיונים שיש בכל ועדות הכנסת.

דב חנין: אבל, זו גם פגיעה בשירות שהאזרחים והאזרחיות מקבלים כאשר הם מקבלים שירות לא על ידי עובדי המערכת אלא על ידי עובדי ועובדות קבלן.

דב חנין: אני מלווה, לאורך שנים רבות, את נושא הפרטת אחיות בריאות התלמיד – שירות בריאות התלמיד.

דב חנין: אנחנו קיימנו על הנושא הזה גם דיונים בוועדה הזאת וגם בוועדות אחרות של הכנסת.

דב חנין: אנחנו ראינו איך ההפרטה הזאת לא רק גורמת לאחיות לעבוד במתכונת בלתי-אפשרית ומזעזעת, אלא גם פוגעת בשירות שהתלמידים והתלמידות בבתי-הספר שלנו, בסופו של יום, מקבלים.

דב חנין: אז, זו פגיעה בעובדים, וזו פגיעה בשירות.

דב חנין: אבל, נקודה שלא מספיק ערים לה היא שזה עולה למדינה יותר.

דב חנין: זה עולה יותר כסף.

דב חנין: אנחנו עשינו את התחשיב הזה בנושא אחיות בריאות התלמיד, אבל אפשר לעשות את התחשיב הזה כמעט בכל מקצוע באותה רמה של דיוק.

דב חנין: אתם יכולים גם להבין את זה מתוך העובדה שכשמדובר בהעסקה קבלנית, לא רק צריך לשלם את תנאיו ועבודתו של העובד, אלא צריך גם לשלם לאותו קבלן, לאותו מעסיק שמעסיק אותו בפועל, וגם הרווחים האלה הם חלק מהעלויות שהמדינה צריכה לשאת בהן.

דב חנין: כמובן שמתעוררת השאלה איך דבר כזה ממשיך לקרות, כאשר זה גם פוגע בעובדות, גם פוגע בשירות וגם עולה למדינה יותר.

דב חנין: ההסבר, כמו תמיד, הוא שילוב של אינטרסים עם אידיאולוגיה.

דב חנין: מדובר פה, בהחלט, באידיאולוגיה שהיא אידיאולוגיה מאוד-מאוד מסוכנת.

דב חנין: היא נמצאת בעמדת מיעוט בציבור הישראלי, אבל בעמדת רוב בקרב מקבלי ההחלטות.

דב חנין: האידיאולוגיה הזאת היא אידיאולוגיה שחותרת לפרק את המדינה, לפרק את המערכות הציבוריות, שירות ציבורי רזה שלא עושה הרבה, ואם הוא קצת עושה – אז להעביר אותו דיאטה רצחנית.

דב חנין: ככל שהדיאטה תהיה רצחנית יותר – נגיע לשירות יותר רזה, וכשהוא יהיה נורא-נורא רזה וכבר לא יהיה מסוגל לעשות שום דבר – נגיד שהוא לא עובד טוב ונפריט אותו.

דב חנין: האידיאולוגיה המסוכנת הזאת היא משהו שצריך להיאבק בו.

דב חנין: צריך להיאבק בו לא רק בתמונת המאקרו, אלא גם בתמונת המיקרו.

דב חנין: הדיון שאנחנו מקיימים היום על נשים במקצועות הטיפול – אני רואה פה סביב השולחן נציגות של עובדות סוציאליות, ברוכות הבאות, של נשים שמועסקות בתחומים אחרים, ולא את כולן אני מכיר – הוא מאוד-מאוד חשוב.

דב חנין: אני מברך אתכן, ומקווה שהיום הזה, שאנחנו עושים אותו בכל ועדות הכנסת, יצליח לקדם אותנו למקום קצת יותר ראוי, כי הרי על זה אנחנו עובדות ועובדים פה.

דב חנין: תודה על ההשתתפות שלכם, ושיהיה לנו בהצלחה.

דב חנין: יש לנו כמה דוברות.

דב חנין: אני רוצה לתת את רשות הדיבור למיה חסקל שהיא עובדת סוציאלית ונציגת "עושים שינוי".

דב חנין: גברתי, בבקשה.

מיה חסקל: אני רק אדייק.

מיה חסקל: אני נציגת עמותא, שזה חטיבת העובדות הסוציאליות המופרטות באיגוד העובדים הסוציאליים.

מיה חסקל: אגיד משהו לפני שנראה איזה שהוא סרטון של פורום מקצועות הטיפול, אבל חשבתי על זה שאנחנו נמצאים במקום של אישים רבי מעלה ומה טוב יהיה להגיד איזה משפט על דמות רבת מעלה, בעיניי, שזה נורא מעניין כי היא מאגדת בתוכה כבר שלושה מקצועות נשיים מופחתי ערך, שהייתה מורה, עובדת סוציאלית והיא הקימה את בית-הספר הראשון לאחיות, והיא עשתה המון דברים.

מיה חסקל: אני רק אספר איך היא עלתה לי לראש.

מיה חסקל: אני נוטה לחטוא ולשתות קפה, ואז יש סוכרים חומים כאלה.

מיה חסקל: עשו משהו נורא יפה עם דמויות אישים, כשמאחורה כתוב עליהם למשל: אליעזר בן-יהודה וכו'.

מיה חסקל: 90% מהסוכרים האלה הם גברים כמובן, ובין ארבע הנשים שהיו שם נמצאת גם הנרייטה, ומה שכתוב מאחורה הוא: "העסקנית הסוציאלית הראשונה בישראל".

מיה חסקל: – "עסקנית".

מיה חסקל: כשפותחים דווקא אתרי אינטרנט כדי לקרוא על הנרייטה סולד, שומעים שהיא הייתה עוזרת סוציאלית, וזה אולי מסביר קצת משהו על הרצף הזה בין להיות עוזרת סוציאלית, שזה בעצם מקצוע התנדבותי – "אני עושה את זה בגלל הלב שלי, וזה מביא לי הרבה סיפוק, וסיפוק זה דבר מאד חשוב בחיים והוכח שזה פשוט גורם להמון אושר וזה מה שאנחנו רוצים.

מיה חסקל: אז אנחנו פשוט נתנדב כל חיינו ונעשה את זה" – לבין להיות עסקנית ולחשוב על זה שאם את עושה עבודה מקצועית עם המון אחריות, עם המון חשיבה באמת רצינית ואחראית כלפי החברה, פותחת את ארגון נשות הדסה, פותחת את בית-החולים "הדסה", שאני בטוחה שהיום היא הייתה מתקוממת על מה שקורה אתו, פותחת בית-ספר לאחיות וחושבת שהיא אמורה להיות מתוגמלת כראוי על הדבר הזה.

מיה חסקל: אנקדוטה נוספת מצחיקה ומעניינת לגבי הנרייטה – אני קוראת לה "הנרייטה" כאילו היא כבר ה-soul mate שלי – היא שהיא בעצם העובדת הסוציאלית היחידה שפניה נראו על שטר במדינת ישראל.

מיה חסקל: ב-1970 היה שטר של חמש לירות, שעליו הנרייטה סולד הייתה מצויירת יפה עם בית-חולים "הדסה".

מיה חסקל: אני חושבת שאולי זה עוד משהו שהתקבענו עלינו, כי בערך השווי שלנו נשאר איכשהו על חמש לירות לאורך השנים.

מיה חסקל: לצערי, היא ניסתה לקדם משהו ולהוביל אותו לאיזה שהוא מקום מאוד אחראי ומקצועי, ואנחנו קצת חוטאים ועושים רגרסיה נוראית גם למקצועות האלה אבל בכלל למעמד האישה.

מיה חסקל: נעבור לסרטון.

מיה חסקל: (מוקרן סרטון)

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: אכן העבודה שלהן היא הרווח של כולנו, אבל קודם כל העבודה שלהן היא הזכות שלהן והחובה של כולנו.

דב חנין: גברת חסקל, אני מחזיר לך את רשות הדיבור, אם את רוצה להשלים כמה דברים.

מיה חסקל: אתן לשירה לפרט.

דב חנין: בבקשה, גברתי.

דב חנין: אנא הציגי את עצמך למען הפרוטוקול.

שירה איתן: בוקר טוב.

שירה איתן: שמי שירה איתן, ואני עובדת סוציאלית.

שירה איתן: אני עובדת בשתי"ל, ואני רכזת פורום מקצועות הטיפול.

שירה איתן: מה שראינו כאן

שירה איתן: זה רק חלק מסדרת דוגמאות שאפשר להביא על מגוון מקצועות הטיפול גם בתחום הבריאות, גם בתחום הרווחה וגם בתחום החינוך.

שירה איתן: באמת אפשר לראות בסרטון, כמו שציינת, שאנחנו סובלים ממחלה חברתית – מחלה שצריך לרפא אותה, כי היא באמת פושה בכולנו ומערערת את כל המרקם החברתי ולא רק את מי שעובד במקצועות האלה.

שירה איתן: כמו שצוין פה, מקצועות הטיפול הם באמת חיוניים לכולנו בכל רגע נתון, אבל לא מוערכים מספיק לא חברתית ולא כלכלית.

שירה איתן: העובדות לא מקבלות תגמול הולם, ועובדות בתנאים פושעות, לפעמים ממש על גבול הפלילי אם לא פלילי מובהק.

שירה איתן: אי-אפשר להמשיך את העבדות המודרנית הזאת.

שירה איתן: אנחנו פה היום כדי להרים עוד דגל במאבק הזה, ואנחנו באמת חושבות שהמדינה צריכה לקחת אחריות על השירותים החברתיים: להפסיק את ההפרטה לאלתר, להעביר את כל העובדות להעסקה ישירה בכל התחומים למען טיפול ושירותים ציבוריים נגישים ושוויוניים.

שירה איתן: אמנם אני מרכזת את פורום מקצועות הטיפול, אבל אין לי בעיה לוותר על התפקיד הזה כבר מחר בבוקר ופשוט שלא יהיה בו צורך.

שירה איתן: אנחנו ממש מצפות שהמצב ישתנה ושעובדות יוכלו לעבוד בכבוד ובהעסקה ישירה.

שירה איתן: תודה.

דב חנין: גברתי, תודה.

דב חנין: אני רק רוצה לומר, למען האינפורמציה של משתתפות ומשתתפי הדיון הזה, שהנתונים שנמצאים בפנינו, שהם על-פי נתוני למ"ס, הם שבשנת 2009 הועסקו במקצועות הטיפול בישראל 272,000 עובדים.

דב חנין: אנחנו מדברים על 9% מסך-הכל כוח העבודה.

דב חנין: אגב, זה לא כולל מורות, רופאות ועובדות זרות המועסקות בסיעוד.

דב חנין: אנחנו מדברים על תחום העסקה מאד גדול.

דב חנין: זה סדר-גודל של 10%, בהסתכלות המצמצמת, מכוח העבודה הישראלי.

דב חנין: מתוך המועסקים בתחום הזה 87.8% הם מועסקות.

דב חנין: זאת אומרת, אנחנו מדברים על תחום שהוא נשי בשיעור, בסדר-גודל, של 90%.

דב חנין: כמובן, עובדות סוציאליות – לפי הנתונים שבפני, יש בישראל היום כ-15,000 עובדות סוציאליות, ומתוכן, לפי הנתונים האלה, היום מועסקים 6,000 בשירותים מופרטים, זאת אומרת במסגרת העסקה קבלנית.

דב חנין: כמעט חצי מהעובדות הסוציאליות עובדות במתכונת מופרטת.

דב חנין: זה נתון מאוד-מאוד מדאיג ומאוד מצער.

דב חנין: החברה חייבת חוב גדול לעובדות ולעובדים הסוציאליים.

דב חנין: היא שולחת אותם להתמודד עם התחומים הכי קשים והתחומים שבהם המדיניות החברתית מייצרת את הנזקים – ההפקרה וההזנחה – ומובילה לתוצאות מאוד קשות.

דב חנין: למקומות האלה נשלחים, נשלחות, עובדות שהן לא עובדות מדינה.

דב חנין: הן עובדות שהן בעצמן קורבנות של מערכת שעוברת הפרטה ופגיעוּת.

דב חנין: עורכת-הדין קרן גרינבלט.

קרן גרינבלט: קודם מיה תדבר.

מיה חסקל: אני אשלים.

דב חנין: מיה תשלים.

דב חנין: בבקשה.

דב חנין: אתן מנהלות את זה מצוין.

דב חנין: אני מרגיש שאני לא תורם לתהליך.

דב חנין: אין בעיה.

דב חנין: קדימה.

דב חנין: קודם כל, זו ועדה למעמד האישה, ולכן טוב שנשים תנהלנה אותה.

מיה חסקל: אנחנו גם מנהלות רוחבית, וזו צורה אחרת של ניהול.

מיה חסקל: צריך להכיר אותה.

דב חנין: כל הכבוד.

דב חנין: אכן כך.

מיה חסקל: אמשיך את דבריך כי באמת ציינת דברים מאוד משמעותיים שאני רציתי שנדגיש אותם.

