הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 19, פרוטוקול מספר 67, 2014-02-20 10:00

עליזה לביא: רבקה הדוברת שלנו, של הוועדה, וגלית, מנהלת הוועדה.

רונית לב-ארי: ברשותך, עליזה, אנחנו נעשה סבב, אבל ממש קצרצר, שכל אחת תציג את עצמה בתפקיד, אבל ממש בקצר, כי הביקור של שעתיים הפך לשעה ועליזה עשתה מאמץ מיוחד, כי זה ממש כמעט התבטל.

רונית לב-ארי: (סבב נוכחות).

מיטל בנטוב: אני מנהלת ההוסטל בית רות בראשון.

מיטל בנטוב: נמצאת שם כבר שנה וחצי בתפקיד, לפני כן הייתי מורה ורכזת השכלה.

מיטל בנטוב: , כי המערכת של הלימודים בעצם נמצאת בתוך הבית.

עליזה לביא: רק תגידי לי כמה בנות יש שם.

1מיטל בנטוב: 13 נערות.

רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד שיש ניידות של העובדות בתוך המערכת, ממורה, רכזת השכלה, מנהלת רות.

מלי אבן-חן: אני רכזת משאבים ואחראית על קשרי קהילה בעמותה.

מיכל אוגולניק: אני מתנדבת וחברה בוועד המנהל של העמותה ואני עובדת אצל איריס ורונית ובעיקר אצל שתי אלה שיושבות באמצע.

מור ליפין: אני רכזת טיפול כפר הנערות.

מור ליפין: כרגע עברתי מראשון, אני עובדת בראשון בהוסטל שמיטל דיברה עליו, עם מיטל ורונית מתחילת הדרך.

מור ליפין: הייתי שם עובדת סוציאלית ורכזת טיפול.

רונית לב-ארי: מור עברה עכשיו הנה, היא גרה בקיבוץ אייל באמצע.

רונית לב-ארי: זה ממש היום השני שהיא רכזת טיפול פה ושם מישהי התקדמה להיות רכזת טיפול בראשון.

איריס טברסקו: אני מנהלת את העמותה, שמונה שם כבר.

א: אני יעני בוגרת.

עליזה לביא: ואיפה את היום?

א: אני גרה בראשון לציון בהוסטל.

ד: אני גם כמו א', נערה בראשון לציון.

קריאה: אני חייבת לעצור שנייה, כי לך יש מנהג בוועדה שאני מכירה אותו מכובע אחר שלי, שבכל תחילת ישיבה את מדברת על אישה מעוררת השראה ובאחת הפעמים רונית, לדעתי, דיברה על אישה מעוררת השראה והאישה מעוררת ההשראה הייתה ד', לא בעילום שם, אבל זו הייתה ד'.

קריאה: אז הנה היא יושבת מולך.

עליזה לביא: יופי, נהדר.

עליזה לביא: דלית, את רואה כמה זה חשוב?

קורין שבט: אני רכזת הבית הזה, וברוכות הבאות.

עליזה לביא: תודה ותודה רבה על האירוח המקסים.

ורד אנתנונה: אני רכזת הבית השני, בית ורד.

מיה מועלם יוסף: אני מנהלת החשבונות של בית רות.

רונית לב-ארי: והרבה מעבר.

הדר ספר: אני סגנית רכזת של קורין.

נועה אשכול: אני סגנית רכזת.

שני תורג'מן: אני מהוסטל בראשון.

שני תורג'מן: התחלתי בתור מתנדבת והיום אני רכזת השכלה.

שני תורג'מן: אני כבר שש שנים בהוסטל.

רונית לב-ארי: ועכשיו שני מדריכה את המורות פה.

רונית לב-ארי: אז כל העניין הוא שבאמת בראשון זה קרוב לשמונה שנים וזה סוג של מעבדה שבוא נגיד הדבר עצמו וגם אמצעי להכשיר פה את כל המערך, כולל הנערות שמשמשות סוג של מנטוריות ותומכות בנערות פה והן כדוגמה.

רונית לב-ארי: הן גם עוזרות לנו מאוד ואנחנו נתחיל עם א', שתקריא משהו שהיא כתבה שאני חושבת שמשקף משהו מעניין.

א: בית רות עזר ועוזר לי בהרבה תחומים, בהגדלת המוטיבציה, בגילוי היכולות שלו, בהבנת מצבים ובשינוי דפוסים מעוותים למימוש הפוטנציאל.

א: אני בטוחה שיש עוד תחומים שלא מודעים לי שתוקנו אצלי בזכות המקום.

א: מה שבטוח, השתניתי.

א: לפני שהגעתי לבית רות לא הייתה לי מוטיבציה להצליח, לא ידעתי בכלל שאני יכולה, זה ממש לא היה בלקסיקון שלי.

א: עברתי הרבה מסגרות, מכיתה ג' עד כיתה ט' החלפתי מספר בתי ספר, לרוב, אם לא בכל המקרים, סולקתי מבית הספר.

א: הייתי ילדה מופרעת, חסרת שקט, אלימה ורעשנית.

א: לבית הספר הייתי מגיעה רק בשביל החברה שהחזיקה אותי.

א: לא למדתי, לא עשיתי שיעורי בית, במבחנים הייתי נכשלת, לרוב הייתי ננזפת ונענשת והתעודות שלי נראו בערך כמו החיים שלי.

א: גם בחיי השגרה היומיומית שלי לא היה תפקוד.

א: הייתי מתקלחת פעם בשבועיים ולפעמים זה היה לוקח קצת יותר, את השיניים לא למדתי לצחצח ועם הזמן הצטברו לי הרבה חורים שהרגו אותי מכאבים.

א: בחיים לא חשבתי שאצליח להגיע למצב שאני בו עכשיו, עד שהגעתי לבית רות.

א: בבית רות לאט לאט למדתי להאמין שטמונות בי יכולות לימודיות, קיבלתי חיזוקים מהצלחות, הבנתי ששווה וכיף ללמוד, גיליתי שאני ממש אוהבת את זה.

א: בבתי הספר הקודמים שהייתי בהם ויתרו עליי ועל יכולותיי הלימודיות ולכן גם אני, אבל כשהגעתי להוסטל נלחמו עליי והוכיחו לי שאני יכולה.

א: פיתחתי לעצמי חלומות שאני בטוחה שאגשים ואני מתנהלת ועובדת קשה על מנת להשיגם.

א: אני בתהליכי השלמת בגרות מלאה, נותרו לי רק שני מקצועות כדי לקבל תעודת בגרות מלאה ואני מלאת גאווה.

א: בהוסטל גם גיליתי שאני אדם נקי, אני לא יכולה לדמיין את עצמי לא מקולחת או בלי צחצוח שיניים בוקר וערב, נהייתי אדם אחר.

א: האדם הקודם שהייתי קיבל שדרוג, אנשים מעברי לא מזהים אותי.

א: מאז שהגעתי להוסטל לא הרמתי יד על אדם, אני רגועה יותר והרבה יותר מאמינה בשינוי.

א: בבית רות הכרתי גם את ילדי נשות הצוות.

א: מהסתכלות על התנהלות מולם ומול הנערות הבנתי מה היא התנהגות בריאה ונכונה כלפי ילדים, עד כמה זה לא היה כלפיי כשהייתי ילדה ועד כמה הייתי רוצה לקבל את זה.

א: הבנתי מה הוא חינוך טוב, איך אני הייתי רוצה להיות כדמות מחנכת, גם לאחיי הקטנים וגם לילדיי העתידיים.

א: בבית רות למדתי גם שמותר לי לבכות.

א: כשהייתי בבית לא העזתי לבכות, במיוחד בנוכחות אחיי הקטנים והוריי.

א: לא העזתי להיחשף, הרגשתי שזו חולשה.

א: ידעתי שחשיפה עלולה לפגוע בי בהמשך.

א: בתחילת השהות שלי בבית רות הייתי הכי בכיינית שיש, הוצאתי את מה שלא הוצאתי שנים, אחר כך הצלחתי לרסן ועכשיו אני לא מתביישת לבכות.

א: אני מאמינה שאם לא הייתי מגיעה לבית רות והייתי עומדת על ההתנגדות להוסטל הייתי ממשיכה להיות מושפלת ולא הייתי מאמינה בעצמי.

א: אני גאה בעצמי על שנתתי לעצמי את הצ'אנס וניסיתי את המקום שהתגלה כמושלם.

א: לפעמים, אבל רק לפעמים, אני חושבת על עצמי מה היה קורה אם לא הייתי עוברת את מה שעברתי ולא הייתי מגיעה למקום הזה ופוגשת קבוצות גדולות של אנשים כאלה טובים, רק לפעמים אני שמחה על היותי נערה בסיכון.

עליזה לביא: תודה.

רונית לב-ארי: מור היא המטפלת של א' ושל ד' וכל הצוות הוא צוות עוטף.

עליזה לביא: מה את רוצה להיות כשתהיי גדולה?

א: עורכת דין.

עליזה לביא: כן?

עליזה לביא: לתקן את העולם?

עליזה לביא: את רוצה ללמוד משפטים?

א: אני גם הולכת לעשות שירות לאומי בזה, בסיוע משפטי.

עליזה לביא: יפה.

עליזה לביא: טוב, שיהיה הרבה הצלחה, תבואי לעבוד בוועדה, אנחנו צריכות הרבה עורכות דין.

קריאה: קיבלת הצעת עבודה עכשיו, אם לא שמת לב.

שני תורג'מן: א' ציינה שהיא עומדת לסיים בגרות, רק שהיא לא ציינה שהרוב המוחלט של הבגרויות שלה היו מעל 90.

רונית לב-ארי: היום היא כבר נותנת שיעורים פרטיים, היא עובדת קצת, וגם משמשת סוג של אמא לאחים הצעירים שלה שגם נמצאים במסגרות, אחות ואח, והם באים לבית רות לחופשים, באופן קבוע.

רונית לב-ארי: אנחנו בקשר איתם.

עליזה לביא: אתם מארחים פה אחים ואחיות?

רונית לב-ארי: כן.

רונית לב-ארי: יש לנו ממש בכל חדר מקום לאירוח מתוכנן.