מיה חסקל: אנחנו אפילו לא יודעים אם זה 6,000 או 7,000 עובדות סוציאליות, בעיקר בגלל שאין באמת נתונים וכאילו במכבסת המילים של איזה צורות של מיקור חוץ והפרטה יש כבר אי-אפשר לעקוב אם עובדת היא עובדת במיקור חוץ בתקציב פעולה.

מיה חסקל: אני אפילו כנראה לא יודעת את כל המילים.

מיה חסקל: צריך לכסיקון מיוחד לדבר הזה.

מיה חסקל: אבל צריך להבין שבאמת התופעה הזאת היא תופעה שגם מפריטים את השירותים החברתיים עצמם, גם עושים העסקה קבלנית של העובדים במקומות שהם כן של המדינה כמו ברשויות מקומיות עם הפרטה משנית בתוכן, וכבר אי-אפשר באמת לעקוב אחרי התופעה הזאת ולראות מה המגמות והשיקולים שנעשים בתוך המסגרות האלה.

מיה חסקל: אתן כמה דוגמאות קטנות.

מיה חסקל: אני יושבת כאן אתכם, ואני עובדת במרכז מניעת אלימות, ואני לא אגיד איפה, אבל אני מאוד מוטרדת כי אתמול אישה – שיצאה משני סבבים של מקלטים, שלוש שנים היא מטופלת אצלי עם שני ילדיה ושני ילדיה גם מטופלים אצלנו – הגרוש שלה שוב הגיע אליה הביתה עם סכין ושוב יש שיקול נוסף וחשיבה נוספת עכשיו על הוצאה נוספת, על סבב שלישי במקלט.

מיה חסקל: זה משהו שמאוד קשה לי כרגע להיות אתכם באמת בלבי ובראשי.

מיה חסקל: אבל אני חושבת על זה שבסך-הכל ב-11 השנים שאני עובדת סוציאלית הייתי מועסקת רק בעמותות ורק בחברות כוח-אדם כאלה ואחרות וגם בתוך מרכז מניעת אלימות ברוב המרכזים למניעת אלימות הם עם עובדות סוציאליות שחלקן עובדות רשות וחלק עובדות תחת איזו שהיא עמותה כלשהי, ולא משנה אפילו אם היא איגוד דוברי האנגלית בישראל; זה לא צריך להיות גם קשור למקצוע.

מיה חסקל: אני חושבת על אותה אישה שאני מלווה שלוש שנים – אותה עיר שאני עובדת בה העסיקה אותי עכשיו כעובדת עירייה, וזו פעם ראשונה שאני עובדת עירייה, וזה כארבעה-חמישה חודשים, ואני מרגישה שיש לי כרטיס של עובדת עירייה – אני חושבת על אותה אישה והאם היא הייתה ממשיכה להיות מועסקת בעצם על-ידי עובדת סוציאלית שהיא עובדת קבלן הייתה נדרשת להכיר שלוש נשים שונות במהלך הטיפול של שלוש השנים האלה: שלוש פעמים אותה עם ילדיה ואותה היא, והיא צריכה להכיר ולספר מחדש את הסיפור הטראומטי של האלימות הקשה שהיא עברה, של הטראומות ושל העיבוד של הדברים שהיא עובדת, של ההתמודדויות שלה, של הקושי במציאת תעסוקה, קושי במציאת דירה, קושי בחיי העצמאות.

מיה חסקל: זה נהדר לספר סיפור כזה שלוש פעמים, וגם נהדר לעשות תהליך איכשהו בשלוש הפעמים האלה שאת מספרת את זה וחוזרת על זה.

מיה חסקל: גם השיקולים המקצועיים נפגעים בתוך הדבר הזה.

מיה חסקל: עבדתי גם בפנימייה של ילד ונוער חמש שנים – פנימייה מאוד משמעותית.

מיה חסקל: זו רשת של פנימיות.

מיה חסקל: יש להם חמש פנימיות, ד.י.ש., ואין לי בעיה להגיד את שמם.

מיה חסקל: אני כבר לא עובדת אצלם.

מיה חסקל: השיקולים המקצועיים נהדרים.

מיה חסקל: ילד או נער, שאנחנו חושבות מבחינה מקצועית שהוא יכול לחזור לקהילה, יכול לחזור לבית-ספר רגיל בקהילה שלו, להוריו, אותו מנהל, ואולי הוא הסגן ואולי הוא היה צריך להיות, אומר: מה פתאום?

מיה חסקל: לא צריך להחזיר אותו.

מיה חסקל: בואי ונחשוב עוד פעם.

מיה חסקל: כל הועדה של נער כזה זו הועדה כספית שעוברת לאותה עמותה, לאותה חברה.

מיה חסקל: אני יכולה להגיד שתנאי השכר של שני האנשים שמנהלים את חמש הפנימיות האלה טובים מאוד, ואפילו חגגנו איזה שהוא ערב צוות אצלם בבית, בית שאני כנראה לא אוכל אי פעם להגיע אליו.

מיה חסקל: אבל זה בדיוק העניין.

מיה חסקל: אותו ילד, אותו נער, נשאר.

מיה חסקל: השיקולים המקצועיים שלנו לפחות לגבי להחזיר אותו לקהילה ולספק לו באמת את הטיפול הנאות בקהילה עם המשפחה שלו נמנעים מהמקום הזה של היכולת של אותו מנהל של עמותה או של מסגרת להשאיר למרות הכל את הנער אצלו במסגרת.

מיה חסקל: אני אגיד עוד שני דברים מאוד חשובים.

מיה חסקל: אפילו הצלחנו לקדם, במהלך שלוש השנים האלה, דברים.

מיה חסקל: באמת רציתי להגיד שהסרטון צולם לפני שנתיים, ויש לי הרגשה של עמידה במקום, אבל הצלחנו לקדם.

מיה חסקל: הצלחנו לקדם ב-2011 את הנושא של שכר מינימום ענפי לעובדות סוציאליות מופרטות.

מיה חסקל: זה אומר שעמותות וחברות, שהן בסך-הכל, וגם אקריא את המשפט הזה, "גופים שמתוקצבים על-ידי המדינה ופועלים שלא על-פי הנחיותיה הברורות ואין גורם שמפקח ומוודא את קיום ההנחיות", זאת אומרת קיבלו הנחיה לעשות שכר מינימום ענפי לאותן עובדות סוציאליות.

מיה חסקל: במשך שלוש השנים האלה שכר המינימום הענפי הזה לא נאכף.

מיה חסקל: יותר מ-50% מהמסגרות האלה, שממשיכות להיות ממומנות על-ידי המדינה וממשיכות לזכות במכרזים – עמותת "קשת" לא מתגמלת את העובדים שברשותה, ויש להם הרבה מסגרות, ולא מתקצבת את העובדים שברשותה ומקבלת מכרז: הוסטל חדש.

מיה חסקל: איך היא מקבלת במכרז הוסטל חדש, אם היא לא מקיימת את תנאי השכר שהיא אמורה לקיים במשך שלוש שנים?

מיה חסקל: זה חוק שלא אני המצאתי, ואני לא ממונה.

מיה חסקל: אמרתי קודם שאישים רבי מעלה יושבים כאן.

מיה חסקל: לפחות שיקיימו את הדברים שהם חתומים עליהם.

דב חנין: גברתי מנהלת הוועדה, אני מבקש שאנחנו נוציא, בעקבות הדיון הזה, מכתב.

דב חנין: אני מבקש שתעבירי לנו פרטים על כל אותן עמותות - -

מיה חסקל: בבקשה.

דב חנין: - - או כל אותם מקרים שבהם לא נאכף שכר המינימום.

דב חנין: אנחנו נוציא, בשם הוועדה, מכתב לשר הכלכלה, ואנחנו נבקש מיושבת-הראש הקבועה של הוועדה לקיים איזה שהוא דיון מעקב.

דב חנין: הסיפור הזה של אי אכיפת שכר מינימום הוא שערורייה.

דב חנין: אי-אפשר לעבור על זה לסדר-היום.

דב חנין: זו רעה חולה.

דב חנין: העבריינים צריכים לעמוד לדין, וההפרות האלה צריכות להיפסק.

מיה חסקל: העבריינים זה אנשים שיושבים פה – הם צריכים לעמוד לדין?

דב חנין: אם יש מישהו שיושב פה - -

מיה חסקל: לא פה, לא פה בחדר.

מיה חסקל: זה פה במשכן.

דב חנין: - - והוא עבריין, גם הוא צריך לעמוד לדין.

מיה חסקל: סליחה, זה לא בחדר.

דב חנין: אני אומר את הדברים בצורה יותר מדויקת: העבירה הזאת היא עבירה חמורה, ולפי הבנתי לא חל עליה חוק חסינות חברי-הכנסת.

מיה חסקל: טוב לדעת.

מיה חסקל: זה שלוש שנים שלא עשינו חשיבה עם זה.

מיה חסקל: אנחנו באמת רוצות לחדש את הנושא של חשיבה משפטית בהיבטים האלה.

מיה חסקל: הנתונים גם התבקשו.

מיה חסקל: אנחנו פנינו למשרד הרווחה שיאסוף את הנתונים, כדי שלפחות נוכל לדעת ולמפות את אותם גופים שלא משלמים את שכר המינימום הענפי.

מאירה בסוק: סליחה שאני מפריעה.

מאירה בסוק: משרד הרווחה הוא זה שהולך ומבקש את מכרזי ההפסד האלה - -

מיה חסקל: נכון.

מאירה בסוק: - - והוא זה שעושה את זה.

מאירה בסוק: משרד הרווחה זה כמו לחתול ששומר - - -

מיה חסקל: נכון.

דב חנין: אני רוצה לומר לךְ שההערה שלך מאוד חשובה, ואנחנו נרצה באמת לבדוק את העניין.

דב חנין: יש לי הרבה ביקורת על מה שקורה, ואני רק אומר לכם שלאורך השנים האחרונות אנחנו עושים עבודה ומשתדלים לעשות עבודה מול החשב הכללי במשרד האוצר כדי למנוע את התופעה הזאת שמשרדי ממשלה שותפים לעבירה בדרך של מכרזי הפסד.

דב חנין: אנחנו נשמח לשמוע כל מקרה.

דב חנין: לנו יש סיכומים עם החשבות הכללית במשרד האוצר.

דב חנין: יכול להיות שלא מכבדים אותם.

דב חנין: אז אנחנו מאוד-מאוד נרצה לדעת את זה, כדי לפעול.

דב חנין: אני רוצה להגיד לכם שלפחות בדרג של החשבת הכללית, וקודם זה היה החשב הכללי, מבינים שזה משהו שאי-אפשר לעבור עליו לסדר-היום ולהשלים אתו.

דב חנין: צריך לוודא שהדבר הזה קורה.

דב חנין: אני אתן לךְ מיד.

קריאה: אני אוסיף על זה משהו משלים אחר כך.

דב חנין: בהחלט.

מיה חסקל: אני רק אגיד שיש לי את המסמך של הנחיות לקביעת תעריך בגין עובד סוציאלי מתוקנן בעמותות, שהוגש לחשבת משרד הרווחה והשירותים החברתיים במאי 2011.

מיה חסקל: זה לא באמת קורה.

מיה חסקל: צריך גם להבין ששכר המינימום הענפי עומד היום על 7,052 ש"ח למשרה מלאה, ולא משנה כמה שנים את עובדת ואיזו השכלה יש לך.

מיה חסקל: זה לא משנה אם את עובדת עשר שנים, 15 שנה או 20 שנה או אם את עם תואר שני או לא תואר שני או אפילו אם תעשי דוקטורט.

מיה חסקל: זה בכלל לא משנה, ואת תקבלי 7,052 ש"ח, ואם גם זה לא ייאכף – אז תקבלי גם פחות.

מיה חסקל: זה משהו שחשבנו שהשגנו, ולא נאכף, כך שהשגנו זאת חלקית.

מיה חסקל: נושא נוסף, שאגע בו ובזה אסיים, הוא: עובדי "כתף אל כתף".

מיה חסקל: באמת גם על זה יש חוק שנחתם בין האוצר לבין ההסתדרות.

דב חנין: הסכם.

מיה חסקל: סליחה.

מיה חסקל: הסכם.

מיה חסקל: נכון, זה לא חוק.

מיה חסקל: זה אומר שאחרי תשעה חודשים הם צריכים להיות מושווים בתנאים שלהם.

מיה חסקל: גם זה לא נאכף.

מיה חסקל: יש כרגע דיון מקביל בעוד ועדות לגבי הנושא הזה, כך שלא ארחיב עליו.

מיה חסקל: אבל זה עוד משהו שאנחנו רואים את הקושי שלנו ואת חוסר ההגינות לגבי המקצוע ולגבי העובדות.

מיה חסקל: תודה.

דב חנין: גברת חסקל, תודה על הסקירה הרחבה שנתת לנו.

דב חנין: אני רוצה רק לשאול אותך עוד שאלה: אחת התופעות שמאפיינות את ההעסקה הלא ישירה היא גם זו של שברי משרות.

מיה חסקל: נכון.

מיה חסקל: זה חלקיות המשרה.

דב חנין: בדיוק.