רונית לב-ארי: זה אחד הדברים המאוד מאוד חשובים שהיא עושה, לפקח על האחים הצעירים שלה.

רונית לב-ארי: הם ממש חלק מהעמותה.

רונית לב-ארי: אז תודה, א'.

עליזה לביא: תודה רבה באמת.

רונית לב-ארי: כמה זמן את בבית רות, בסך הכול?

א: שנתיים וחצי.

א: מרגיש כמו הרבה.

עליזה לביא: הגעת מהבית, או הגעת ממסגרת אחרת?

א: הגעתי מבית חולים פסיכיאטרי, אבל לפני כן הייתי בבית.

עליזה לביא: וואו, את יודעת שאת ממש מודל לחיקוי להרבה נערות שיכולות להתחזק באמצעותך?

עליזה לביא: יש לך ממש תפקיד בעולם.

רונית לב-ארי: נכון.

רונית לב-ארי: וגם תפקיד למורות לקרוא את המפה קצת אחרת.

רונית לב-ארי: כשרואים ילדה שהיא כועסת ומרביצה ומשתוללת ומתוסכלת, הם לא כל כך קראו את המפה.

רונית לב-ארי: היא הייתה צריכה להגיע למצב מאוד קיצוני בשביל שמישהו יראה אותה וצריך לעבוד עם מערכת החינוך בצורה מאוד מאוד רצינית.

רונית לב-ארי: לא קוראים את המפה.

רונית לב-ארי: הנה, היא רק נענשה כל הזמן ואף אחד לא ידע מה קורה איתה.

א: ואני גם מודה שהייתי באה לשם גם עם - - - כאילו שינויים כאלה, שלא ראו.

עליזה לביא: עצמו עיניים, זה יותר מאשר לא ראו.

רונית לב-ארי: הצטרפה אלינו רותם.

רונית לב-ארי: גלי היא עובדת סוציאלית שהייתה בראשון, היא התחתנה, ילדה, חזרה לצפון וחטפנו אותה אלינו.

רונית לב-ארי: יש לנו פה את רותם, שהיא עובדת סוציאלית.

רונית לב-ארי: ד', כמה שנים את פה?

ד: שלוש וחצי שנים.

רונית לב-ארי: אז בואי תספרי איפה היית לפני שהגעת לפה.

ד: הייתי בהמון מסגרות, מגיל 13 אני במסגרות.

ד: באף מסגרת לא החזקתי מעמד, מכל מסגרת ברחתי, הייתי גם בבית חם בחיפה, גם בבית חולים פסיכיאטרי, גם בהוסטל בכפר רופין והגעתי לצופיה, לבית רות הגעתי אחרי צופיה, אחרי שמסילה עמדה באופק, ומשה, המנהל של צופיה, כנראה כן זיהה בי פוטנציאל וישב לרונית פה - - -

רונית לב-ארי: מאוד לחץ עלינו, כי בפרופיל זה היה אוי ואבוי ונראה לנו שהיא לא תחזיק מעמד אצלנו ומשה רון, מנהל צופיה, צריך להגיד, ממש שכב על הגדר בשבילה והיא כל הזמן ידעה גם שהשם של משה פה על כף המאזניים.

רונית לב-ארי: נכון?

ד: כן.

רונית לב-ארי: כי כולם אמרו מסילה, לנעול אותה, אין מה לעשות.

רונית לב-ארי: באמת הרקורד שלה היה, שחור בעיניים היה לנו.

ד: כן.

ד: נכנסתי להמון המון מצבי סיכון, שאם לא בית רות ואם לא הצ'אנס של משה אז אלוהים יודע איפה יכולתי להיות היום.

ד: בבית רות אני שלוש שנים וחצי בלי בריחות בכלל, בלי חשיבה על בריחה אפילו וזה מהסיבה שמאז שנכנסתי קודם כל רונית תמיד פועלת לפי המשפט חליפה לפי מידה.

ד: לא לכל נערה היא נותנת את ה - - - לא מול כל נערה היא פועלת כמו כל נערות.

ד: לכל נערה יש את התהליך המסוים שלה, את הדברים המסוימים שהיא צריכה, לשפר יותר או לשפר פחות, וזה היה אחד הדברים שגם חיזקו.

ד: גם הצוות והמתנדבים והמורות.

ד: שני הרבה פעמים לא ויתרה עליי, למרות שאני ויתרתי כבר על עצמי, וגם מיטל, שהייתה אז רכזת חינוך בתקופה שאני למדתי, וזה מה שחיזק.

ד: בכל מקום, כמו ש-א' אמרה, ויתרו, גם עליי ויתרו, אמרו שאני מקרה אבוד ושאין לי יותר מדי אופציות ולא ויתרו.

ד: היה לי קשה וחרקתי שיניים, אבל הגעתי למצב שהתפיסה שלי וההבנה שלי היא הרבה הרבה יותר שונה מאיך שנכנסתי להוסטל, מבחינת כל הדברים, מבחינת מה אני רוצה לעשות בעתיד, איך אני מקבלת לא, איך אני מנהלת סדר יום.

ד: אני עובדת עכשיו, אני אחראית בר בבית קפה 'קפה' ורוצה לעשות שירות לאומי בעתיד, עכשיו קצת אני רוצה להשקיע בעבודה, ועוזרת לרונית מדי פעם.

עליזה לביא: את זוכרת את הרגע הזה שהחלטת שאת כן רוצה להצליח?

עליזה לביא: כן רוצה לצאת מהבור השחור?

ד: כן.

עליזה לביא: את יכולה לשתף אותנו?

ד: זה היה בדיון בבית משפט שהיה לגביי.

ד: בדיון, כמו שרונית אמרה, כולם אמרו מסילה, ומשה היה דמות, שאני באמת חייבת לו הרבה, כי הוא לא ויתר עליי, אבל גם השופטת שנכחה במשפט שלי כנראה זיהתה שם פוטנציאל, היא אמרה לי משפט שאני לא אשכח אותו בחיים.

ד: היא אמרה לי 'אני לא חושבת שמסילה תתאים לך.

ד: מבחינת כל הדברים וכל הדוחות את צריכה מסילה, אבל מבחינה רגשית היא לא תתאים לך, את תפלי'.

ד: ומה שהיא אמרה, 'את תצאי לחופשה, אם בחופשה הכול יהיה טוב את הולכת להוסטל או פנימייה פתוחה.

ד: טעות אחת בחופשה את תעשי, בריחה, משהו, מצב סיכון כזה או אחר, צו ישיר וי.

ד: איי.

ד: פי למסילה'.

ד: שמה קיבלתי את הכאפה שלי.

רונית לב-ארי: מי זו השופטת?

ד: אורנה בן - - -

מור ליפין: שתבינו, זו הייתה פעם ראשונה שהיית בבית המשפט.

מור ליפין: גם צריך להגיד.

מור ליפין: עד אז היו דיונים בלעדייך.

מור ליפין: יכול להיות שאם היו מקדימים את הדיונים, יכול להיות, אי אפשר לדעת - - -

ד: זה היה משנה משהו.

ד: אבל זה הרגע שבו הבנתי שאני לא רוצה לחיות את החיים שלי במסגרות סגורות ולא רוצה להמשיך עם מצבי הסיכון ובא לי להיות ילדה נורמטיבית קצת, לא כמו שגרים בבית, אבל לתפקד ולעבוד ולשנות את החיים שלי, להשיג הכול בעצמי, וגם אחרי שקיבלתי את הצ'אנס מרונית הבנתי שאני צריכה לקחת אותו בידיים ולעבוד איתו.

רונית לב-ארי: את יכולה להגיד מילה על הקשר עם ההורים?

רונית לב-ארי: בגדול?

ד: הקשר שלי עם ההורים מגיל 13 הוא קשר בעייתי.

ד: עכשיו בתקופה האחרונה אנחנו כן בקשר, למרות שהקשר הוא תמיד היה ללכת על ביצים.

ד: הייתה תקופה ארוכה שלא היינו בקשר בכלל, היו כמה תקופות כאלה כשהייתי בהוסטל שלא היינו בקשר למשך חצי שנה ויותר, חזר הקשר עוד פעם - - -

מור ליפין: כי את בחרת, זה חשוב שתגידי.

ד: כן.

ד: גם כל פעם ששאלו, כשברחתי ממסגרות, הסיבה הייתה הרבה פעמים שרצו להחזיר אותי לבית ואני לא רציתי, כי זיהיתי שהבית הוא מקום שלא יעשה לי טוב אם אני אהיה שם, לכן ברחתי המון המון פעמים.

ד: כשהגעתי להוסטל ניתקתי את הקשר מרצוני כי ידעתי שהקשר באותה תקופה לא עושה לי טוב.

ד: אחרי שלוש שנים וחצי אני יכולה לסדר את הקשר שלי עם ההורים כך שכן יהיה קשר, אבל הוא יהיה גם במרחק שהוא טוב גם בשבילי וגם בשבילם והוא לא הורס לאף אחד.

רונית לב-ארי: יש לה שתי אחיות קטנות תאומות שהיא מאוד חשובה להם, וגם ההורים היום למדו שיעור קטן והקשר חשוב.

רונית לב-ארי: ואני רוצה להגיד שאנחנו נותנות מאוד לגיטימציה וגיבוי לנערות שלא רוצות קשר עם המשפחה, אנחנו לא עובדות על הקשר כשהנערות לא רוצות ואנחנו במקביל כן בקשר עם ההורים, אבל מאוד בלתת לגיטימציה לנערה לקחת את המרחק.

רונית לב-ארי: באופן חד משמעי.

רונית לב-ארי: אין לנו פה מדיניות של בכוח לשמור על קשר.

רונית לב-ארי: היום הקשר הוא ממקום אחר, ממקום של כוח, שהיא שולטת עליו, היא עושה מה שמתאים לה וההורים למדו לקבל את זה.

עליזה לביא: אכן, חליפה לפי מידה.

עליזה לביא: באמת רואים פה עבודה בפינצטה ממש.