דב חנין: הרעיון ההגיוני היה אומר שמי שעובדת במקום מסוים, יש לה אחריות ויש לה תיקים, וזה גם מין תנאי להסתכל באופן רוחבי ולראות מה הקשרים, ואנחנו גם שומעים שלפעמים יש טענות כלפי עובדות סוציאליות למה לא דיווחו על אלימות כזאת ולא פעלו בעניין כזה.

דב חנין: אבל, המציאות, שאנחנו שומעים עליה בדאגה מאוד גדולה, היא שעובדות סוציאליות רבות היום בכל המתכונות המשונות האלה של ההעסקה נקרעות בין קבלן אחד, קבלן שני וקבלן שלישי, ויש שבר משרה פה ושבר משרה שם.

דב חנין: עד כמה את יכולה לספר לנו על התופעה הזאת?

מיה חסקל: אספר שב-2011, בזמן המאבק של העובדים הסוציאליים, אני עבדתי בשש משרות, והיום אני עובדת רק בשלוש – התקדמתי.

דב חנין: את אמנם אישה מאוד מוכשרת, אבל בכל זאת נראה ששש משרות זה קצת מעבר - - -

מיה חסקל: זה מאוד יפה.

מיה חסקל: חלקיות המשרה מאוד מעניינת.

מיה חסקל: פעם עבדתי בפנימייה שסיפרתי עליה ב-68.2%, ואני אפילו לא יודעת איך מחשבים את זה.

מיה חסקל: זה משאיר כמובן עוד 50% שאתה צריך לעבוד במקום אחר כדי להגיע למשרה מלאה.

מיה חסקל: ה-100% אצלנו הוא 100% שנספר אחרת.

מיה חסקל: היום אני עובדת בשלוש משרות, אבל באמת זה מאוד-מאד בעייתי.

מיה חסקל: חלקיות המשרה הזאת מאופיינת בגלל שמאוד קל: גם במכרזים, אפרופו המכרזים הפוגעניים של משרד הרווחה; זה גם חלק מהעניין של לרשום בתוך המשרד שיעבדו ארבע עובדות סוציאליות ב-50% משרה כל אחת, כאשר ברור שזה לא יהיה 20 שעות בשבוע.

מיה חסקל: זה בטוח.

מיה חסקל: כשאני אתמול נדרשתי לטפל באישה ולמצוא לה מקלט, עבדתי שלוש שעות מהשעה 22:00 בלילה, ואפילו לא ראיתי את משחק המונדיאל בגלל זה.

דב חנין: לא הפסדת.

מיה חסקל: לא הפסדתי.

מיה חסקל: זה היה 0:0.

מיה חסקל: הבנתי, אני יודעת.

קריאה: אבל לא קיבלת על זה תשלום.

מיה חסקל: לא קיבלתי על זה תשלום.

קריאה: שלוש השעות האלה שעבדת זה - - - בהגדרת תפקיד שלך, - -

מיה חסקל: זה היה אפילו מעבר לשלוש - - -

קריאה: - - אבל את לא מקבלת תשלום על זה.

דב חנין: מיד אני אתן לך.

מיה חסקל: נכון, אבל זה באמת חלק מהעניין:

מיה חסקל: היכולת לדעת שאותן עובדות מונעות מהמקום האחראי והמקצועי שלהן והן כן ייקחו על עצמן את האחריות המקצועית שלהן עד הסוף.

מיה חסקל: זה אומר היכולת שלהם לנצל את המקסימום מתוך ה-50% הזה ולהשיג 75% כשהם משלמים רק 50%.

מיה חסקל: זה באמת מנגנון שאם הייתי בצד השני הייתי חושבת שזה גאוני.

מיה חסקל: פשוט יש אנשים בצד השני, וזה חלק מהבעיה.

מיה חסקל: בנושא של מה שאתה אומר גם לגבי ההיבט של מה שקורה היום מול העובדים הסוציאליים, לדעתי, הביקורת שיש כלפי עובדים סוציאליים – זה בסדר.

מיה חסקל: אני לא חושבת שזה כלפי העובדים.

מיה חסקל: זה כלפי המדיניות שהעובדים הסוציאליים עומדים ומייצגים.

מיה חסקל: אבל אני חושבת שיש את המקום הזה של נגיד, חס וחלילה, אותו גרוש שלה יאיים עלי או יעשה משהו בתקשורת נגדי, שאז אני אפילו לא יודעת מי המעסיק שאני אמורה כביכול לפנות אליו ומאיפה יש לי גיבוי גם, אם אני עובדת קבלן ואין לי בדיוק הבנה מי האבא ומי האמא שלי בתוך התמונה.

דב חנין: שאלה אחרונה – קיימת היום ועדת אלאלוף שעוסקת במגוון נושאים שקשורים לעוני.

דב חנין: השאלה שלי היא: האם אתן או ארגון העובדות הסוציאליות או איזו שהיא מסגרת אחרת העברתן להם נייר מסודר בנושא של עובדות סוציאליות וההעסקה שלהן כחלק מכל המכלול של הטיפול בבעיית העוני?

מיה חסקל: 60% מחברי הוועדה הם עובדות סוציאליות, וגם יו"ר איגוד העובדים הסוציאליים, צפרא דואק, נמצאת שם.

מיה חסקל: ההמלצות הועברו – הדברים, שהעובדות הסוציאליות, המקצועיות מאוד, גם מהאקדמיה וגם מהשטח, גם מנהלות לשכות רווחה שנמצאות בוועדה.

מיה חסקל: אבל ההמלצות הועברו.

מיה חסקל: אני יודעת שיש הרבה קושי לקבל את ההמלצות האלה, למרות שאלה המלצות מקצועיות מאנשים שנבחרו על-ידי הוועדה ומונו על-ידי הוועדה.

דב חנין: הסוגיות האלה של מתכונת העסקה של העובדות הסוציאליות גם הועלו בוועדה.

דב חנין: אני אומר את זה כי אני יודע שעובדות סוציאליות, --

מיה חסקל: זו שאלה מעניינת.

דב חנין: - - בדרך-כלל, נוטות לחשוב על הבעיות הקשות שהן מטפלות בהן - -

מיה חסקל: נכון.

דב חנין: - - ולא רואות איך הן עובדות כחלק מהסוגיה עצמה שבה צריך לטפל.

דב חנין: זאת אומרת, בדרך-כלל, העובדות הסוציאליות רואות את עצמן כמטפלות וקצת פחות, לפעמים, כמטופלות.

מיה חסקל: נכון.

מיה חסקל: אני יכולה להגיד שלדוגמה בתת-ועדה לגבי הקשישים שעובדות סוציאליות בחברות סיעוד – שזה גם משהו מעניין– אפילו לא זוכות לשכר מינימום ענפי כי יש חוק של ביטוח לאומי שמכיל את תנאי השכר שלהם ובעצם הוא מעבר והוא מעל ההסכמה הזאת.

מיה חסקל: לכן, זה לא משנה שהן זכאיות ל-7,052 ש"ח במשרה, והן יקבלו פחות בלי תנאים נלווים.

מיה חסקל: זה גם חלק ממשהו שעלה בתוך תת-הוועדה.

מיה חסקל: הייתה התייחסות לזה, כלומר רצון שגם שם תהיה השוואת תנאים ושתהיה התייחסות שהן תוכלנה להיות מאוגדות.

מיה חסקל: גם זה, הקושי להתאגד בנושא העובדות הסוציאליות הקבלניות, חלק מהעניין.

מיה חסקל: אבל, אתה צודק: זה לא עלה בכל תת-ועדה.

מיה חסקל: אין לזה איזו שהיא תת-ועדה מיוחדת לגבי היבטים של תנאי שכר של עובדות במקצועות הטיפול ועובדות סוציאליות בפרט.

מיה חסקל: זה נכון.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: גברת גולן ממשרד הרווחה.

יוספה גולן: שמי יוספה גולן, ואני ממשרד הרווחה.

יוספה גולן: הקשבתי בתשומת לב לדברים של הדוברת, וגם אני במקצועי עובדת סוציאלית.

יוספה גולן: מאוד חשוב לי שתעבירי לי את הנתונים ואת העובדות שמגבים את האמירות שלך כלפי העבודה של המשרד, כדי שהדברים יוכלו להיבדק בצורה אמפירית ולתת תוכן לאמירות כלליות.

יוספה גולן: אם דיברת בלשונך ונקטת במושגים של מכרזים פוגעניים או משהו מהסוג הזה, הייתי מבקשת שתעבירי לי את השמות של המכרזים, כדי שנוכל לבדוק את הדברים – אני מרגישה אחריות – ולא להסתפק באמירות כלליות.

דב חנין: תודה רבה.

יוספה גולן: אני לוקחת על עצמי.

מיה חסקל: אני רוצה רק להגיד.

דב חנין: חברים, חברות, ננסה לעשות את זה באופן מסודר, כי יש המון בקשות לדיבור.

דב חנין: גברת חסקל, אחזור אלייך בסוף הדיון, אם אני עדיין אנהל אותו.

דב חנין: עורכת-הדין בסוק, גברתי, בבקשה.

דב חנין: קרבי אלייך את המיקרופון כי הדיון מוקלט.

מאירה בסוק: אני מאירה בסוק מנעמ"ת, ואני מלווה את הנושא של העסקה לא ישירה כבר הרבה מאוד שנים מידע אישי של מה שקורה בכלל.

מאירה בסוק: אני רוצה להרחיב את היריעה.

מאירה בסוק: זה, כמובן, לא רק עובדות סוציאליות.

מאירה בסוק: אני מקבלת קהל בירושלים פעם בשבוע, ואני מכירה רופאות שיניים שהן עובדות קבלן.

מאירה בסוק: אני רוצה כאן לפנות לגבי נושא משרד הרווחה.

מאירה בסוק: יש, ואני אומרת זאת כעורכת-דין, את הקטע של העבודה לפי שעות.

מאירה בסוק: אם מגיעה אלי בחורה שהיא עובדת סוציאלית בעמותת "קשת" ואומרת לי "באפריל ובספט

מאירה בסוק: מבר אני לא מקבלת משכורת כי אני עובדת לפי שעות וזה חגים", זה דבר אחד.

מאירה בסוק: ההעסקה הפוגענית ביותר שישנה זה העסקה לפי שעות.

מאירה בסוק: חלקיות המשרה זה קצת מעל, כי אתה מקבל חופש על חשבון זה.

מאירה בסוק: העסקה לפי שעות היא ההעסקה הכי פוגענית.

מאירה בסוק: יכולים לבוא ולהגיד שזה מכרז לא פוגע, אבל ברגע שמעסיקים לפי שעות – ואת זה אנחנו רואים אצל האחיות לבריאות התלמיד, אצל רופאות השיניים ואצל מורות, ומגיעה אלי מורה שעובדת ב"רנה קאסן" או בעמותות אחרות, וזה בכל הארץ, והיא מקבלת משכורת רק על שעות הלימוד שהיא מלמדת.

מאירה בסוק: אם למשל באותו יום יוצאת הכיתה לטיול, היא לא מקבלת כסף.

מאירה בסוק: אני רוצה להסביר את זה.

מאירה בסוק: את יכולה לבוא למשרד הרווחה ולהגיד: מה, מכרז לא פוגעני – מכרז נהדר, והוא נותן שכר מינימום וכו'.

מאירה בסוק: זה לא נכון.

מאירה בסוק: יש פה איזו שהיא הטעייה.

מאירה בסוק: אני לא רוצה להגיד את המילה "רמאות", אבל זו הטעייה מכוּונת.

מאירה בסוק: רוב הנשים, וסליחה שזה רוב הנשים, מקבלות לא שכר מינימום.

מאירה בסוק: אז יגידו להן: נכון, אתן לא עובדות במשרה מלאה.

מאירה בסוק: לכן, הן עובדות בכל כך הרבה מקומות.

מאירה בסוק: אבל בשום מקום אין להן כלום.

מאירה בסוק: אני לא מדברת על פנסיות, ואני לא מדברת השתלמות, כי זה כמובן לא קיים.

מאירה בסוק: אתן לךָ דוגמה: אישה בהיריון באחת מהעמותות האלה בחיים לא תקבל דמי לידה.

מאירה בסוק: היא לא יכולה, כי אין לה את שלושת החודשים וכו'.

מאירה בסוק: אני נתקלתי בזה בפעם הראשונה, ולדעתי זה הולך ומתגבר, ב-2006 כשזה התחיל עם האחיות, וב-2007 זה עבר למורות.

מאירה בסוק: היום, אני רוצה להגיד לוועדה שיש גם מנהלות שהן עובדות קבלן.

דב חנין: אנחנו בדרך לזה שיהיו גם חברי-כנסת עובדי קבלן.

מאירה בסוק: אני רוצה להגיד לך שזו שיטה מצוינת, כי ההפרטה הזאת היא לא רק הפרטה – אני לא מדברת כבר על כל הנשים שמרוויחות פחות משכר מינימום, אלא ההפרטה הזאת נותנת כל כך הרבה כסף למשרדים.

מאירה בסוק: למה משרד הרווחה משלב כל כך הרבה נשים - - -

דב חנין: גברתי, עורכת-הדין בסוק, יש לי בקשה אלייך.