רונית לב-ארי: הייתה נערה אחת, שהיא עכשיו בצבא, אחת הגאוות שלנו גם, שכל פעם הייתה אומרת 'למה זו ולמה זו ולמה זו', והיא הייתה בין המיוחדות.

רונית לב-ארי: אמרתי לה יום אחד, 'את יודעת מה?

רונית לב-ארי: נביא לכולם נעל 36', וזהו.

רונית לב-ארי: אז אחרי יומיים היא רצתה להגיד 'למה זו?' ואז אמרה 'אה, נעליים, נעליים'.

רונית לב-ארי: נעבור לאיריס, מנהלת העמותה.

איריס טברסקו: קשה אחרי ד' ו-א'.

עליזה לביא: להיפך.

איריס טברסקו: כן, אבל צריך אוויר.

רונית לב-ארי: זו עבודה של ד', אני חייבת להשוויץ.

עליזה לביא: איזה יופי.

רונית לב-ארי: היא נורא מוכשרת.

עליזה לביא: מאיפה הסבלנות?

קריאה: היא לא ציינה שגם קיבלה, לדעתי לפני שבועיים, תעודה של 12 שנות לימוד מהיל"ה ובדרך להשלים.

רונית לב-ארי: תשלים בגרויות.

רונית לב-ארי: היא גם תלמד לימודים אקדמיים.

איריס טברסקו: הכפר הזה בעצם זה איזה שהיא הגשמה של חלום של הרבה אנשים, גם של תורמת, גב' סוזן אשנר, שהייתה בעצמה נערה בסיכון, בת למשפחה של 8 ילדים שכולם במצב מאוד קשה והיא מצאה את דרכה והגיעה לסיטואציה, יחד עם בעלה, הכירה את בעלה בגיל 18, ביחד הם צמחו והגיעו למצב שהם תרמו לכאן 8 מיליון דולר.

איריס טברסקו: הם בעצם הסתובבו בארץ, עשו טיול בארץ בכל מיני מוסדות, ראו הרבה מאוד בנים מחוץ לבית וסוזן שאלה 'מה עם הבנות?', אמרו לה 'בנות, זה בסדר, אין בעיה עם בנות וגם אין כסף'.

איריס טברסקו: אז סוזן אמרה, 'יש בעיה ויש כסף'.

איריס טברסקו: זה בעצם היה חלום שלה, שהתחבר לחלום של אנשי משרד הרווחה שחשבו שצריך פתרון לנערות.

איריס טברסקו: והחלום שלנו.

איריס טברסקו: בעצם התחלנו את הדיון, התרומה התקבלה לפני עשר שנים, רונית ואני הצטרפנו בערך לפני שמונה ואז הבנו שזה ייקח קצת זמן להקים פנימייה וכפר לנערות בסיכון אז החלטנו לפתוח את ההוסטל בראשון לציון, כסוג של בית לדוגמה.

קריאה: סקיצה.

קריאה: זה כמו טיוטה.

איריס טברסקו: זה יותר מסקיצה, זה בית לדוגמה ממש.

רונית לב-ארי: הן קוראות לעצמה טיוטה.

איריס טברסקו: פתחנו את הבית שם לפני שבע שנים בדיוק ובשבע השנים האלה למדנו די הרבה.

איריס טברסקו: במהלך שבע השנים האלה, אני בדיוק ספרתי אתמול את הסטטיסטיקה ויש לנו כבר 58 בוגרות, לכל המעוניינים.

איריס טברסקו: זאת אומרת 58 נערות עברו בבית רות, מתוכן 19 היו מתחת לשלושה חודשים.

איריס טברסקו: שלושה חודשים זה איזה שהוא פרק זמן של בדיקה, לראות אם זה מתאים או לא.

איריס טברסקו: ומתוך ה-39 נערות שנשארו, יש לי את הסטטיסטיקה, 35 נערות הן סיפורי הצלחה.

איריס טברסקו: סיפור הצלחה זה אומר כל סוג של השתלבות בקהילה בחזרה, זה יכול להיות צבא, יש לנו 7 נערות, יותר, אני סופרת מי שתוך שנה מהעזיבה אצלנו, 7 נערות שתוך שנה הלכו לצבא ועוד נערות שהלכו לשירות לאומי, יש לנו 4 אמהות שמטפלות בילדים שלהן כראוי.

עליזה לביא: יש לכם קשר עם הבוגרות?

איריס טברסקו: כן.

איריס טברסקו: יש קשר מאוד טוב עם הבוגרות.

איריס טברסקו: אחת הנערות, אני כל הזמן מספרת את הסיפור שלה, היא הייתה אחת הנערות הראשונות שלנו, כשהיא הגיעה - - -

קריאה: הנה, רונית בברית של הבן שלה.

קריאה: זו תמונת הפרופיל של הוואטסאפ של ה - - -

איריס טברסקו: בוועדת הקבלה שלה רוז אמרה שהחלום שלה זה לגדל את הילדים שלה בעצמה.

איריס טברסקו: אני הייתי אז בהתחלה וישבתי מאחורי העובדת הסוציאלית שלה, שהייתה גדולה מאוד, ובכיתי.

איריס טברסקו: רונית ישבה מהצד השני וצחקה עליי.

איריס טברסקו: אז אני עדיין בוכה מדי פעם.

קורין שבט: א' אמרה שקודם היא בכתה, עכשיו הצוות בוכה.

איריס טברסקו: כן.

איריס טברסקו: אבל באמת משמחה.

איריס טברסקו: אז פתחנו את הכפר בינואר, כרגע יש לנו פה 24 נערות.

איריס טברסקו: היינו במין שנת הרצה של לבנות צוות.

איריס טברסקו: זו עבודה שהיא לא פשוטה, זה דורש הרבה יכולות, הרבה הכלה, הרבה ידע.

איריס טברסקו: הצוות מתגבש, הקבוצה של הנערות מתגבשת, אם יהיה לנו זמן גם נספר על זה יותר.

איריס טברסקו: אבל מה שאנחנו רואים, אנחנו רואים את הכפר הזה, שלושה בתים שבכל אחד מהם יש מקום ל-15 נערות.

איריס טברסקו: כרגע פתחנו שני בתים.

איריס טברסקו: כל ההקמה והתפעול עד היום הם לחלוטין מכספי תרומות, 100% כספי תרומות.

עליזה לביא: משרד הרווחה לא משתתף פה?

איריס טברסקו: בראשון לציון משרד הרווחה משתתף, כרגע, ממש בימים אלה, אמור לצאת מכרז, אחר כך מיכל אולי תעדכן אותך קצת בעניין הזה.

איריס טברסקו: היה שנה וחודשיים לחלוטין בכספי תרומות, כולל הבנייה.

עליזה לביא: אתם לא בפיקוח של - - -?

איריס טברסקו: גם לא בפיקוח.

איריס טברסקו: כל הנערות כאן נמצאות פה בצו בית משפט.

מיכל אוגולניק: סליחה, אני אתאר לך את התהליך.

מיכל אוגולניק: אמור היה לצאת מכרז של משרד הרווחה.

מיכל אוגולניק: בעברי אני עבדתי באוצר, הייתי ראש לשכה, אני מכירה את התהליכים של הממשלה.

מיכל אוגולניק: היה אמור לצאת מכרז ואז היו בחירות.

מיכל אוגולניק: כמו שאת יודעת, כשיש בחירות אין מכרזים, אז אמרו לנו 'טוב, אחרי הבחירות', ואז מה התקציב?

מיכל אוגולניק: אז אמרו 'אחרי התקציב'.

מיכל אוגולניק: ועכשיו התקציב נגמר ותוקצב, תקצבו מקום לפנימיות לנערות, אנחנו צריכים להתמודד במכרז באופן שווה, אבל זה לא קורה.

רונית לב-ארי: לא, אבל זה לקראת.

רונית לב-ארי: זה ממש לקראת, זה מאוד קרוב.

רונית לב-ארי: אנחנו נשמח אם ייתנו עוד גז אחד קטן, שזה ממש יהיה.

מיכל אוגולניק: זה מאוד יעזור לזה אם תעזרי.

איריס טברסקו: זה בגדול.

איריס טברסקו: והכוונה היא לבנות פה עשרה בתים כמו הבית הזה, בית ספר.

איריס טברסקו: אתם תראו את בית הספר שלנו, הוא קטן וחמוד, אבל הוא נורא קטן, הוא כבר צפוף בשביל 24 נערות.

איריס טברסקו: אנחנו נצטרך להגדיל את בית הספר.

איריס טברסקו: והכוונה היא באמת להוליך ולטפל בנערות בסיכון.

איריס טברסקו: אנחנו מקבלים אפליקציות על בסיס יומיומי ובלי שאנחנו עושים כמעט outreach, זה ממש מפה לאוזן, בעיקר של הנערות והעובדות הסוציאליות שלהן.

איריס טברסקו: אני מתארת לעצמי, ההערכה שלנו, לפי ראשון, שיש כרגע 300 נערות שמחכות לתור לצופיה.

איריס טברסקו: זמן ההמתנה לצופיה הוא מינימום שלושה חודשים.

איריס טברסקו: שלושה חודשים בשביל נערה בסיכון ברחוב זה נצח, זה יכול להיות ההבדל בין נערה שיש לה סיכוי להינצל לבין נערה שהיא כבר בסמים, אלכוהול וזנות.

איריס טברסקו: ואז נטפל בה בשלב הבא, כשהיא כבר בזנות.

איריס טברסקו: שלושה החודשים האלה הם קריטיים.

איריס טברסקו: המקומות שיש לנו כאן כרגע בשביל נערות, עד 45 נערות, אלה מקומות שיכולים לפנות לצופיה.

איריס טברסקו: זאת אומרת אם אנחנו נתקדם יותר מהר אז גם צוואר הבקבוק של צופיה ייפתח.

איריס טברסקו: וכמובן שמסילה זה פתרון אחרון לנערות, אף אחד לא חושב שמסילה זה פתרון אידיאלי.

איריס טברסקו: אנחנו יכולים ממש להיות פה איזה שהיא נקודה.

איריס טברסקו: משרד הרווחה מכירים בזה, אנשי חסות הנוער מכירים בזה, הם כואבים את הכאב של הבירוקרטיה בדיוק כמונו, הם נאבקים עם העניין הזה כמונו והם כורעים תחת העומס.

עליזה לביא: אני עכשיו כתבתי לשר הרווחה, הוא בטח יבוא לבקר פה.

עליזה לביא: בסדר.

איריס טברסקו: זה הסיפור.

איריס טברסקו: למזלנו הטוב עומדים מאחורינו התורמים האמריקאים, שאפשרו לנו להחזיק את המקום הזה תקופה כל כך ארוכה עם כל כך הרבה נערות ברמה שהוא מוחזק.

איריס טברסקו: באופן כללי המקום, ברגע שנקבל תקציב זה יכסה משהו כמו 70%-80% מהעלות של כל נערה.

איריס טברסקו: אני מתכוונת עבור 24 נערות.

איריס טברסקו: מעבר לזה אנחנו נחזיק יותר נערות, אנחנו נותנים יותר תקנים, התקן הוא של עובדת סוציאלית לנערה, אנחנו מחזיקים עובדת וחצי.

איריס טברסקו: ניהול של הכפר שהוא מעבר לתקנים.

איריס טברסקו: אנחנו משקיעים פה באמת הרבה.

איריס טברסקו: הלימודים, שגם הלימודים, מדובר ב-24 נערות שלומדות, לפי תכנית היל"ה, אבל בלי תקציב.

עליזה לביא: למה משרד החינוך לא מתקצב?

איריס טברסקו: כי כל זמן שאנחנו לא מוכרים אנחנו לא - - -

עליזה לביא: ובראשון?

רונית לב-ארי: אחרי שלוש שנים וחצי היה מכרז.

איריס טברסקו: בדיוק.

איריס טברסקו: שלוש שנים וחצי קיימנו את ראשון לחלוטין מכספי תרומות עד שהיה מכרז.

רונית לב-ארי: צריך להגיד שיש שיתוף פעולה מצוין עם המשרד, עם רשות חסות הנוער.

רונית לב-ארי: גם התמיכה, גם הפיקוח - - -

איריס טברסקו: בראשון.

עליזה לביא: זה שאתם עמותה זה לא מסייע לקבל סיוע לכאן?

רונית לב-ארי: זה לא אוטומטית.

איריס טברסקו: אבל אנחנו מאוד מקווים.

איריס טברסקו: האמת שקיווינו מאוד שעד שתגיעו לכאן כבר המכרז ייצא ואז היינו חוגגים את זה, אז אנחנו מאוד מקווים שזה יקרה ביום שני הקרוב.

איריס טברסקו: אבל זה באמת אתגר.

עליזה לביא: המכרז של הרווחה.

איריס טברסקו: כן.

מיכל אוגולניק: המכרז של הרווחה ייתן יותר אפשרויות לקבל עוד תמיכות ועוד דברים נוספים מהמדינה, כפי שאת יודעת.

מיכל אוגולניק: כי יהיה פיקוח, יהיה הכול.

איריס טברסקו: כן, וגם לנו תהיה אפשרות לקבל עוד תרומות.

איריס טברסקו: כי כרגע התורמים שלנו אומרים 'אי אפשר שכזה מקום יקוים רק על תרומות לאורך זמן'.

עליזה לביא: אבל למה לא התחלתם את כל הפרוצדורה הבירוקרטית לפני שהתחלתם?

עליזה לביא: כשבניתם?

איריס טברסקו: התחלנו, התחלנו מאוד.

איריס טברסקו: אבל קודם כל עד שבונים אי אפשר להוציא מכרז, וגם כשהתחלנו - - - שוב, המכרז היה אמור להיסגר בנובמבר 12', הוא היה אמור לצאת, ואז בדיוק בגלל התקציב היו בחירות, עצרו את כל המכרזים ואז כבר לא היה תקציב.

איריס טברסקו: בירוקרטיה כואבת ואני אמרתי אתמול לטלי, והיא הסכימה איתי, שזה פשוט כאב לב אמיתי.

איריס טברסקו: פשוט כאב לב אמיתי שיש תקציב ואיכשהו בגלל בירוקרטיה ממש מרושעת של המכרזים זה תקוע.

איריס טברסקו: טלי זו טלי יוגב מחסות הנוער, שהיא ממש שותפה אמיתית.

עליזה לביא: כן, אנחנו מכירים את זה מכל כך הרבה מקומות.

עליזה לביא: גם במקלטים היה לנו את זה.

איריס טברסקו: זה פשוט מזעזע.

איריס טברסקו: זה העניין.

איריס טברסקו: והיא אומרת, 'אני מצטערת ובוכה איתך'.

איריס טברסקו: וזה העניין.

מיכל אוגולניק: אולי נעשה דיון עם החשכ"לית?

עליזה לביא: לא, זה הרווחה.

עליזה לביא: זה לא החשכ"לית, זה רווחה.

איריס טברסקו: אני מבינה שיש להם איזה שהוא גוף חיצוני שמוציא את זה, אבל בכל מקרה זה הסיפור.

איריס טברסקו: רונית, אני מעבירה אלייך.

רונית לב-ארי: טוב, עליזה, אם יש שאלות.

עליזה לביא: שאלות?

עליזה לביא: קודם כל זו יוזמה מרתקת ומדהימה.

עליזה לביא: באמת שטח שפועל והמדינה תצטרף, זה ברור, אין לי ספק.

עליזה לביא: יש הליכים בירוקרטיים, כמו שאתם יודעות וזה לוקח זמן, אבל בסדר, אני אדבר עם שר הרווחה.

רונית לב-ארי: אוקיי, זה באמת מאוד חשוב, שהוא באמת יגיע הנה.

עליזה לביא: הוא יגיע.

רונית לב-ארי: אנחנו נשמח.

רונית לב-ארי: כמה מילים על הייחודיות.

רונית לב-ארי: אנחנו חלק מחסות הנוער - - -

עליזה לביא: מה הגילאים של הצעירות?

רונית לב-ארי: 14-18, אנחנו מקבלים - - -

קריאה: 19.5.

קריאה: יורד ל-13, רונית.

קריאה: אפשר להגיד שהקצוות הן כבר 13-20.

רונית לב-ארי: כן, זה נהיה יותר.

רונית לב-ארי: היום אנחנו מדברות על בוגרות וכנראה בכיוון של לשלב כאן בוגרות, כי בראשון כבר אין מקום.

עליזה לביא: בוגרות שיגורו פה?

רונית לב-ארי: הנה, ד', בדרך דיברנו על אפשרות שהן יהיו פה ונעשה להן תכנית מיוחדת.

רונית לב-ארי: כי יש כל מיני דירות שהמדינה, עם עמותת - - -

עליזה לביא: יש הוסטלים.

רונית לב-ארי: כן, הנה, יש דירה קטנה, קשר שכבר נוצר, כנראה שאנחנו - - -

עליזה לביא: הסוגיה הזאת היא סוגיה כללית, משום שגם נערות שמסיימות במוסדות של המדינה, גם הן כשהן עוברות, או כשהן הולכות לצבא, אין להן לאן לחזור, ואז גם כאן יש לא מעט דירות שקמות באופן פרטי, לא לכולם.

עליזה לביא: הנושא הזה מוכר לנו, המדינה נותנת מענה עד גיל 18.

רונית לב-ארי: מה שצריך להגיד שהת"ס, זה אותו נייר של משרד הרווחה, שאני אף פעם לא יודעת מה זה ראשי התיבות של זה, זה התורה, התנ"ך של משרד הרווחה, השירות לנערה, שהוא היום שירות לנוער, ציפי נחשון אחראית גם על הנערות, פעם היה רק שירות לנערה ועשו מהלך הפוך, היום מבדלים נשים כל הזמן ופה חיברו לנערים.

רונית לב-ארי: כתוב שם שהמדינה אחראית בעצם עד גיל 25 על עבודה בקהילה.

רונית לב-ארי: יש פה סתירה נורא גדולה, כי אם בקהילה פועלים עד גיל 25 עובדות נערה, הן עדיין עובדות נערה בתוך המערכת הכללית, ומאתרת צעירה, זה נקרא נערות צעירות, בת 22 שזקוקה לסיוע, אז בגיל 16.5 כבר מתקשים לשלב היום נערות במוסדות.

רונית לב-ארי: אנחנו מקבלים עד גיל 17 ו-17.5.

רונית לב-ארי: אתמול הייתה פה פקידת סעד מיפו שהזכירה לנו שקיבלנו נערה בת 17, יהודית מיפו, היא הייתה אצלנו שנה וחצי, סיימה חיל אוויר, היא היום על הרגליים.

רונית לב-ארי: אז אומרים לא, יש אחת בת 14, אז עדיף לקבל אותה.

רונית לב-ארי: אבל לפעמים בת ה-14 לא בדיוק תוכל לקבל את מה שיש לנו לתת, ובת 17, ויש לנו לא מעט מקרים של 17, של לעבוד שנה עם נערה כזאת ולתת לה כלים, איך אפשר?

רונית לב-ארי: ולא פעם אנחנו במצב שאם אנחנו לא נקבל אז באמת מה יהיה עם הנערה.

רונית לב-ארי: ולא מקבלים.

רונית לב-ארי: אני זוכרת שגם מהמקום שהיא הייתה, הן יושבות במחלקות הפסיכיאטריות, לפעמים אין מקום שמקבל אותן, וזה משהו שאין הלימה בין ההחלטה של המדינה לטפל עד גיל 25 בצעירות לבין חס וחלילה שמאתרים גברת בת 21 שצריכה מסגרת.

רונית לב-ארי: אז מה קורה?

רונית לב-ארי: אז היא תמצא את הכתף החמה הראשונה שהיא תמצא והיא תיכנס כל הזמן להיריון ואז היא תגיע למקלט לנשים מוכות ואז יש לנו פרנסה למשרד הרווחה.

רונית לב-ארי: אפילו בצורה הכי צינית במובן הכלכלי העניין הזה הוא כדאי.

רונית לב-ארי: לדבר פה על צדק ומוסר ואנושיות, אבל פשוט כלכלית אלה בחורות שתסלחו לי, האידיוט הראשון שנותן להן איזה מחסה ואז הן היו מגיעות אליי כנשים מוכות לנעמ"ת.