דב חנין: הסוגיה, שאת מעלה, היא סוגיה חשובה ביותר.

דב חנין: את עורכת-דין, ואת יושבת בארגון חשוב כמו נעמ"ת.

דב חנין: האם אתן יכולות להעביר אלינו, ואני אבדוק אולי גם עם יושבת-הראש הקבועה של הוועדה שנקדם יחד חקיקה שמגבילה את ההעסקה השעתית בישראל.

דב חנין: את צודקת, זו מכת מדינה.

מאירה בסוק: זו הבעיה המרכזית.

דב חנין: גברתי, אנחנו אתך.

דב חנין: השתכנענו.

דב חנין: אנחנו בעניין.

דב חנין: אנחנו רוצים רק להיות מעשיים.

דב חנין: האם אתם יכולים לגבש כזו הצעת חקיקה?

מאירה בסוק: אני אבדוק את זה.

דב חנין: אנא תעמדי אתנו בקשר.

דב חנין: אני חושב שזו סוגיה שאפשר לייצר סביבה קואליציה רחבה של חברות וחברי-כנסת ונעשה את זה.

מאירה בסוק: מאה אחוז.

דב חנין: בהחלט.

דב חנין: עורכת-הדין גרינבלט, גברתי, בבקשה.

קרן גרינבלט: אני רוצה להגיד מספר מילים קצרות, שקצת מרחיבות את התמונה.

קרן גרינבלט: דיברנו הרבה על העובדות הסוציאליות, ונמשיך להתמקד בנושא הזה, אבל רציתי, קודם כל, בהמשך לדבריך בפתיחה, לחבר את הנושא של ההעסקה הישירה לזווית המגדרית שלו.

קרן גרינבלט: קודם כל, אומר ממש שניים וחצי נתונים:

קרן גרינבלט: מבחינת אחוז הנשים במקצועות פסיכולוגיה, רווחה וקהילה – זה 86.6%, אחיות ומקצועות פרה-רפואיים – זה 85% נשים, טיפול סיעודי וילדים – 92.4%, הוראה והדרכה – 68.8%.

קרן גרינבלט: בעצם, אנחנו רואות שמקצועות הטיפול, כמו שאתה אמרת בהתחלה, הם מקצועות נשיים.

קרן גרינבלט: רציתי להגיד מילה למי שפחות מכירה כאן את התיאוריות הפמיניסטיות בנושא הזה.

קרן גרינבלט: יש מושג שנקרא: מקצועות צווארון ורוד.

קרן גרינבלט: בעצם, המושג הזה מתייחס למקצועות שככל שהופכים לנשיים יותר במובן של שיעור הנשים העוסקות בהן, כך פוחתים גם השכר המשולם עבור אותם מקצועות וגם היוקרה והערך התרבותיים והחברתיים של המקצועות הללו.

קרן גרינבלט: אנחנו רואות את התופעה הזאת בכל העולם, וגם בארץ; מקצועות ההוראה הם דוגמה מאוד מובהקת.

קרן גרינבלט: כמובן שזה במקצועות העבודה הסוציאלית, הרווחה והבריאות.

קרן גרינבלט: אנחנו אפילו מתחילות לראות את זה במקצוע המשפטים; יש לנו עורכות-דין חברתיות, עורכות-דין במגזר הציבורי, לעומת עורכי-הדין הגברים שהם בעיקר אנחנו רואים שיעור גבוה שלהם במסחרי, - -

דב חנין: במגזר העסקי.

קרן גרינבלט: - - במגזר העסקי, המכניס יותר.

קרן גרינבלט: זו תופעה שהיא באמת תופעה רחבה וגלובאלית.

קרן גרינבלט: זו תופעה שאנחנו חייבות להיאבק בה, משום שהמשמעות שלה היא לא רק הסתמכות על התפיסות המסורתיות של תפקיד האישה בחברה ולא רק על העובדה שההתייחסות החברתית והתרבותית לנשים בטיפול היא שזו האינטואיציה שלהן, שאלה הכישרונות שלהן ושלכן הן צריכות לעשות את זה מתוך אהבה, בחנם ובהתנדבות, אלא גם משום שהנושא הזה מנציח לא רק את התפקידים המסורתיים אלא גם את יחסי הכוח – גם את איפה נמצא הכסף ואיפה נמצא הכוח.

קרן גרינבלט: ההעסקה הקבלנית, שמאפשרת העסקה פוגענית – זאת אומרת העסקה קבלנית אולי אם מסתכלים עליה בצורה טהורה ונטולת קונטקסט היא לא פוגענית בפני עצמה בהכרח – אבל העסקה קבלנית היא כזו, לפי השיטה הקיימת בישראל כיום, שמאפשרת פגיעה בכל הזכויות של העובדות בה.

קרן גרינבלט: אנחנו רואות שרוב עובדות הקבלן בישראל לא רק במקצועות הטיפול, אבל גם במקצועות הטיפול, הן נשים.

קרן גרינבלט: רוב העניות בישראל הן נשים.

קרן גרינבלט: כל הדבר הזה הוא בעצם מערכת שלמה שמנציחה את יחסי הכוח המגדריים בחברה.

קרן גרינבלט: לכן, הפעילות שאנחנו מובילות כיום בקואליציה להעסקה ישירה, ועוד לא ציינו את שם הארגון הזה שארגן את היום החשוב הזה בכנסת, הקואליציה הארצית להעסקה ישירה, שאני יועצת משפטית בשדולת הנשים ואנחנו חברות בקואליציה וארגונים רבים ונהדרים שאתם יכולים לראות את הרשימה שלהם בנייר העמדה שחולק.

קרן גרינבלט: המאבק הזה, שכרגע מתמקד בהצעת החוק להעסקה ישירה במגזר הציבורי, בין היתר בא להיאבק בנושא של הנשים כנפגעות מרכזיות מהתופעה החברתית הבעייתית כשלעצמה.

קרן גרינבלט: אני רק אגיד מילה לגבי החוק למי שלא מכיר אותו.

קרן גרינבלט: הוא היה אמור לעלות היום להצבעה במליאה, ונדחה, בשל האירועים הביטחוניים, לשבוע הבא.

קרן גרינבלט: קודם כל, חשוב לצאת בקריאה לחברי וחברות-הכנסת, שלצערי רק חבר-הכנסת חנין נמצא כאן, אבל אני מקווה שישמעו את הקריאה הזאת בכל המשכן, להצביע בעד החוק הזה.

קרן גרינבלט: החוק הזה מאוד פשוט וקצר.

קרן גרינבלט: הוא בסך-הכל אוסר על העסקה לא ישירה, על העסקה קבלנית, על כל צורותיה, למעט במקרים מאוד-מאוד קיצוניים שבהם זה יהיה בלתי סביר לדרוש מהרשות הציבורית להעסיק, במקרים של מיומנות מיוחדת או משהו בסגנון הזה.

קרן גרינבלט: אנחנו כאן כדי באמת לקרוא קריאה ברורה לתמוך בחוק הזה, ולעצור את ההעסקה הקבלנית שהיא באמת עוד אחת מהצורות שבהן נשים מופלות וחוות דיכוי בחברה הישראלית.

דב חנין: גברתי, תודה.

דב חנין: גברת מיכל גבע, בבקשה.

מיכל גבע: שמי מיכל גבע, ואני דוקטורנטית לסוציולוגיה ומגדר באוניברסיטת בר-אילן.

מיכל גבע: חשוב לי להגיד שלפני שהתחלתי את הדוקטורט שלי, הייתי בעצמי עובדת קבלן, מנהלת.

מיכל גבע: ניהלתי גם את מערכות הגיל רך במנהל קהילתי יובלים של רשת המתנ"סים בירושלים, וניהלתי גם מעון של "התחלה חכמה", אותם מעונות שגם נעמ"ת וויצ"ו מפעילים בצורה קבלנית.

מיכל גבע: הלכתי לדוקטורט כי באמת התחושה שלי הייתה שהמערכת עצמה בנויה על ניצול.

מיכל גבע: אני חוויתי ניצול, והרגשתי שאני חלק ממערכת שמבקשת ממני לנצל את העובדות שאני מעסיקה.

מיכל גבע: הלכתי לדוקטורט, ובאמת קיבלתי תוקף ממחקרים ומהרבה גופי ידע שמראים איך בעצם זו שיטה ואיך התארגנה פה שיטה שמהותה ניצול ויחסי כוח.

מיכל גבע: מעבר לזה, אנחנו גם עכשיו קבוצת חוקרים שכל אחד מאתנו בא בתחומו, מעבודה סוציאלית או מסיעוד, בא מהשטח ובא לחקור קצת יותר לעומק מה קורה פה מבחינת הסדרי העסקה ואיך בעצם הסדרי ההעסקה האלה מכשירים את הדרך ליחסי כוח ויחסי ניצול – איך הם מכשירים את הדרך, בעצם, להוציא עבודה מנשים מוכשרות, מסורות ואחראיות לא רק בזול אלא אפילו בחנם.

מיכל גבע: זאת אומרת, אנחנו ראינו פה כל מיני דרכים וטקטיקות שבהן מחלצים עבודה מנשים בחנם.

מיכל גבע: חשוב לי לדבר היום על שני דברים.

מיכל גבע: אתה, דב, אמרת שזה אינטרס או תפיסה שרוב החברה שלנו לא מחזיקה פה, זאת אומרת אם באמת היו רואים את הדברים כמו שהם, הם לא היו מתאפשרים, וזה נכון, כי כשחושבים על עובדי קבלן, ההנחה של רוב האנשים היא: כאילו השכל הישר אומר לנו שאנשים מוכשרים הולכים לעבודות מסוימות, כלומר אם יש עבודה מורכבת שדורשת כישורים והשכלה אנשים מסוימים יגיעו למשרות האלה ובאמת יקבלו עבורן את הגמול ההוגן, ומי שמועסק על-ידי חברות הקבלן בשכר מינימום הם בדרך-כלל האנשים שהם לא מוכשרים ושבאים לעשות איזו שהיא עבודה פשוטה ולא מורכבת שאפשר להחליף אותם בבן-אדם אחר בקלות.

מיכל גבע: אני חושבת שכבר עברנו את הנקודה הזאת.

מיכל גבע: ברור כבר לכולנו שזה לא ככה.

מיכל גבע: אנחנו לוקחים אנשים מוכשרים, אנשים מיומנים, אנשים בעלי ניסיון, ובעצם מפשיטים מהם את הכישורים שלהם.

מיכל גבע: אנחנו רואים, למשל, שבמעבר מהעסקה ישירה להעסקה קבלנית עובדות בעבודה סוציאלית, בחינוך וכו' – הניסיון שלהן וההכשרה שלהן פתאום לא מתוגמלים בתלוש השכר שלהן.

מיכל גבע: לגבי ההכשרה, המדינה כבר הפסיקה לתת הכשרה.

מיכל גבע: חברות כוח-האדם לא נותנות הכשרה יותר על חשבונן.

מיכל גבע: זאת אומרת, אם אני רוצה להיות עובדת טובה ומוכשרת, זה יבוא על חשבוני הפרטי.

מיכל גבע: אני גם לא אקבל את התגמול על זה בתלוש השכר.

מיכל גבע: זה תהליך שנקרא: deskilling – ממש הפשטה של הכישורים שדרושים לביצוע מטלה מסוימת מהעובד, וזו ההצדקה בעצם לתת לו גם את התגמול היותר נמוך.

דב חנין: גברת גבע, אני קוטע אותך לרגע.

דב חנין: קודם כל, בוקר טוב ליושבת-ראש הקבועה של הוועדה, שהייתה במאבקים פמיניסטיים אחרים בכנסת - -

עליזה לביא: מהבוקר.

דב חנין: - - מהבוקר.

דב חנין: אני מתנצל בפניכן.

דב חנין: הדיון זה הוא דיון מרתק.

דב חנין: אני פשוט חייב לרוץ לדיון אחר על חוק נורא ואיום של האכלה בכפייה של אסירים.

דב חנין: הדיון הזה הוא דיון מאוד חשוב.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש הקבועה, אנחנו שמענו פה באמת על המתכונת המגדרית של ההעסקה הישירה.

דב חנין: אני משאיר אתכם בידיים הטובות של יושבת-הראש הקבועה של הוועדה.

דב חנין: גברתי, אני בטוח שאת תדעי להוביל את זה במרץ ובתנופה לקראת מסקנות תקיפות וברורות שאני חושב שצריך להשיג אותן.

דב חנין: אני באמת מודה לך על ההזדמנות להיות בדיון הזה.

עליזה לביא: חבר הכנסת דב חנין, שוב, תודה רבה לך על כל העזרה, הסיוע והשותפות המלאה שלך בוועדה לקידום מעמד האישה - -

דב חנין: תודה רבה.

עליזה לביא: - - ובכלל בנושאים שאנחנו פועלים יחד לקדם אותם.

דב חנין: שיהיה לנו בהצלחה.

דב חנין: תודה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: כמו שאמרתי, אני מתנצלת על האיחור, אבל הייתי בוועדה של השידור הציבורי שגם שם אנחנו מנסות, בעזרת התיקון הקיים, לקדם גם את מקומן של נשים והרבה מעבר לייצוג הולם.