רונית לב-ארי: חיילות לפעמים לקראת שחרור, שהיו חיילת בודדת בצבא, לאן היא חוזרת אחר כך, אחרי הצבא?

רונית לב-ארי: המדינה הוציאה אותה מהבית בגיל 14, היא עשתה דרך, היא התחזקה, עשתה צבא, היא גומרת צבא וזה משהו ששנים אנחנו מדברים על זה וצריך באמת לעשות על זה חשיבה מאוד מאוד גדולה.

עליזה לביא: אבל יש היום דירות, המדינה מסייעת.

רונית לב-ארי: נכון, אבל צריכה להיות תכנית ממש רצינית, לא רק על הדירה, אלא על הליווי.

רונית לב-ארי: אני הייתי גם בדירות, כדאי לראות את הדירות.

רונית לב-ארי: להגיד שיש שם חשק להיות?

רונית לב-ארי: עצוב מאוד.

רונית לב-ארי: אתן יושבות פה, אני לא אומרת שהכול צריך להיראות ככה, אבל אין הרבה חשק.

רונית לב-ארי: גם מקלטים, כשאני התחלתי להיות מתנדבת ב-76' במקלטים, המקלט היה נראה כאילו העיקר לא ירצחו אותה.

רונית לב-ארי: אבל אחרי חודש, כשהיא כבר יודעת שלא ירצחו אותה, היא אומרת 'אני כבר אחזור לבעלי כי אני לא רוצה בתנאים האלה'.

רונית לב-ארי: אז אני הייתי שותפה להקמת המקלט בתל אביב, שפעם ראשונה מקלט היה נראה מכובד.

עליזה לביא: לא, עשינו כברת דרך מאוד גדולה.

עליזה לביא: המקלטים היום גם גדולים יותר, גם - - -

רונית לב-ארי: נכון.

רונית לב-ארי: אז אני חוזרת לדירות, עליזה.

רונית לב-ארי: הדירות האלה, כדאי שתבקרי פעם בדירות.

עליזה לביא: אני מחזיקה דירה אחת כזאת.

רונית לב-ארי: כן?

רונית לב-ארי: אז הדירה הזאת כנראה נראית טוב.

עליזה לביא: אני מחזיקה מכספי דירה אחת כזאת.

עליזה לביא: גם הגעתי לזה, כי הבת שלי עשתה שירות לאומי ב - - -

רונית לב-ארי: אז אני מניחה שזה בסטנדרט - - - אני זוכרת שסיפרת את זה.

רונית לב-ארי: אבל יש דירות שהן לא כל כך

עליזה לביא: טוב, בסדר, זה תהליך.

עליזה לביא: תראי, המדינה לא יכולה לעשות הכול.

עליזה לביא: אנחנו לא יכולים כמדינה.

עליזה לביא: יש הרבה אנשים שיכולים לסייע, כמו העמותה הזאת וכמו אנשים טובים אחרים שפוגשים בדרך, יש אנשים שמכניסים לבתים שלהם נערות שכאלה, חיילים וחיילות בודדים, אין לזה סוף.

עליזה לביא: אז יש בתים של הצבא, היום פתחו ברמת גן עוד בית לחיילים בודדים.

עליזה לביא: אנחנו מכירים את הסוגיה הזו, בטח ובטח גם בעקבות פרויקט נעל"ה וחיילים בודדים שמגיעים והגיוס ואנחנו מכירים את זה בעולם היהודי ועכשיו יש יותר שמגיעים מצרפת ומארצות הברית.

עליזה לביא: אין לזה סוף.

עליזה לביא: התקציב הוא תקציב אחד, הלוואי שהיינו יכולים יותר, אי אפשר שהמדינה תעשה את הכול, צריך לעודד יוזמות אזרחיות.

רונית לב-ארי: אני מסכימה איתך.

עליזה לביא: אז יוזמה אזרחית כזאת, שבאמת באה מסיפור חיים מרתק של אישה שהצליחה ולא רק שהיא הצליחה אלא גם החזירה לקהילה, המדינה תתחבר, אבל אתן יודעות בדיוק מה קורה.

עליזה לביא: חוץ מזה אתם מקרה מייצג לכך שבאמת מקום שהמדינה לא נכנסת יש פה יוזמות אזרחיות ויש אנשים, תודה לאל, שגם יכולים, אבל גם מבינים שהם צריכים לתת, ושילוב זה דבר מנצח.

עליזה לביא: אבל יש פה תהליך בירוקרטי, אין מה לעשות, וגם לא כולם יקבלו, יהיה מכרז.

עליזה לביא: אז כמו שאתן אולי תקבלנה, אז יהיו מסגרות אחרות, אני מכירה עוד מסגרות, לא רק אתכן, שלא תקבלנה, כי התקציב הוא תקציב מוגבל.

עליזה לביא: הלוואי שהיינו יכולים לתת יותר, ויאיר לפיד, שר האוצר, נתן יותר כסף לרווחה והתקציב של הרווחה גדל, אבל לעולם השמיכה לא תספיק לכל היוזמות.

רונית לב-ארי: נכון.

רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שהתורמת שלנו היא גיורת ולכן זה בית רות, על שם רות המואבייה, ולא על שמה.

רונית לב-ארי: זה מראה גם על צניעות.

רונית לב-ארי: והיא מאוד קשורה ומעורה במה שקורה פה.

רונית לב-ארי: משהו נוסף שהוא מיוחד למערכת שלנו ושהוא לא רווח, שהצוות הוא נשי בלבד.

רונית לב-ארי: לא מטעמי דת, אלא מטעמי מקצוע.

רונית לב-ארי: אנחנו חושבות שיותר נכון לתת לנערות מעטפת נשית בתקופה שהן נמצאות פה.

רונית לב-ארי: זה נתקל לפעמים בהרמת גבה, אבל ככל שעוברות השנים אנחנו יותר חזקות בהחלטה הזו.

מור ליפין: אנחנו גם מדביקות את חסות הנוער בזה, רונית.

מור ליפין: היום חסות הנוער מסתכלת אחרת על הדברים.

רונית לב-ארי: כן, זה היה בהתחלה מוזר.

רונית לב-ארי: דבר נוסף זה בית הספר בתוך המסגרת, שזו הייתה בקשה של משרד הרווחה כשהקמנו את המסגרת בראשון.

רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מברכות על זה, התחילה את המערכת ההשכלתית מיטל ושני ממשיכה עם צוות המורות, עם המעטפת ועם החיבור ואם א' מדברת על זה שבבית הספר היא נפלה בין הכיסאות בכיתה גדולה, פה באמת שוב חליפה לפי מידה, כל אחת הצרכים שלה וההתייחסות ואיפה שהיא נמצאת.

רונית לב-ארי: הכוונה היא לא לפספס אף אחת.

רונית לב-ארי: אני לא מדמיינת את הנערות יוצאות ללמוד בחוץ, ממש לא.

רונית לב-ארי: אני מאוד שמחה על ה - - -

עליזה לביא: אז מה סדר היום פה?

קורין שבט: סדר היום: השכמה בשבע בבוקר, בשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים - - -

עליזה לביא: מה קורה בארוחת בוקר?

עליזה לביא: האם הן מנקות?

קורין שבט: רגע, ארוחת בוקר אחר כך.

עליזה לביא: אחרי שמונה וחצי?

קורין שבט: הן יורדות למטה מקומות המגורים, כוס קפה ועוגייה, בתור התחלה, ובשמונה וחצי הן מתחילות את יום הלימודים.

קורין שבט: מרבע לעשר עד עשר ורבע הן חוזרות לפה ואוכלות ארוחת בוקר, כולנו ביחד, עם כל הצוות.

קורין שבט: בעשר ורבע הן חוזרות לבית הספר, עד שתיים, בשיעורים של 45 דקות ורבע שעה הפסקה, יש שם תמיד פירות וכל מיני נשנושים בריאים לאורך היום.

קורין שבט: בשתיים ארוחת צהריים שמבושלת פה בשני הבתים, יום פה, יום פה, אוכל טרי, מבושל כל יום, בריא, בלי ג'אנק פוד וכל מיני דברים כאלה.

רונית לב-ארי: אין אוכל מעובד.

קורין שבט: בשתיים אוכלים ארוחת צהריים ואז הן מחזיקות את הבית, נכנסות לתורנויות, מה שאנחנו קוראים פה, בתורנות שבועית הן מתחזקות את הבית, מלמעלה למטה כל יום.

קורין שבט: בארבע מגיעה המדריכה שמתחילה את החפיפה עם צוות הבוקר ואחרי הצהריים חוגים, העשרה, חדר כושר וכל מיני.

עליזה לביא: יש פה חדר כושר?

קורין שבט: לא, יוצאים החוצה לעפולה לחדר כושר.

קורין שבט: ארוחת ערב בשבע, כיבוי אורות באחת עשרה.

קורין שבט: וחוזר חלילה.

עליזה לביא: ואת גרה פה?

קורין שבט: לא, אני לא גרה פה.

רונית לב-ארי: לא, אנחנו לא בשיטה של משפחות שגרות.

רונית לב-ארי: יש מעורבות.

רונית לב-ארי: בוא נגיד, כל חברות הצוות, המשפחה מעורבת, הם מכירים את המשפחה.

רונית לב-ארי: א' הזכירה את הקשר עם הילדים של הצוות, יש קשר, יש משהו לא פורמלי בגישה, יש חוקים, יש כללים, בהחלט, זה לא סוג של אנרכיה, אבל אין את הדיסטנס.

רונית לב-ארי: יש מסיבות, יש מסיבת פורים, יש ערבי זמר, יש כל מיני פעילויות שהמשפחות מוזמנות וזה משהו שהוא חלק מהמדיניות.

רונית לב-ארי: אני מבקשת מוורד לתת רק תמונה של החלקים הלא פורמליים של פעילות הפנאי.

ורד אנתנונה: במסגרת פעילות הפנאי יש להם את חדר הכושר שהן נוסעות לעפולה.