עליזה לביא: הגיע הזמן שזה יהיה חצי-חצי בלי טובות ובלי זכויות, אלא כי כך צריך להיות.

עליזה לביא: דלית, תעשי לי סדר.

דלית אזולאי: עכשיו מדברת מיכל גבע, דוקטורנטית.

עליזה לביא: מה נושא הדברים שלה?

עליזה לביא: אם תוכלי, תכניסי אותי לנושא.

מיכל גבע: בעצם, זה נושא מאוד רחב.

מיכל גבע: שמי מיכל גבע, ואני דוקטורנטית באוניברסיטת בר-אילן.

עליזה לביא: מה נושא עבודת המחקר שלך?

מיכל גבע: איך אופני ההעסקה בעצם משפיעים לא רק על העובדות עצמן ועל נשים אלא גם על איכות הטיפול ועל מנגנוני ההשתקה גם של הדרג המקצועי וגם של ההורים במקום הזה.

מיכל גבע: כמו שאמרתי קודם, באתי מהשטח.

מיכל גבע: ניהלתי את מערכות הגיל רך במנהל קהילתי "יובלים", ואני גם ניהלתי מעון של משרד התמ"ת, משרד הכלכלה, דרך רשת "התחלה חכמה".

מיכל גבע: כבר אז היה ברור לי שיש פה מערכת יחסי כוח שמהותה ניצול של העובדות.

מיכל גבע: התחלתי לחקור, וגילינו הרבה מאוד דרכים שבהן הניצול הזה מתאפשר.

מיכל גבע: דיברתי קודם על ה-deskilling – זה שאנחנו מניחים שהאנשים היותר מוכשרים שבאים לבצע את העבודות מורכבות מתוגמלים בהתאם, אבל אנחנו ראינו פה היום, וכל השבוע הזה בכלל, שאנחנו עוסקים בהעסקה ישירה, שזה לא כך הדבר.

מיכל גבע: הדבר השני, שמאוד-מאוד חשוב לי לדבר עליו, הוא נושא היעילות.

מיכל גבע: אני לא יודע מי מכם שמע את שמחון, וגם היה קליפ כזה בפייסבוק וביוטיוב שבו הוא אומר: הרי מה העסקת קבלן נועדה לפתור במקור?

מיכל גבע: – את חוסר היעילות שהייתה במגזר הציבורי.

מיכל גבע: זאת אומרת, הוא מתאר שם את אותו ראש עיר שמגיע למחלקת תברואה, ו-60% מעובדי התברואה בכלל לא נמצאים שם, ובין העובדים זה בא לשעתיים ביום, וזה בא לשלוש שעות ואין יעילות.

מיכל גבע: ואז, בעצם, התחילו להעביר את זה לחברות כוח-אדם שהן מודדות את היעילות בכלים בכלל מעולם תוכן אחר.

מיכל גבע: זאת אומרת, איך אנחנו מודדים את היעילות של טיפול?

מיכל גבע: האם אנחנו מודדים אותו כמו שהיו מודדים פעם במפעלים?

מיכל גבע: בן-אדם שעובד במפעל, אתה יודע למדוד את היעילות שלו, את התפוקה שלו, למשל הוא עשה X מוצרים בשעה.

מיכל גבע: איך אנחנו מודדים בכלל את היעילות של טיפול?

מיכל גבע: האם זה מספר התיקים שעובדת סוציאלית מטפלת בהם?

מיכל גבע: האם מטפלת שמסתדרת, ככה, 2-3 מטפלות על 30 ילדים בני שנתיים – זה טיפול איכותי?

מיכל גבע: האם זו ההגדרה שלנו של טיפול איכותי?

מיכל גבע: ככה הוא נמדד.

מיכל גבע: זאת אומרת, כל המרכיבים האינטימיים של היחסים, של בניית מערכת יחסים בין אנשים, שזו מהות הטיפול, וזה מה שמלמדים אותנו כשאנחנו באות לטפל, כשאנחנו באות להיות עובדות סוציאליות וכשאנחנו באות להיות מטפלות או מטפלות סיעוד, לא נכללים.

מיכל גבע: אנחנו לא מקבלות על זה תגמולים בכלל.

מיכל גבע: זאת אומרת, אם אנחנו רוצות להיות עובדות טובות, ואנחנו רוצות להיות עובדות טובות כי זה חשוב לנו וזה הערך העצמי שלנו גם וזה מה שבשבילו באנו לעשות את זה בכלל, אנחנו צריכות לעשות את זה על חשבון הזמן הפרטי שלנו ועל חשבוננו הפרטי.

מיכל גבע: כשאני הייתי מנהלת מעון, הייתי עובדת מהשעה 06:00 בבוקר עד השעה 22:00 בלילה.

מיכל גבע: זאת אומרת, ב-06:00 העובדות שלי היו יודעות שאני עונה לטלפונים, ואז היו מתחילים הטלפונים על סידור עבודה ו"אני חולה" ו"תמצאי לי מישהי להחליף אותי", וכמובן שלא נתנו לי לקחת כוח-אדם מעבר לתקן ואז הייתי צריכה גם להוציא המון אנרגיה על ההעסקה השעתית הזאת של "בואי תחכי בבית למתי שאני אקרא לךְ, למתי שאצטרך אותךְ", שחלילה לא ישלמו למישהי על שעה שהיא כביכול לא עובדת.

מיכל גבע: זה טלפונים מההורים על הילדים שלהם.

מיכל גבע: זו מהות העבודה שלי.

מיכל גבע: אני מנהלת מעון של ילדים קטנים על חשבוני האישי.

מיכל גבע: כל העבודה הזאת, ויש פה המון-המון סיפורים כאלה, לא נמדדת ולא מתוגמלת.

מיכל גבע: הדרג המקצועי במקומות האלה, וזו קריאה מאוד-מאוד חזקה, מושתק לחלוטין.

מיכל גבע: אין לנו say בכל מה שקשור לקביעת החלטות.

מיכל גבע: אנחנו באים, אנחנו בשטח, אנחנו באים עם הידע המקצועי, ומי שעושה את ההחלטות בפועל זה הדרג הניהולי, הדרג הביורוקראטי שכולנו יודעים מהו האינטרס שלו, ובמיוחד כשאלה חברות הקבלן.

מיכל גבע: האינטרס שלהם הוא קודם כל ההישרדות של חברת הקבלן, וזה איזה שהוא רווח.

מיכל גבע: יש כסף.

מיכל גבע: הרי כולנו יודעים שיש כסף ושיש מישהו שגוזר על זה גם איזה שהוא קופון.

מיכל גבע: זאת אומרת, אנחנו משלמים פה למתווך.

מיכל גבע: הדיון פה הוא לא רק דיון על שכר ותנאי עבודה – הוא גם דיון על יושרה מקצועית.

מיכל גבע: הוא דיון על טיפול, והוא על היכולת שלנו, בתור מטפלות, לעשות את העבודה שלנו כמו שצריך ולתווך קצת על הפער הזה בין כמה שאנחנו בתור חברה מעריכים את הטיפול לבין כמה שאנחנו משקיעים משאבים לאפשר טיפול איכותי.

מיכל גבע: אני מאוד מקווה שיהיו שינויים במערכת הזאת.

מיכל גבע: תודה רבה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: גברת עדי קרספי, עובדת-סוציאלית – עדות אישית.

עליזה לביא: את יכולה לשתף אותנו בעדות אישית שלך?

עדי קרספי: אני עובדת סוציאלית.

עליזה לביא: איפה?

עדי קרספי: תכף אספר.

עדי קרספי: אני לא עורכת-דין.

עדי קרספי: אני מקווה שאשאר במקצוע, ועוד נראה.

עדי קרספי: כמו שאמרתי, אני עדי קרספי, בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית, ואני עובדת קבלן.

עדי קרספי: בשלוש השנים האחרונות פיתחתי וריכזתי תכנית עירונית בתחום צעירים בסיכון בירושלים.

עדי קרספי: עבדתי מטעם מרכז הצעירים, שהוא שירות של העירייה, אך על תלוש השכר שלי לא מתנוסס הסמל של עיריית ירושלים אלא הסמל של חברת "אריאל", החברה העירונית.

עדי קרספי: לפני כשנה אני ושאר עובדי המרכז פוטרנו בעקבות הלנת שכר של כלל העובדים, והועסקנו מחדש ללא צבירת זכויות דרך חברת "אריאל".

עדי קרספי: נציגי העירייה היו מאוד גאים שהם הצליחו להסדיר את המעבר הזה.

עדי קרספי: גם אנחנו שמחנו, כי קיבלנו את המשכורת שלנו בזמן.

עדי קרספי: עם זאת, גם אחרי המעבר לחברת "אריאל", כפי שמיה ציינה, לא קיבלתי את הסכם השכר הענפי של העובדים הסוציאליים בעמותות.

עדי קרספי: גם כשדרשתי לקבל את המגיע לי, נעניתי בסירוב, כיון שמי שמעביר את הכסף לתלוש השכר שלי הם לא העירייה ולא המדינה אלא ה"ג'וינט".

עדי קרספי: אני תוהה למה מנכים לי אחוז מהשכר שלי, כמו לשאר עובדי המדינה והעירייה.

עדי קרספי: אני עובדת מדינה או שאני לא עובדת מדינה?

עדי קרספי: זה לא ברור כאן כנראה.

עליזה לביא: מי הבוס הישיר שלך?

עדי קרספי: הבוס שלי הישיר הוא מרכז הצעירים.

עליזה לביא: ששייך לעירייה?

עדי קרספי: הוא ממומן גם על-ידי עיריית ירושלים וגם על-ידי קרנות שונות.

עדי קרספי: אני אפילו לא יודעת מה ההקשר.

עדי קרספי: אבל, כולנו ביחד עברנו ממנהל קהילתי, שלא היה לו ממש קשר לעבודה שלנו הישירה שלנו, לחברת "אריאל" שמורכבת מ-1,500 עובדים שכולם עובדים באגפים של העירייה, ולא מועסקים ישירות דרך העירייה עצמה.

עליזה לביא: בתלוש המשכורת שלך יש הפרשות כלשהן לקרנות?

עליזה לביא: את יודעת לקרוא את התלוש שלך?

עדי קרספי: כן, ברור שאני יודעת לקרוא את התלוש.

עליזה לביא: את יודעת ללמוד, דרך התלוש שלך, למי את?

עליזה לביא: או שאין בעצם?

עדי קרספי: כאילו מופיע רק השכר, פנסיה וקצת הוצאות על נסיעה.

עדי קרספי: יש לי, כמובן, דמי הבראה, וכל הדברים שהם בחוק.

עדי קרספי: לפני כן קיבלתי אך ורק עשרה ימי חופש, ואין קרן השתלמות כמובן.

עדי קרספי: אין לי יכולת לצבור ותק.

קריאה: את עובדת שעתית או עובדת משרה?

עדי קרספי: אני עובדת משרה.

קריאה: מצבך טוב.

עדי קרספי: אני עובדת משרה.

עדי קרספי: אני חותמת כל שנה מחדש.

עליזה לביא: כן, זה כדי שלא תצברי ותק, ואז למעשה יהיו לך זכויות.

קריאה: ללא פיצויים.

עליזה לביא: כן, ברור.

עליזה לביא: אנחנו מכירים את זה מעוד גופים.

עליזה לביא: אגב, יש את זה גם באקדמיה.

עליזה לביא: יש מרצים שמועסקים עשרה חודשים, וחלקם אפילו פחות.

עליזה לביא: אלה מרצים מן החוץ.

קריאה: זה אוכל את המדינה מבפנים.

עליזה לביא: כן, אנחנו רואים את זה.

עליזה לביא: אגב, זה גם פה בכנסת.

עליזה לביא: בתוך עמי אני חיה.

עדי קרספי: מעניין אם גם שאר חברי-הכנסת היו מועסקים בהעסקה לא ישירה, מה הייתם עושים?

עדי קרספי: מעניין אם גם אז היו שותקים כאן.

עליזה לביא: לכן, מאוד חשוב באמת הדיון הזה ביום הזה, היום שמוקדש לנושא הזה.

עדי קרספי: אם אפשר, אני רוצה להמשיך.

עדי קרספי: לא סיימתי.

עדי קרספי: בעבודה שלי שיניתי חיים של הרבה צעירים בסיכון בירושלים.

עדי קרספי: קיימתי פגישות טיפוליות עם מעל למאה צעירים בסיכון.

עדי קרספי: הקמתי וריכזתי פורום של 13 ארגונים שעובדים עם צעירים בסיכון בירושלים, ודרכו הצלחנו לאגד משאבים ולפתח שירותים עירוניים.

עדי קרספי: אני עושה שינוי גדול בחיים של רבים, ומתוך אינטרס מובהק של עיריית ירושלים וגם של מדינת ישראל.

עדי קרספי: העירייה והמדינה נהנות מפירות עבודתי, כאשר אף גוף, כפי שתואר לפני כן, לא לוקח אחריות על שכרי.

עדי קרספי: אני העובדת הוותיקה ביותר בארץ, וציינו לפני כן את תנאי ההעסקה שלי.

עדי קרספי: נבחרתי לייצג את כלל עובדות ועובדי התכנית בארץ, והשכר שלי הוא הנמוך ביותר וללא תנאים סוציאליים.

עדי קרספי: בעבודתי אני נמצאת בפני דילמה: איך אני אמורה לעזור לדור העתיד לצאת ממעגל העוני, כאשר אנחנו בעצמנו נמצאים במלחמת קיום?

עדי קרספי: איך אנחנו יכולים להבטיח להם להתפרנס בכבוד, כאשר ככל הנראה אותם צעירים, שנמנים על השכבות החלשות ביותר בחברה, יועסקו גם הם על-ידי קבלן וגם להם תהיה מלחמת קיום?

עדי קרספי: האמת היא ששיטת ההעסקה הלא ישירה, שהבית הזה הגה, גורמת לכך שבקרוב כל שירותי הרווחה יהיו לא רלוונטיים.

עדי קרספי: פשוט לא תהיה כאן רווחה.

עדי קרספי: תחלופת העובדים, כפי שצוין לפני כן, במגזר השלישי גבוהה.

עדי קרספי: כשני שליש מהמועסקים הינם בעלי ותק של עד שנתיים בארגון.

עדי קרספי: זה פוגע במטופלים שלנו, כי מדובר במקצועות בהם הניסיון והקשר הטיפולי הם הנכסים המרכזיים בעבודה.

עדי קרספי: זה פוגע בנו, כי אין לנו ביטחון תעסוקתי.

עדי קרספי: זה פוגע בחברה הישראלית, כיון שאם התקציבים ייעצרו השירותים ייפסקו.

עדי קרספי: זה פוגע גם ביכולת המשילות שלכם.

עדי קרספי: יכולת הפיקוח על השירותים האלה קטנה, ואינטרסים של תורמים נכנסים לשיקולי העבודה.

עדי קרספי: משרד הרווחה עושה את השימוש המקיף ביותר בהעסקה לא ישירה מבין כלל משרדי הממשלה.

עדי קרספי: זה לא מפתיע שלמעלה משליש מהעובדים הסוציאליים הם עובדי קבלן.

עדי קרספי: מה אתם הייתם עושים, כאילו אם, שוב, כל כך הרבה מחברי-הכנסת לא היו עובדים בהעסקה ישירה?

עליזה לביא: עוד פעם תאמרי את הנתון הזה.

עליזה לביא: בעצם, את אומרת ששליש מהעובדים הסוציאליים הם - - -

עדי קרספי: יותר משליש.

עדי קרספי: זה גם הנתון של פעם.

שירה איתן: 6,000 מ-15,000, ו-75% ממסיימי העבודה הסוציאלית כיום עתידים להיקלט בשירותים מופרטים.

עליזה לביא: ישבתם עם מנכ"ל משרד הרווחה בעניין?

קריאה: כן.

קריאה: יש פה נציגה של משרד הרווחה.

עדי קרספי: יש פה נציגה של משרד הרווחה.

עדי קרספי: רציתי לציין שכל הזמן מבקשים מאתנו להביא תלושים ולהביא את הדברים של העובדות, את הנתונים והמחקרים.

עדי קרספי: מעניין אותי לדעת איפה הפיקוח של המדינה.

עדי קרספי: כאילו גם את זה אנחנו צריכות לקחת בהתנדבות?

עדי קרספי: ! אנחנו עושות את זה.

עדי קרספי: אני נציגה של איגוד העובדים הסוציאליים.

עדי קרספי: אבל, גם את זה אנחנו צריכות לעשות בהתנדבות?

עדי קרספי: ! איפה המדינה כאן?

קריאה: למדינה אין נתונים.

קריאה: היא לא עושה מאמץ לאסוף את הנתונים.

עדי קרספי: העובדה שהיא לא מתערבת - - -

עליזה לביא: אני רוצה רגע לעצור.

עליזה לביא: מי מייצג את משרד הרווחה?

עליזה לביא: גברתי, מה שמך?

יוספה גולן: יוספה גולן.

עליזה לביא: אתן לך לדבר, אבל אני רק רוצה הבהרה.

עליזה לביא: האם הנושא הזה נמצא על שולחנו של המנכ"ל?

עליזה לביא: האם אתם ערים לכך שלמעלה משליש מהעובדים הסוציאליים במדינת ישראל – אלה התנאים המחפירים בתנאי העבודה שלהם?

עליזה לביא: האם זה משהו שבעצם מדברים עליו במשרד או שזו המציאות ואתה עובדים?

יוספה גולן: קודם כל, אני אעביר את רוח הדיון היום ישירות למנכ"ל.

יוספה גולן: אני חושבת שזה דיון מאוד חשוב.

יוספה גולן: אני יודעת שהמשרד שלנו פועל על-פי הכללים הנהוגים במדינה וכחוק.

יוספה גולן: יחד עם זאת, אני רוצה לציין, וגם אמרתי בהערה קודמת בדיון הזה עקב דברים שנאמרו על המשרד שלנו, כשגברתי לא הייתה, שמאוד חשוב לבסס את הדברים האלה על נתונים.

יוספה גולן: אני מקשיבה ואני רושמת, ואני באמת אקח את זה ואהיה שליחה של הדיון הזה למשרד.

יוספה גולן: אבל אני רוצה לוודא את הנתונים האלה – צריך לבדוק שהנתונים האלה הם אמנם כאלה.

קריאה: אז למה אתם לא אוספים אותם?

קריאה: אני יכולה, בבקשה, להעיר הערה?

מיכל גבע: יש נתונים שהכנסת אספה.

מיכל גבע: יש מחקרים שהוזמנו על-ידי הכנסת בנושא הזה של העסקה ישירה, ושל חוקרים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

מיכל גבע: זה לא משהו שהוא- - -

קריאה: אבל הם לא כמונו עובדים - - -

עליזה לביא: סליחה.

עליזה לביא: התבלבלתם.

עליזה לביא: מישהו פה מנהל את הדיון.

עליזה לביא: גברתי, עם כל הכבוד, באמת, את ממונה על מעמד האישה במשרד, נכון?

עליזה לביא: אני רואה בעובדה – אני מודה לך שאת אתנו כאן הבוקר – שהסמנכ"ל הבכיר למנהל ומשאבי אנוש, שהיה צריך להיות כאן, לא נמצא כאן, מבחינתי, זה לא מקובל.

עליזה לביא: דיון כזה לא יכול להיות ללא האינסטנציה המקצועית.

עליזה לביא: אני מבקשת לפרוטוקול להביע את מחאתי על כך.

עליזה לביא: אני רוצה ישיבה עם מנכ"ל משרד הרווחה בעניין הזה.

עליזה לביא: לא מקובל עלי.

עליזה לביא: אני רוצה לדעת מה נעשה עד כאן.

עליזה לביא: אני גם מבקשת דו"ח מהמ.מ.מ.

עליזה לביא: שיפרוש את המציאות הזאת בשלל המקצועות כדי לדעת באמת בנושא הזה של עובדות סוציאליות, כשהמקום כאן לברך על העבודה שלכן, על דרך הנתינה שלכן ועל ההתמודדות שלכן באמת לאורך כל הדרך, ואנחנו רואים את זה בכל מנעד התפקידים שאתם נושאים.

עליזה לביא: לא יעלה על הדעת שלמעלה משליש מהעובדות הסוציאליות – אלה יהיו תנאי ההעסקה שלהן.

עליזה לביא: אני רוצה לקיים דיון נפרד על זה.

עליזה לביא: תמשיכי בבקשה.

עליזה לביא: את סיימת?

עליזה לביא: אם כך, נחזור אלייך.

עדי קרספי: יש לי עוד כמה דברים.

עליזה לביא: בבקשה.

עדי קרספי: כיום, אני בתהליכי קליטה לעבודה דרך רשות מקומית.

עדי קרספי: אני לא אעבוד בתקן, אלא כעובדת פרויקטורלית לשנה אחת בלבד.

עדי קרספי: לצערי, כיון שעד כה לא חל עלי הסכם השכר של העובדים הסוציאליים, הניסון שצברתי אמנם ייחשב בעבודה שאני עושה אבל לא ייחשב בתלוש השכר שלי, ואני אתחיל לעבוד כמו עובדת שכרגע יצאה מהלימודים שלה בדרגה הנמוכה ביותר של העובדים הסוציאליים.

עדי קרספי: אני עושה את זה כי אני מאמינה במקצוע ואין לי ברירה אחרת.

עדי קרספי: רק ככה אני אוכל לעלות בדרגות השכר, לקחת חלק בהשתלמויות, להתמקצע ולקבל תנאים סוציאליים טובים יותר.

עדי קרספי: כפי שציַינו כרגע, וזה לא סוד, מקצוע העבודה הסוציאלית הוא מקצוע נשי.

עדי קרספי: גם אמי עובדת סוציאלית ואבי הפציר בי שלא ללמוד את המקצוע הזה כדי שלא איאלץ להיות תלויה בפרנסת בן זוגי.

עדי קרספי: בחרתי במקצוע הזה מתוך אמונה שהמדינה ואתם, אתן, לא תתנו לנו ליפול.

עדי קרספי: אני מתבדה בכל פעם מחדש.

עדי קרספי: אסיים בסיפור קצר.

עדי קרספי: לפני כמה חודשים הגיע אלי צעיר, חייל שהשתחרר באותו יום מצה"ל.

עדי קרספי: לאותו חייל משוחרר לא היה היכן להתגורר.

עדי קרספי: יחד מצאנו לו סידור מגורים, עבודה, והוא החל ללמוד בקורס שיפתח אותו לעתיד.

עדי קרספי: לכל אורך הטיפול הוא לא הפסיק להתפלא ולשאול למה אני עוזרת לו.

עדי קרספי: אני הסתכלתי לו בעיניים ואמרתי לו, שאנחנו בעירייה רואים בהון האנושי פוטנציאל גבוה לפיתוח העיר כי הצלחה שלו היא הצלחה שלנו כי לעיריית ירושלים אכפת מהתושבים שלה ואכפת ממנו.

עדי קרספי: אני תוהה מדוע ומתי לכם יהיה אכפת ממני, מאתנו.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: תודה.

מיה חסקל: שמי מיה חסקל, ואני מעמותה, מחטיבת העובדות הסוציאליות המופרטות באיגוד העובדים הסוציאליים.

עליזה לביא: את דיברת, נכון?

מיה חסקל: אני דיברתי.

עליזה לביא: אנחנו חייבים לסגור את הדיון עד המליאה.

עליזה לביא: מי לא דיבר עדיין?

עליזה לביא: משרדי הממשלה לא דיברו.

עליזה לביא: אמנון פורטוגלי ממרכז חזן במכון ון-ליר, בבקשה אדוני.

אמנון פורטוגלי: כמו שאמרת, אני חוקר במרכז חזן במכון ון-ליר, אבל אני רוצה להתחיל ממשהו קצת אחר.

אמנון פורטוגלי: בגדול, צריך להבחין בין הנזק שנגרם לנשים, עובדי הקבלן, במקרה הזה אנחנו במעמד האישה, לבין הכדאיות והנכונות למדינה בכלל לעשות את כל הסיפור הזה של העסקת עובדים דרך עובדי קבלן.

אמנון פורטוגלי: אתן דוגמה מעבודה שעשו סטודנטים שלי באוניברסיטת תל-אביב על עובדי הסיעוד, וזה בדיוק בשבילךְ.

נוגה איתן: יש עוד מרכיב – הטיפול - - -

עליזה לביא: מי גברתי בבקשה?

נוגה איתן: אני נוגה איתן ממרכז חזן.

עליזה לביא: אני לא יודעת מי את וגם לא הפרוטוקול.

עליזה לביא: אם את רוצה להעיר הערה, תצייני, כי הדברים פה נרשמים.

נוגה איתן: אני נוגה איתן.

אמנון פורטוגלי: יש חוק סיעוד במדינה.

אמנון פורטוגלי: הנתונים פה הם מלפני שמונה שנים, אבל בגדול זה סדר-גודל של שלושה מיליארדי שקלים.

אמנון פורטוגלי: זה חוק נהדר.

אמנון פורטוגלי: יש 120,000 קשישים זכאים, ועובדות בזה למעלה מ-60,000 מטפלות – הרבה יותר מאשר עובדות סוציאליות.

אמנון פורטוגלי: 90% ומשהו שם הם נשים, ושם כמעט 100% זה עבודה באמצעות עובדי קבלן.

אמנון פורטוגלי: קורה שם דבר מעניין; המוסד לביטוח לאומי ומשרד הרווחה בנו תעריף יוצא מן הכלל נכון – אני בא ממנהל עסקים, ועברתי על התעריף – והוא כולל את כל הסעיפים שצריך החל משכר מינימום פלוס 4% עם פיצויים, פנסיה, גמל, השתלמות, הסעות ועם כל מה שצריך, וכמובן מע"מ.

אמנון פורטוגלי: לפי זה, הם משלמים לחברות כוח-האדם.