ורד אנתנונה: בגלל שהן לומדות פה ובעצם כל שגרת החירום שלהן מתנהלת כאן אנחנו מעדיפות הרבה פעמים להוציא אותן החוצה, שהן ייצאו ויחוו את מה שקורה בחוץ.

ורד אנתנונה: יש חדר כושר, יש מתקנים של היפ הופ, מוזיקה, סוסים, בריכה שיש פה בקיץ, שנמצאת פה - - - זה גם קצת להביא חוגים הנה וגם להוציא אותן.

רונית לב-ארי: ולאט לאט יש גם עידוד לצאת לעבודה לנערות שהן ותיקות יותר.

רונית לב-ארי: מילה על הקשר עם המשפחות.

רונית לב-ארי: הרכזות הן בקשר עם ההורים.

רונית לב-ארי: יש חלוקה, יש עובדת סוציאלית והרכזות בקשר עם ההורים.

רונית לב-ארי: הנערות יוצאות פעם בשבועיים הביתה, יש נערות שאין להן לאן לצאת, או שלא רוצות לצאת הביתה.

רונית לב-ארי: אנחנו מאוד משתדלות לארח בין שתי המסגרות.

רונית לב-ארי: איריס, במשך שנים, גם מארחת יחד עם המשפחה, משפחת טברסקי מגויסת, אבל אני חייבת להגיד שמאז שיש את עפולה אני מאוד מאוד משתדלת שזו תהיה החלוקה של היציאה.

רונית לב-ארי: להגיע הנה ולהגיע לראשון ולארח.

רונית לב-ארי: ללמד את הנערות גם לארח, שזה גם ערך.

רונית לב-ארי: יש לנו אורחים פה ביום שישי, יש לנו עבודה של מתנדבים, יש לנערות בחלקן, לאט לאט, חונכות אישיות, זה סוג של אחות גדולה עם קשרים מאוד מאוד ארוכים ומשמעותיים.

רונית לב-ארי: זה כמעט שידוך, לחבר בין נערה לחונכת.

עליזה לביא: איך אתם עושים את זה?

עליזה לביא: יש את העמותה של אח בוגר, אתם בקשר איתם?

עליזה לביא: עמותה נפלאה, אח בוגר, את יכולה להתחבר אליהם.

רונית לב-ארי: אני אשמח לבדוק את זה.

רונית לב-ארי: בראשון יש לנו פעילות מאוד ענפה של סטודנטים.

רונית לב-ארי: אנחנו פה התחלנו גם קשר, ורד אחראית על הקשר עם הסטודנטים יחד עם הדר.

רונית לב-ארי: סטודנטיות שמגיעות לפעילות וזו התחלה של קשר עם מכללת עמק יזרעאל, בראשון זו המכללה למינהל.

רונית לב-ארי: מה שחשוב להגיד, שכל המדיניות פה היא מדיניות של לתת תגמולים חיוביים על התנהגות רגילה.

רונית לב-ארי: אין עונשים, יש חיזוקים על התנהגות רגילה.

רונית לב-ארי: מי שכל השבוע קמה בבוקר בזמן ללימודים, עושה תורנויות, מדברת בכבוד עם החברות שלה, עם הצוות, היא תקבל את יום חמישי כצ'ופר.

רונית לב-ארי: כל המדיניות היא להרוויח תגמולים חיוביים.

רונית לב-ארי: אני שמחה להגיד שזה עובד.

רונית לב-ארי: אנחנו מאוד מאמינות בלגלות את החוזקות, להעצים, הנושא של העצמה, חוזק, זה תקליט שונה לגמרי ממה שהנערות הכירו לפני שהן הגיעו הנה.

רונית לב-ארי: הרבה כבוד וחשוב לנו שהן ירגישו שיש צוות.

רונית לב-ארי: אין חשיבה קולקטיבית, בטח לא בסנקציות.

רונית לב-ארי: הדוגמה האישית היא מאוד חשובה, הקשר בתוך הצוות, היחסים, צורת הדיבור, אפילו צורת הדיבור, הכול זה משהו - - -

א: כן, הרבה פעמים כשהייתי עושה דברים אז הייתי מצפה לעונשים מטורפים, אבל לא היו.

רונית לב-ארי: התאכזבת.

א: הייתי אומרת להם, 'טוב, דברו איתי כמו שאני מכירה'.

רונית לב-ארי: ביום שישי, לרבקה אני אגיד, יש קידוש, ארוחה חגיגית.

רונית לב-ארי: מאוד חשוב לנו לשמור על הצביון, חגים, הנערות יוצאות, חלק מהחגים מבלות פה ביחד ומימונה כל שנה.

רונית לב-ארי: כשתהיה מימונה, אנחנו נזמין אתכם.

רונית לב-ארי: אנחנו נלך לבית הספר סיור קצר, גם למעלה נעשה סיור קצר.

רונית לב-ארי: (סיור בהוסטל)

הדר ספר: יש הבדלים בין הקומה למטה שהיא ציבורית, אנשים באים, הרבה אורחים, לבין הקומה העליונה, שהיא של הבנות, פרטית, אנחנו שואלות אותן אם אפשר לעלות, אנחנו מאוד מנסות לכבד.

הדר ספר: יש שלוש נערות בחדר, הן עושות פה מהפכות ותמיד זה קצת להסתכל מאחורה.

הדר ספר: באמת, מה שאמרנו, מיטה רביעית, כדי לאפשר את המעברים ולארח.

הדר ספר: ליד כל חדר יש באמת מקלחות, שירותים והכי חשוב להגיד זה שהן אחראיות על הכול.

הדר ספר: שלחו אותי הנה כי אני זאת שאחראית, אבל זה הן.

הדר ספר: הן צריכות הדרכה, זה כן.

הדר ספר: היא אמרה שהיא לא הייתה מתקלחת.

הדר ספר: יש מצד אחד משהו חיצוני, שכולנו - - - ולפני שהן יוצאות הביתה ולפני שהן יוצאות לאפטרים כולם עם מחליקים ואיפורים וזה, אבל הפנים זו עבודה קשה.

קריאה: אין שום הרגלים?

הדר ספר: בגלל זה אנחנו מאוד דואגות, הן לא יירדו למטה לפני שהמיטה שלהן מסודרת, הארון שלהן מסודר, כי אנחנו מאוד מאמינות שהחיצוני לאט לאט משפיע על הפנימי.

הדר ספר: והן עובדות קשה.

הדר ספר: האמת היא שהן עובדות קשה.

הדר ספר: אבל הן מקבלות פה הכול - - - מכונת כביסה עובדת, גם הן עושות, את כביסת הבית כמובן, הן מכבסות, זה חלק מהתורנויות.

הדר ספר: בכל זאת את הבגדים של עצמן.

הדר ספר: כן להצליח לנהל בעצמן אחר כך איזה שהוא משק בית.

הדר ספר: בממ"ד זה חדר הטיפולים והן מחויבות לכניסה לשיחה מינימום פעם בשבוע.

הדר ספר: יש בנות שמקבלות יותר, אבל הן מחויבות פעם בשבוע.

עליזה לביא: מה זה, פסיכולוגיות?

הדר ספר: עובדות סוציאליות.

הדר ספר: הן נפגשות לפחות פעם בשבוע עם עובדת סוציאלית.

רונית לב-ארי: מהיום הראשון שהתחלנו במוזיקה אמרנו שמכינים מופע.

רונית לב-ארי: (סיור בבית הספר)

רונית לב-ארי: זה המבנה של בית הספר.

רונית לב-ארי: שם מתוכנן - - - שם עוד שני בתים ובאזור של החניה עוד.

רונית לב-ארי: פה יש את האורווה שהבנות הולכות לרכיבה טיפולית.

רונית לב-ארי: (המשך סיור)

עליזה לביא: שלום.

עליזה לביא: אני שמחה מאוד שהוועדה כללה את המקום ועוד יותר שמחה, חברת הכנסת אורלי לוי, שאת איתנו.

עליזה לביא: רבקה היא דוברת הוועדה ואני עליזה לביא, 'יש עתיד', יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי ואנחנו בסיור שטח היום, בסימן נערות, שיקום, חזרה לקהילה ובאנו לשמוע, להכיר, ללמוד, לראות איך אפשר לעזור.

עליזה לביא: אז אולי כל אחת תציג את עצמה.

אתי גונן: מאחר שאתם באמת באתם לבקר ושאלתי קודם לפי מה בחרתם את הנקודה הזאת ואמרו שאתן רוצות להכיר, אז אני מנכ"ל מלכישוע, עמותה לשיקום נפגעי סמים ואלכוהול, מירי כירבי היא המפקחת מטעם חסות הנוער, מה שחשבנו - - -

עליזה לביא: עד עכשיו היינו בבית רות.

אתי גונן: מה שבעצם לנו, אחרי שנים רבות של טיפול בגברים ונערים, לקח לנו הרבה מאוד שנים ללמוד את הנושא הזה, איך לדעת שיש לנו איזה שהיא יכולת לשנות את עצמנו לטובת הנערות ולהתאים את עצמנו לאוכלוסייה כל כך מורכבת.

אתי גונן: הזמנתי מתוך העמותה, כך שתדעו מה - - -

עליזה לביא: עוד פעם, מה שם העמותה?

אתי גונן: מלכישוע ואנחנו מטפלים ב-350 אנשים בנקודת זמן במסגרות שונות.

אתי גונן: אני אגע גם בנושא של הנשים, אבל הנושא הוא התמכרויות, יש גם חיבורים, גם התחלה של למידה על הנושא של אינטרנט בלי אלכוהול וסמים.

אתי גונן: אנחנו מטפלים באוכלוסייה מגיל 13 עד גיל 67 במסגרות נפרדות של נערים, גברים, נשים ונערות.

אתי גונן: לכל מסגרת יש מסגרת נפרדת.

אתי גונן: אנחנו קשורים למשרדי ממשלה, הבריאות, כי יש לנו יחידת גמילה לנוער עד גיל 24, מגיל 13 עד 24, שייכים למשרד החינוך כי יש לנו בית ספר במקום, במלכישוע, אנחנו שייכים במשרד הרווחה לחסות הנוער ולאגף ההתמכרויות למבוגרים, למשרד התמ"ת בהיבט של קורסים להכשרה מקצועית ועם כל המשרדים האלה אנחנו בפעילות בתוך מלכישוע ואנחנו נותנים שירות לשירות בתי הסוהר בהפעלת מדריכים שעושים את הגמילה בתוך בתי הסוהר.