אמנון פורטוגלי: אבל, חברות כוח-האדם לא מעבירות את זה לעובדים שלהן.

אמנון פורטוגלי: הן לא משלמות להן: לא את הפנסיה, לא את הגמל, לא את הפיצויים, לא עושות השתלמויות וכל הדברים הטובים.

אמנון פורטוגלי: התוצאה היא שלמרות שבתמחיר יש רווח של 4% לחברות הסיעוד, אחרי שהן הוציאו את כל ההוצאות שלהן של הארגון וכו' והן היו צריכות להרוויח בגדול כ-100 מיליון שקל על תקציב של שלושה מיליארדים, הן מרוויחות למעלה מ-400-500 מיליון שקל.

אמנון פורטוגלי: יש שם רווח סמוי בעזרת זה שכספים שמשרד הרווחה משלם להן, והוא חייב לשלם להן, שכן זה התמחיר שלו – הן לוקחות את זה לכיס ולא מעבירות את זה הלאה.

אמנון פורטוגלי: משרד הרווחה לא טיפש, ויש שם אנשים מצוינים והם עלו על הנקודה הזאת ורצו להוציא מכרז שיתקן את זה ושלמשל ייצור סיטואציה שהם משלמים רק אם חברות הסיעוד באמת מעבירות את הכסף לעובדים, ואם לא – שחברות הסיעוד לא יקבלו את זה.

אמנון פורטוגלי: חברות הסיעוד עצרו את המכרז הזה במשך 12 שנה, וכל פעם – בתרגילים משפטיים אחרים – ובתי-המשפט אפילו זרקו אותן מכל המדרגות כולל הבג"ץ, והוא אמר להן שהן מגישות טענות שווא.

אמנון פורטוגלי: אבל, זה כדאי להן, מפני שכל שנה שהן דוחות את המכרז זה עוד 300-400 מיליון שקל שהולכים לכיס שלהן, שזה, בוא נניח, לא רחוק מגניבה.

אמנון פורטוגלי: כך זה משתמש.

אמנון פורטוגלי: נלך לדברים הכלליים ביותר, שזה במסגרת המחקרים שאני עושה.

אמנון פורטוגלי: כדאי קודם כל ללמוד בסיפור הזה מהמגזר העסקי.

אמנון פורטוגלי: הרי בכל הסיפור מספרים לנו שכדאי להעסיק דרך חברות כוח-אדם בגלל שזה זול יותר, ושחברות במגזר העסקי יודעות לפעול יותר נכון.

אמנון פורטוגלי: אז בואו ונראה מה עושה המגזר העסקי, והמגזר העסקי עשה המון מיקור חוץ שזה בעצם עבודה דרך קבלני משנה.

אמנון פורטוגלי: הסתבר למגזר העסקי, לפני כ-15-20 שנה והוא הפסיק עם זה, שבכל הנושא של שירותים – ובמגזר העסקי זה היה בעיקר שירותי מחשוב, call centers וכל הדברים האלה – זה לא כדאי ויש שם בעיות רציניות מאוד שפוגעות בכל התפיסה הזאת מיסודה, מפני שקשה למדוד ולהעריך את השירות.

עליזה לביא: אבל, אדוני, אנחנו לא בסמינר אקדמי, ויש לך שתי דקות לסיום.

עליזה לביא: מה אתה יכול להמליץ לדברים ששמענו כאן דווקא על סמך הניסיון שלך והמקרים?

אמנון פורטוגלי: להפסיק את כל ההעסקה דרך חברות קבלניות בכל תחום השירותים, חד וחלק.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: אנחנו עוברים למשרדי הממשלה.

עליזה לביא: תגובה של משרדי הממשלה?

עליזה לביא: המציאות העגומה שמצטיירת בפנינו – יש פה נציגי משרדי ממשלה שרוצים להתייחס?

דלית אזולאי: יש את חינוך.

עליזה לביא: משרד החינוך?

אילן שי: עיקר הטענות שנשמעו כאן היו בנוגע להעסקת עובדים סוציאליים.

קריאה: גם מורות קבלן.

אילן שי: הייתה התייחסות של עורכת-הדין בסוק לנושא העסקת מורות.

עליזה לביא: אתה לא צריך את ההתייחסות של עורכת-הדין בסוק.

עליזה לביא: בתוך עמך אתה יושב.

עליזה לביא: מה מספר המורות מועסקות הקבלן במערכת החינוך?

עליזה לביא: מהי ההערכה שלכם?

אילן שי: אני לא מכיר הערכה.

קריאה: 18,000.

קריאה: לפי נתוני הלמ"ס, 18,000.

עליזה לביא: אני רוצה מסמך של ה-מ.מ.מ.

עליזה לביא: אני רואה שאנשים פה לא יודעים איפה הם חיים.

עליזה לביא: אני רוצה מסמך של ה-מ.מ.מ.

עליזה לביא: לגבי נתונים מדויקים של כל משרדי הממשלה, ואני רוצה חלוקה מגדרית של הנתונים.

עליזה לביא: אדוני, בבקשה.

אילן שי: ביחס למורים במשרד החינוך, צריך להבחין בין מורים שמלמדים מקצועות במסגרת תכנית הלימודים הרגילה לבין עובדים שמלמדים תכניות תוספתיות שקיימות.

עליזה לביא: שים לב לטרמינולוגיה שלך: "צריך להבין בין מורים שמלמדים מקצועות זה וזה לבין עובדים שעושים זה וזה".

עליזה לביא: אתה יודע כמה מורות, שהן מחנכות של הילדים שלך ושלי, עובדות בתנאים הללו?

עליזה לביא: הן לא עובדות – הן מורות מחנכות של הילדים שלך ושל הילדים שלי.

עליזה לביא: אם אתה לא יודע את זה, זה מאוד חמור.

אילן שי: אני רוצה להתייחס לנקודה הזאת.

אילן שי: מורה שהיא מורה מחנכת, שהיא מורה שמלמדת מקצועות שהם חלק מתכנית הלימודים, גם אם היא מועסקת על-ידי עמותה או על-ידי גוף שהוא לא הבעלים של מוסד החינוך, משרד החינוך או הרשות המקומית או עמותה שהיא בבעלות מוסד חינוך מוכר שאינו רשמי שברור שמבחינתנו הם אלה שצריכים להעסיק את המורים שמלמדים מקצועות במערכת – גם אם היא לא מועסקת על ידיהם, ההסכמים הקיבוציים חלים על כל מורה.

אילן שי: גם אם יש איזהו שהיא בעלות שהיא בעלות - - -

עליזה לביא: למה יש פה רחשים של אי-הסכמה כשאתה מדבר?

מיה חסקל: כי זה לא נכון.

מיה חסקל: אתה ממש לא מדייק.

מיה חסקל: אתה רחוק מדיוק.

אילן שי: ההסכם הקיבוצי חל - - -

קריאה: היא מפוטרת כל תשעה חודשים.

מיה חסקל: היא מפוטרת גם תשעה חודשים.

מיה חסקל: אתה לא מדייק בכלל.

מיה חסקל: זה לא נכון.

מיה חסקל: חברה שלי מרכזת את הקואליציה להעסקה ישירה, והיא לא כאן אתנו אלא נמצאת בדיון בוועדה אחרת, ואתה לא מדייק בנתונים שלך.

אילן שי: אני לא דיברתי על הנתונים.

אילן שי: אני דיברתי על המצב המשפטי.

אילן שי: כאשר משרד החינוך עושה ביקורות לגופים, והוא עושה ביקורות שכר, ויש מערכת מאוד ענפה של ביקורות שכר שמבצעת החשבות של משרד החינוך, היא בודקת את התקינות של ההתנהלות של הבעלות על מוסד החינוך בהתאם לנתון הזה.

עדי קרספי: איפה עוד בעולם קיים הבדל בין מקצועות הליבה של הדרכים שבהן מועסקים המורים?

אילן שי: יושבת-הראש הנכבדה של הוועדה התייחסה לנושא של מי שמחנך את הילדים שלה ושלי.

אילן שי: אם הבת שלי מקבלת חוג שח-מט במסגרת בית-ספר, אותו חוג שח-מט שניתן לאחר שעות לימודי הליבה - -

מיה חסקל: אנחנו לא מדברות על חוג שח-מט.

אילן שי: - - זה לא בדיוק אותו סוג של - - -

מיה חסקל: אנחנו לא מדברות על חוג שח-מט, וזה מעניין להציג את זה כדוגמת קצה.

מיה חסקל: הדוגמה שאתה מביא מאוד מעניינת.

מיה חסקל: אנחנו לא מדברים על זה.

מיה חסקל: אתה לא מדייק בנתונים.

מיה חסקל: אני לא מרגישה שאתה אפילו מודע אליהם.

מיה חסקל: אני קצת מרגישה שהוויכוח הזה עקר, כי אתה מציג משהו שהוא לא נכון.

עליזה לביא: אני ממש-ממש מאוכזבת פה.

עליזה לביא: אני רואה שאני צריכה להיכנס לעניין יותר ברצינות.

עליזה לביא: כל פעם אני מגלה עוד משהו שהופקר כל כך הרבה שנים.

עליזה לביא: זה באמת מתסכל וכואב.

עליזה לביא: בסופו של דבר, שוב, אנחנו נדרשים לעניין הזה שיש פה פער מגדרי וגם מי סובל יותר ומי סובל פחות, ודווקא במקצוע שהוא נשמת אפה של החברה בישראל.

עליזה לביא: זה לא היה צריך להיות היחס בכלל ובפרט אליכן העובדות הסוציאליות ובטח למורות ישראל.

עליזה לביא: אז מאיפה שאנחנו מזהים שיש איגודים מקצועיים שיותר יודעים לדאוג, אז הזכרת את האחיות ואת השתלשלות הדברים שם, אבל איפה שאין אנחנו רואים בדיוק את המציאות המעוּותת.

עליזה לביא: אנחנו נעשה את הפגישות שאנחנו קבענו.

עליזה לביא: יש פה עוד מישהו שיש לו משהו להוסיף?

מיה חסקל: אני רק רוצה להגיד שאני העברתי לך כרגע נתונים.

עליזה לביא: ממש בקצרה, כי אנחנו חייבים לסכם.

מיה חסקל: את אמרת לגבי הנתונים.

עליזה לביא: אמרי את שמך לפרוטוקול.

מיה חסקל: אני מיה חסקל מעמותת חטיבת העובדות הסוציאליות המופרטות באיגוד העובדים הסוציאליים.

מיה חסקל: אני אפנה אלייך שוב.

מיה חסקל: יש לך דפים שמונחים לפנייך לגבי פנייה כבר ב-8 למאי 2011 סביב מאבק השכר של העובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות, לגבי הנושא של היעדר מיפוי, לגבי נושא היעדר תשלום, היעדר אכיפה של שכר מינימום ענפי.

מיה חסקל: הייתה ישיבה, דיון, של חבר-הכנסת חיים כץ, והוא דיבר וביקש את המיפוי שאת דורשת.

מיה חסקל: משרד הרווחה העביר נתונים חלקיים, והראה והעביר את שמות העמותות והחברות הפרטיות שלא משלמות ולא אוכפות של שכר המינימום הענפי.

מיה חסקל: אני אגיד גם לגבי "כתף אל כתף", שגם על זה היה דיון בנוסף שהתקיים היום, וגם זה לא נאכף ולא מיושם.

מיה חסקל: אגיד שהעובדות הסוציאליות האלה מופרטות.

מיה חסקל: הן לא יכולות להתאגד.

מיה חסקל: לעמותת "קשת" יש המון-המון-המון מקומות שהיא מעסיקה וזוכה במכרזים.

מיה חסקל: לי אין נתונים על זה.

מיה חסקל: לפנות לעובדת סוציאלית מ"קשת" ולהגיד לה "בואי.

מיה חסקל: בואי ונחפש ביחד, בואי ונקים ועד, בואי ונעשה משהו" והיא מפחדת, כי אין לה מי שייצג אותה ואפשר לפטר אותה מחר, ואין לה שום ביטחון לעשות דבר כזה, איך היא תביא לי תלוש משכורת כדי שאני אוכל להציג לךְ?

מיה חסקל: משרד הרווחה יכול לפנות לאותם אנשים, שהוא מוציא אליהם מכרזים ונותן ומעביר להם כספים, ולעשות את הפיקוח שהוא צריך וממונה לעשותו.

מיה חסקל: זה מה שאני חושבת.

מיה חסקל: תודה.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: ברק פניני, מטפל סיעודי, אדוני, בבקשה.

ברק פניני: מדברים פה הרבה על עובדות סוציאליות והכל טוב ויפה.

ברק פניני: הרבה דברים משיקים, זאת אומרת זה אותו דבר, ולכן הזמן קצר ולא ארחיב.

ברק פניני: רק קודם כל אבקש להכניס גם את המגזר הסיעודי, שהזכרתָּ, ואני לא זוכר את שמך.

קריאה: כלל מקצועות הסיעוד.

ברק פניני: כן.

ברק פניני: אני מטפל סיעודי.

ברק פניני: בנושא של שכר למשל התחלתי אותו לפני כ-11 שנה ב-18 שקל, והיום זה 23.12 שקל.

ברק פניני: איפה השחיקה?

ברק פניני: אני חושב שמגיעים לי לפחות 45 שקלים לשעה.

ברק פניני: רשמתי לי פה כמה דברים, ואולי אעבור על זה בקצרה.

ברק פניני: קודם כל, אני קורא לזה עבודה ערכית אך לא מוערכת.

ברק פניני: שכר השעה שלנו הוא פחות ממנת שווארמה לפיתה.

ברק פניני: נניח שיש לי שמונה שעות עבודה, אז עושים חישוב – נניח שאדם זקוק לשלוש ארוחות ביום, שלוש מנות שווארמה – כמה נשאר מזה לשאר ההוצאות שצריך לקיום.

ברק פניני: גם שמונה שעות אין.

ברק פניני: אם, למשל, לא עלינו, מטופל נפטר, והנה כבר לפני שבועיים ירדו לי עוד פעם איזה שש שעות לשבוע, ואני ניצב מדי פעם במצב כזה שמביאים פתאום עובד זר, אין לי זמן להתכונן ולהכין את החברה שתדאג לי למישהו חלופי פחות או יותר באותו זמן.

ברק פניני: עד שהם דואגים, וזה להתאים, וכולם רוצים נניח רק ביום ולך ותתאים את זה לשם, ואת ההוא צריך להזיז וכו', זו אופרציה שלמה.

ברק פניני: למשל: הגעה ממטופל למטופל – אם זה שתי דקות, רבע שעה או אוטובוס.

ברק פניני: במקרה, אני ברכב, ואז אני יכול להבין: בסדר, אני מוציא כסף כדי לעבוד.

ברק פניני: אבל, מצד שני, אני מקצר את הזמנים כדי לקבל יותר מטופלים.

ברק פניני: זאת אומרת, עם הרכב שלי אני עוד מסייע למערכת.

ברק פניני: זמן ההגעה לא נחשב כזמן עבודה.

ברק פניני: למה?

ברק פניני: אנחנו לא עובדים במקום רגיל וסטנדרטי.

ברק פניני: מקום העבודה שלנו הוא אצל אנשים בבית.

ברק פניני: אנחנו, כמו העובדות הסוציאליות, נחשפים למצבים מאוד לא נעימים.

קריאה: מי המעסיק שלך?

עליזה לביא: מי המעסיק שלך?

ברק פניני: המעסיק שלי הוא קבלנים, וזה שתי חברות סיעוד.

עליזה לביא: מדברים פה על אותו דפוס.

ברק פניני: כן, בדיוק.

עליזה לביא: זה אותו דפוס לגבי כל מי שהיום נותן פה עדות בוועדה.

ברק פניני: אנחנו עוסקים בדיני נפשות.

ברק פניני: זה החוסן החברתי שלנו, של החברה.

ברק פניני: אני צריך להיות קשור עם כמה וכמה חברות סיעוד, כך שכל פעם יש מישהו שמציע לי משהו שבמקרה אם חסר לי אני מתקשר כדי להתאים.

ברק פניני: מי שמשלם לי זה הביטוח הלאומי.

ברק פניני: כשאני בא לחברה באיזה שהוא דבר, אז: "אלה ההנחיות של הביטוח הלאומי.

ברק פניני: ככה זה".

ברק פניני: אבל, מה?

ברק פניני: אם אני מביא לחברה – והן מבקשות "תביאו" – מטופל או מטפל – תתוגמלו.

ברק פניני: לזה פתאום יש להן מאיפה לתגמל.

עליזה לביא: אנחנו פשוט חייבים לסיים את הישיבה.

עליזה לביא: תאמר משפט לסיכום.

עליזה לביא: תודה.

ברק פניני: כן.

ברק פניני: אני מאוד מבקש להכניס גם את המגזר הזה.

ברק פניני: תודה רבה.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: נעמה רון?

נעמה רון: אין לי מה להוסיף.

עליזה לביא: אין לך מה להוסיף?

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: ניב אגם?

ניב אגם: אין לי מה להוסיף.

עליזה לביא: אין לך מה להוסיף?

עליזה לביא: אוקיי.

עליזה לביא: אריאלה לוי פה?

עליזה לביא: רותי אלוש?

עליזה לביא: בבקשה.

רותי אלוש: שמי רותי אלוש, ואני מציגה את עצמי ואני מייצגת את כל מלווי נכי צה"ל באשר הם בארץ.

רותי אלוש: אנחנו מונים מעל 3,000 מלווים הפזורים בכל הארץ, ומועסקים על-ידי שלוש-ארבע חברות כוח-אדם, שהן: "תגבור", ORS ו"נתיב 2" שהיא חברת-בת של "מנפאוור".

רותי אלוש: כל צורת ההעסקה הקבלנית פוגעת בנו: אנחנו פועלים כסוג ב' במשק שלנו; אין לנו ביטחון ואופק תעסוקתי; יש פחות ימי חופש; יש תנאים סוציאליים ירודים; מקבלים תשלום מופחת על ימי מחלה – אלה שעובדים 24 שעות עם נכים קשים; חשופים לפיטורים; משכורת נמוכה ושעות עבודה מרובות; אין לנו תוספות של ותק, אש"ל, רכב, טלפון, נהיגה וכו'.

רותי אלוש: הפגיעה היא לא רק סוציאלית, אלא גם פגיעה כספית, וזה עלבון.

רותי אלוש: כשכל עובדי המשק במדינה מקבלים שי לחג, אנחנו מקבלים פרוטות, וזה פשוט בושה להגיד.

רותי אלוש: חשוב לציין שמעבר להפסד הכבד שלנו, גם המדינה מפסידה בצורת ההעסקה הקבלנית.

רותי אלוש: למרות שאנחנו מקבלים שכר נמוך ושעות עבודה יותר ארוכות בהגדרה, לא יכולים לעבוד שעות נוספות.

רותי אלוש: משרד הביטחון והשיקום לא מכיר בנו, אלא רק בחברת כוח-אדם.

רותי אלוש: הם מול חברת כוח-האדם.

רותי אלוש: אנחנו לא נחשבים.

רותי אלוש: אנחנו לא רשומים כבעלי מקצוע, ואין לנו שום מעמד מקצועי ושום רשות מקצועית חופשית בארץ.

רותי אלוש: בשנת 1992 נחתם הסכם קיבוצי בין אגף השיקום לבין חברות כוח-אדם.

רותי אלוש: בעקבות פנייה של מספר מלווים ותיקים, שאני ביניהם, ואני מעל 25 שנה בתחום - - -

עליזה לביא: ב-1992?

רותי אלוש: ב-1992 נחתם הסכם קיבוצי בין אגף השיקום לחברות כוח-האדם, בעקבות פנייה של מספר מלווים ותיקים, שבו הגבילו את שכר המלווים לעובדים הקהילתיים.

רותי אלוש: זה נמשך לפחות כחמש שנים, כשלאחר מכן כנראה אותו הסכם פג ובאופן הדרגתי החלה הרעה בתנאים שלנו, כאשר בשנת 2000 זה כבר הפך למשכורת של שכר מינימום כשמסגרת השעות היא יום עבודה של שמונה שעות כפול 23 ימים בחודש, כשבסך-הכל זה 184 שעות, כשרק עליהן אנחנו מקבלים תשלום עבור פנסיה, ימי מחלה, ימי חופש, הבראה וביגוד.

רותי אלוש: חישוב תשלומי הפיצויים וכל השעות - - -

עליזה לביא: רותי, במשפט אחד תסכמי לנו.

עליזה לביא: אנחנו חייבים לסגור.

רותי אלוש: אוקיי.

רותי אלוש: הנה, אני כבר מסיימת.

רותי אלוש: חישוב תשלומי הפיצויים וכל שעות העבודה שמעבר - - -

עליזה לביא: רותי, תאמיני לי, טיפ: תגידי לי במילים שלך את מה שאת רוצה.

עליזה לביא: אל תקריאי.

עליזה לביא: תגידי לי מה אני יכולה לעזור לך?

רותי אלוש: לצאת פשוט מעובדי קבלן ולעבוד עבודה ישירה.

רותי אלוש: אנחנו המון-המון מלווים.

רותי אלוש: אנחנו מעל 3,000 איש.

עליזה לביא: אתם קשורים איכשהו למשרד הביטחון.

עליזה לביא: למי אתם קשורים?

עליזה לביא: מי האב הגדול שלכם?

עליזה לביא: יש דבר כזה בכלל?

רותי אלוש: אנחנו קשורים בעקיפין למשרד הביטחון, כי אנחנו מקבלים את המשכורות, הביגוד והכל, אבל דרך חברות כוח-אדם שהן נהנות מכל העולמות מן הסתם.

קריאה: הם לא מאורגנים.

רותי אלוש: אנחנו לא מאורגנים.

רותי אלוש: אין לנו ועד.

רותי אלוש: אי-אפשר גם להתאגד כי הם לא מוכנים.

רותי אלוש: אנחנו הולכים עכשיו לעשות ועד בעל כורחם, כי זה לא חוקי להם לבוא ולהכפיש ולא לתת לנו אפשרות להקים איגוד.

רותי אלוש: זה לא חוקי.

רותי אלוש: אנחנו כן רוצים, והגיע הזמן.

רותי אלוש: אנחנו פשוט נמסים ונמוגים.

רותי אלוש: יש גם לציין, ולא לשכוח, ש-90% מהמלווים עובדים בממוצע 240 שעות במשמרת של 24 שעות, שאין על זה כסף.

רותי אלוש: אנחנו עובדים עבודה עם המון מסירות, וזו ממש עבודת קודש, עם נכי צה"ל כמובן גם קשים וגם פחות קשים אבל כולם נכים.

רותי אלוש: לסיכום ובתקווה שהעסקת עובדי קבלן תיעלם במהרה הן לטובת מאות אלפי עובדים והן לטובת שירות הנתינה ועבודת הקודש שאנחנו מלווים ומקדישים בכל כוחנו לילות כימים ומתמסרים לנכים.

עליזה לביא: רותי, תודה.

עליזה לביא: אני פשוט חייבת לסיים.

רותי אלוש: בסדר.

רותי אלוש: תודה לכם.

עליזה לביא: קודם כל, אני רוצה לברך את העלאת הנושא הזה כאן בכנסת, בוועדות השונות, של הקואליציה הארצית להעסקה ישירה.

עליזה לביא: את מדברת על 1992, ואתה מדבר פה על מחקרים של 20 שנה, וזה לא התחיל אתמול, לפני שנה או בקדנציה של ממשלה כזו או אחרת.

עליזה לביא: כל המעבר הזה שלכאורה ביקש לבוא ו"לחסוך" – אנחנו רואים את התוצאות ההרסניות שלו בכל קנה-מידה גם כלפי הפרט, אנשי המקצוע, וגם כלפי השירות עצמו שצריך לבוא ולסייע.

עליזה לביא: זה נושא כואב.

עליזה לביא: עד כמה שאנחנו כאן, במסגרת הוועדה, ופה בוועדה התמקדנו במקצועות הטיפוליים, ובטח ובטח במקצועות שמטבע הדברים אנחנו רואים את החירות המגדרית כלומר את ההעסקה של הרבה יותר נשים מגברים, שזה גם, לצערי הרב, ברגע שיש לנו פמיניזציה של מקצועות, יש גם ההשלכה לגבי ההתייחסות למקצוע, למשלח היד, המיקום שלו בהיררכיה של המקצועות ברורה, וגם ההשלכות של כל ההתייחסות.

עליזה לביא: אני רשמתי לעצמי כמה מהדברים.

עליזה לביא: אנחנו, בהחלט, ניקח את הנושאים הללו לתשומת לבנו.

עליזה לביא: כמו שהתחיל וטיפל חבר-הכנסת דב חנין, הוועדה תפנה לשר הכלכלה בדרישה שידאג לאכיפת חוק שכר מינימום ענפי, ואנחנו נקיים דיון מעקב בנושא.

עליזה לביא: הוועדה תקיים דיון בהשתתפות מנכ"ל משרד הרווחה בנושא העסקה לא ישירה של עובדות סוציאליות ושל עובדות סיעוד בכל מה שקשור להתכתבות הישירה והבלתי ישירה עם משרד הרווחה.

עליזה לביא: הוועדה פונה למרכז המחקר והמידע לבקש מסמך מפורט לגבי העסקה לא ישירה במקצועות שונים, בעצם בכל המקצועות, במנעד של המקצועות, וגם בדרישה לקבל את אחוז הנשים במקצועות הללו, את השכר, את התנאים ואת כל הדברים הנלווים.

עליזה לביא: ארגונים, אקדמיה, מכוני מחקר שיש בידם מידע, מחקרים, שיכולים להעשיר את המשך הדיונים של הוועדה, מוזמנים להעביר את כל החומרים, את ניירות העמדה, לוועדה, ואנחנו נקיים דיון במהלך מושב החורף של הכנסת.

עליזה לביא: תודה רבה לכולם, ותודה על הדיון.

עליזה לביא: להתראות, והמשך יום נעים.