עליזה לביא: יש לכם אוכלוסייה יהודית, מדובר באוכלוסייה דתית, או שזה פתוח לכול?

אתי גונן: כולם.

אתי גונן: - - - מכורים לסמים, כל מי שחושב שצריך להסתבך בזה - - - סמים, כולם יהיו קשורים עם כולם ואין בעיה, לפתור את הבעיות.

אתי גונן: גם כשיוצאים, באלכוהול כולם חברים.

עליזה לביא: ואיך מגיעים אליכם?

עליזה לביא: בהפניה, או שזה באופן פרטי?

אתי גונן: בוא נאמר, הנערים והנערות מגיעים אלינו בתוקף צווים.

עליזה לביא: והאוכלוסייה המבוגרת?

אתי גונן: הרוב זה - - -

מרים גולדשמידט: חלופת מאסר.

אתי גונן: לגבי גילוי מגיל 18 עד - - - יש 40% שבאים ללא צווים.

אתי גונן: ביוזמתם.

אתי גונן: זאת אומרת שזו אוכלוסייה שמגיעה לאשפוזית ומופנית אחרי זה ל - - - לגבי הנושא של התכניות השונות, הן מותאמות גם לפרופילים השונים של סוגי הסמים שהיום הם השתנו מאוד, אלכוהול, הסוגים של הסמים הסינתטיים, עם הפגיעות שלהם, כל אותם הידידותיים האלה, החגיגת והנייס, כל השמות ה - - -

עליזה לביא: זה פגיעה שהיא בארץ או שאתם גם קולטים פגיעות שקרו בחו"ל?

אתי גונן: רק אזרחי מדינת ישראל.

עליזה לביא: אזרחי מדינת ישראל שנפגעו בחו"ל?

אתי גונן: יש גם כאלה.

אתי גונן: אם זה רק פגיעה פסיכיאטרית מהסמים, אז זה לכפר איזון שנמצא בשדות ים.

עליזה לביא: אני מכירה.

עליזה לביא: אני חברת הנהלה, הייתי עד שהגעתי לכנסת.

אתי גונן: היית בעמותה?

עליזה לביא: הייתי חברת הנהלה עד ש - - -

אתי גונן: אז את מבינה.

אתי גונן: היא שכנה והיא מהתחום, אז הכול בסדר.

אתי גונן: יש לנו יחידה לגילאי 18 עד 24 לאנשים בלי עבר פלילי, שההתנהגויות האלימות באו כתוצאה משימוש בסמים אבל לא היה להם פרופיל עברייני, שהיו בצבא וכן הלאה.

אתי גונן: אני לא רוצה לתפוס את השטח, רק רציתי להסביר שהנשים המכובדות האלה - - -

עליזה לביא: זה זרוע אחת שלכם במלכישוע, זה מה שרצית לתאר לנו.

אתי גונן: כן, בדיוק, ואמרתי שאם מתוך הדבר הזה יש לנו - - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל הבנות פה הן לא על תקן של גמילה או משהו?

אתי גונן: לא.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברות על נערות שעברו טראומה ב - - -?

אתי גונן: כן, מי שמסתבר, גם מקרב הגברים, מדובר באחוזים מטורפים, למעלה מ-90% מהבנים, אני אומרת למעלה מ-90%, כי אני לא רוצה להגיד 100%, שעברו פגיעה.

אתי גונן: הלמידה שתהיה לכם פה היום היא גם להסתכל על מה שונה בפגיעות אצל גברים ונשים, כי אנחנו גם בזה לומדים איך לתת להם מענה, כי הכוונה היא לדעת להתמודד עם זה שבן אדם הוא פגוע ולראות איך אנחנו מאפשרים לו לצאת ממעגל של אלימות, פשע, סבל, לטובת משהו אפשרי.

אתי גונן: אני לא מדברת על - - -

עליזה לביא: אז כמה זמן המסגרת הזו קיימת פה?

אתי גונן: עשר שנים, אבל - - -

עליזה לביא: לא מלכישוע, כאן.

אתי גונן: עשר שנים.

אתי גונן: מלכישוע היא משנת 90'.

עליזה לביא: וכמה נערות יש כאן?

אתי גונן: מרים היא המנהלת.

מרים גולדשמידט: יש פה 13 נערות.

מרים גולדשמידט: פה בבית עצמו יש לנו 10 נערות ויש לנו בית לבוגרות, הקרוואן שצמוד, שיש שם 3 נערות.

מרים גולדשמידט: את דיברת על הבוגרות של אחרי גיל 18, שאנחנו חשנו שאין לנו, מה שאת מדברת עליו, שיש פה נערות שמסיימות ואין להן לאן לחזור ולכן פתחנו עוד מסגרת שנקראת 'הבית בשדה', בקיבוץ הסמוך, שדה ניר, שזה לנערות מעל גיל 18.

אורלי לוי אבקסיס: כמה שם יש?

מרים גולדשמידט: אנחנו יכולות לקלוט עד 6 נערות ויש לנו 5 נערות והשישית בדרך.

מרים גולדשמידט: בעצם זו מסגרת שמיועדת לבוגרות הוסטלים של חסות הנוער.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הדרישה היא הרבה יותר ממה שאתם יכולים לספק.

מרים גולדשמידט: הרבה יותר, כולל אם הייתי יכולה לא רק בוגרות של הוסטלים, הייתי יכולה לפתוח שמונה דירות כאלה.

מרים גולדשמידט: כל הזמן יש לי הפניות.

אורלי לוי אבקסיס: אתם בקשר עם נערות שעוזבות פה אחרי שהן מגיעות לגיל 18 בלי מענה אחר?

מרים גולדשמידט: כן.

אורלי לוי אבקסיס: מה קורה איתן?

אורלי לוי אבקסיס: איך הן מסתדרות ב - - - ?

מרים גולדשמידט: תלוי מי.

מרים גולדשמידט: אבל אנחנו קופצות - - -

אורלי לוי אבקסיס: על מה הן מדברות?

אורלי לוי אבקסיס: על הקושי?

מרים גולדשמידט: אבל, אורלי, את רוצה לקפוץ ישר לגדולות?

מרים גולדשמידט: בואי נתחיל מהתחלה.

עליזה לביא: אבל הסוגיה שחברת הכנסת אורלי לוי נוגעת בה היא שלמעשה המדינה נותנת מענה עד גיל 18 ובכל המוסדות אנחנו ערים לכך שה - - -

מרים גולדשמידט: בגלל זה פתחנו את הבית של הבוגרות.

מרים גולדשמידט: בדיוק בגלל זה פתחנו בית ופתחנו בית בתוך קהילה של קיבוץ - - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל אתן לא יכולות לתת מענה לכל הביקוש.

אורלי לוי אבקסיס: כי אין מימון.

עליזה לביא: איך אפשר?

אורלי לוי אבקסיס: לא, אני רוצה לדעת - - -

מרים גולדשמידט: גם לבית שכרגע יש לנו, מה שמחזיק אותו, יש את המימון שהוא מאוד מאוד - - -

אורלי לוי אבקסיס: מינורי.

מרים גולדשמידט: ומה שמחזיק אותו זה זה שיש קהילה שהתגייסה.

מרים גולדשמידט: זה המשפחות המארחות, זה המסגרת הקהילתית של הקיבוץ שלי, שדה אליהו, שזה בעצם מה שנותן, אתי הגדירה את זה מאוד יפה כשהיא באה לאסיפת חברים בשדה אליהו, היא אמרה, 'אנחנו, עמותת מלכישוע, ניתן את המימון דרך משרד הרווחה והקיבוץ ייתן את הלב והנשמה'.

מרים גולדשמידט: וזה ככה, נכון, אתי?

אתי גונן: כן, שאת עם הלב והנשמה, שכמובן נמצאת שם.

עליזה לביא: אבל הסוגיה הזאת של דירות בוגרות של כל מוסדות הרווחה, כלומר המדינה יוצאת החוצה בגיל 18 ולכן באמת אין - - - אז את רואה אותם או ב - - -

מרים גולדשמידט: הסוגיה הזאת הטרידה אותי כל כך הרבה זמן.

אורלי לוי אבקסיס: ואז הבטיחו לנו פיילוט והתחילו פיילוט, אז היה יצחק הרצוג שר הרווחה, חוק שלי היה בוועדת שרים, היו בו דיונים ואז הם התחילו פיילוט, דווקא עם ילדים בסיכון והקימו דירות בוגרים בראשון לציון ובאזור המרכז בהצלחה נהדרת, עם ליווי של - - -

עליזה לביא: אני מכירה.

עליזה לביא: אני באופן אישי מחזיקה דירה אחת כזאת גם, כי הבת שלי עשתה שירות לאומי באחוזת שרה וגילינו שהבוגרות באות לישון שם, כי או שהן חיילות, אין להן איפה לבוא לשבת - - -

אורלי לוי אבקסיס: עושים להם התאמה לעבודה, או עוזרים להם בחיפוש עבודה ומסגרת נוספת ללימודים ומסדרים להם - - -

עליזה לביא: אבל זה לא המדינה, זה כספים של אנשים טובים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל המדינה נתנה איזה שהיא השתתפות של הפיילוט, אמרו בואו נראה אם זה הצלחה ויש לה הצלחה מטורפת, ואולי זה הזמן לדחוף שוב.

מירי כירבי: אז אני יכולה להוסיף לכם שאנחנו פתחנו דירות.

מירי כירבי: יש כל מיני עמותות שפותחות ויש דירות שאנחנו פתחנו שקוראים להן מדרגה, יש פריסה בירושלים, יש בראשון - - -

אורלי לוי אבקסיס: אתם הולכים לעשות עכשיו פרויקט ביחד עם אגודת הידידות.

מירי כירבי: נכון.

מירי כירבי: הדירה של ה'בית בשדה' זה מודל אחר ממה שאנחנו בונים.

מירי כירבי: מה שפה הציעו, שזה יהיה עבודה יחד עם הקהילה.

מירי כירבי: בדרך כלל הדירות, יש לנו דירה בעפולה למשל, שזה באמת בוגרים שעברו את כל התהליך ואז הם יותר עצמאיים, המעורבות של מבוגרים בחייהם היא מאוד זעומה, איזה רבע משרה של מבוגר.

מירי כירבי: בדרך כלל הם יותר עצמאיים.

מירי כירבי: נותנים להם קורת גג והם מתנהלים פחות או יותר בזכות עצמם.

מירי כירבי: אבל כאן בדירה הזו זה משהו אחר.

מירי כירבי: בעצם זה התחיל מזה שדובר על נערות שהן בוגרות של הבית הזה, נערות מבתים דתיים חרדים, שלא היה להם שום עורף משפחתי ואז חשבו - - -

אורלי לוי אבקסיס: היה צריך לתת מעטפת יותר מחבקת ומגנה.

מירי כירבי: בדיוק, משהו אחר ממה שהכרנו עד היום.

מירי כירבי: באמת הדירה הזו מוכיחה שהיא נותנת מענה לאוכלוסיות אחרות, לא רק כאלה מבתים חרדים, יש לנו אפילו בוגרת מבית סנונית, שזה עוד בית שעמותת מלכישוע מפעילה בכפר רופין, ואיילת היא המנהלת שלהם, שזה הוסטל, כמו שההוסטל הזה כאן הוא לבנות מבתים דתיים, יש שם בית לנערות מבתים חילוניים.

אורלי לוי אבקסיס: את מבינה, עליזה?

אורלי לוי אבקסיס: ואנחנו שומעים על מקומות שבהם דיירי השכונה, או ראשי הערים, מתנגדים להכניס את ה - - -

עליזה לביא: תראי, מאחר שהנושא הזה קרוב אליי ואני מכירה אותו וכמו שאמרתי לכם, אני מעורבת בהחזקה של דירה כזו בגבעת שמואל, דווקא שם פנינו לראש המועצה, הוא פטר אותנו מארנונה, המימון הוא מימון של אנשים שנותנים, המדינה לא מעורבת בזה.

מירי כירבי: אבל בדרך כלל זה בעייתי וכאן יש הוכחה אחרת.

עליזה לביא: אז בואו נשמע על המקום הזה.

עליזה לביא: הסוגיה היא סוגיה ארצית והיא בעייתית.

מירי כירבי: נכון.

מרים גולדשמידט: הבית הזה הוא בית שהתחלתי להגיד שיש בו 13 נערות מגילאי 13 עד בוגרות, ראיתם את ש', שעכשיו נסעה, היא אוטוטו בת 18.

עליזה לביא: מתי ש' באה לפה?

מרים גולדשמידט: לפני שנה וחצי.

עליזה לביא: מאיפה?

מרים גולדשמידט: מעמנואל.

עליזה לביא: מהבית, או ממסגרת אחרת?

מרים גולדשמידט: ממסגרת, מהרבה מסגרות.

מרים גולדשמידט: בעצם כשאני אומרת עמנואל, רוב הנערות שמגיעות לכאן הן מגיעות מבתים חרדיים.

עליזה לביא: לא יאומן.

עליזה לביא: גם מבית רות שמענו את זה.

מרים גולדשמידט: יש משמעות לנושא של בתים חרדים בהרבה היבטים.

מרים גולדשמידט: הנערות שמגיעות לכאן הן מגיעות עקב מצבי סיכון של שוטטות, של אלכוהול ושל יחסים בלתי מובחנים עם בנים.

מרים גולדשמידט: הסיפור של סמים הוא פחות רלוונטי אלינו.

מרים גולדשמידט: המאפיין המרכזי של הפגיעה פה זה פגיעות מיניים.

מרים גולדשמידט: כלומר הבסיס של הנערות שפה, כמעט כולן - - -

צילה אוחנה: ומתמשכות בתוך הבית.

מרים גולדשמידט: אצל רוב הנערות - - - השבוע ככה עשיתי איזה שהוא מדרג עם עצמי ואני אומרת שיש רמות של פגיעה.

מרים גולדשמידט: מדברים על פגיעה מינית, אבל יש פגיעה מינית שהיא פגיעה מינית חד פעמית, יש פגיעה מינית שהיא מחוץ למשפחה, יש פגיעה מינית בתוך המשפחה שהיא לא מתמשכת לאורך זמן, יש פגיעה מינית שהיא בתוך המשפחה שהיא נעשית על ידי האחים ויש פגיעה מינית שהיא מתמשכת לאורך זמן שנעשית על ידי האבא.

צילה אוחנה: יש עוד מדרג, בנוכחות כל האחיות.

עליזה לביא: מה זאת אומרת?

עליזה לביא: הפגיעה היא בנוכחות האחיות?

צילה אוחנה: שזה לא רק נפגעת אחת בתוך הבית.

קריאה: גם הנוכחים בחדר השינה.

קריאה: אנחנו מגיעים לביקור בית בבתים שכולם ישנים ביחד.

מרים גולדשמידט: אבל אני חושבת שאולי כשאני אומרת שאני - - -

עליזה לביא: מה זאת אומרת, ההורים ישנים עם הילדים?

קריאה: יש בזה גילוי עריות ייהרג ובל יעבור?

מרים גולדשמידט: אני רוצה רגע לעשות סדר.

מרים גולדשמידט: קודם כל אני חושבת שאנחנו צריכות לסייג, זה לא כל המגזר החרדי.

מרים גולדשמידט: זו אוכלוסייה - - - נורא חשוב לי חלילה וחס לא להטיל דופי.

אורלי לוי אבקסיס: גם אם היית מטילה דופי לא היינו קונים את זה.

קריאה: אבל אנחנו לא מטילים דופי, אנחנו - - -

מרים גולדשמידט: לא, כי אני אמרתי שהנערות - - -

קריאה: הייהרג ובל יעבור הוא לכולם, לא רק ב - - -

מרים גולדשמידט: אבל מה שאני רוצה להגיד שהסיכוי שזה יקרה, אל"ף, זו אוכלוסייה שיש שם מצוקה מאוד קשה - - -

אורלי לוי אבקסיס: הסיכוי שזה יושתק הוא גבוה.

מרים גולדשמידט: שזה יושתק וגם אוכלוסייה מרובת ילדים, שמעמד האישה שם הוא נמוך, שמצוקה כלכלית מאוד מאוד קשה.

צילה אוחנה: הרבה נשים הן גם פגועות בעצמן, אמהות חלשות.

מרים גולדשמידט: ואז בסיטואציה הזאת אני יכולה להגיד שזה כמעט בלתי נמנע שזה לא יקרה.

מרים גולדשמידט: כשמדברים, אני חושבת שבאיזה שהוא אופן להגיד שהנושא של צניעות זה כל הזמן עולה על סדר היום ואם רואים מרפק אז היצרים מתעוררים, אז כשזה שיח שקיים באוכלוסייה אז באמת הנושא הזה הוא נושא - - - ובאמת הנושא של הפגיעה של הנערות פה הוא מורכב מאוד.

מרים גולדשמידט: באמת המאפיין שמובא זה פגיעה טראומטית מתמשכת לאורך זמן בתוך המשפחה.

מרים גולדשמידט: אנחנו כבר חווינו פגיעה בתוך המשפחה, שכשכבר שלחו את הילדה לטיפול אצל רב ומטפלת, אז גם הרב והמטפלת פגעו בה.

מרים גולדשמידט: כלומר כבר כשהילדה יצאה לטיפול אז היא עברה פגיעה על ידי המטפלים, שזו בעצם ההתמודדות שלנו.

עליזה לביא: איך אתם מקבלים את הבנות?

מרים גולדשמידט: דרך הפניות של הרווחה.

מרים גולדשמידט: האוכלוסייה אצלנו מגיעה מעמנואל, מבית"ר עלית, מהשכונות החרדיות בירושלים, מבית שמש.

מרים גולדשמידט: אוכלוסייה מהמרכזים ה - - -

עליזה לביא: החרדים.

מרים גולדשמידט: כן.

עליזה לביא: הנערות יכולות לחזור אחרי זה למסגרות?

עליזה לביא: כלומר עצם זה שהן יוצאות ממסגרות חרדיות למסגרות דתיות לאומיות, כלומר אין פה מצוקה תרבותית?

מרים גולדשמידט: שוב, זה מעניין.

מרים גולדשמידט: אצל חלק כן, אצל חלק הנושא הזה לא עולה.

מרים גולדשמידט: יש לנו היום נערה שסיימה מאוד יפה וכן חזרה למקום שהיא באה.

מרים גולדשמידט: יש נערות שלא חוזרות, לא מוכנות לחשוב על לחזור למקום שהן באו ממנו.

מרים גולדשמידט: יש נערות שהן בהתנגדות.

מרים גולדשמידט: יחד עם זה אין פה שיח על הנושא הדתי, כלומר זה לא בסדר היום של הנערות.

מירי כירבי: של ההורים כן.

צילה אוחנה: אם הבת תרצה להתפלל היא יכולה.

צילה אוחנה: אני לפעמים עושה ככה, כמעט נופלת לתוך הגיגית של נטילת ידיים, אבל יש בנות שייראו לך - - -

עליזה לביא: אתם עשר שנים פה, יש לכם בוגרות שהתחתנו, על פי הקודים שהן באו מהן, או - - -?

מרים גולדשמידט: הבית עבר שינוי.

מרים גולדשמידט: בארבע השנים הראשונות היו פה נערות יותר של הציונות הדתית, אוכלוסייה אחרת, עם עורף משפחתי.

מרים גולדשמידט: אני חושבת שבאמת מה שמאחד את רוב הנערות אצלנו זה באמת שאין להן עורף משפחתי, זה לא סתם שהצורך בלהקים בית בוגרות בא דווקא בשנים האלה.

מרים גולדשמידט: בשש השנים האחרונות - - -

צילה אוחנה: עוד לא התחתנה?

מרים גולדשמידט: לא התחתנה, עוד לא.

מרים גולדשמידט: אין לנו נשואות.

רבקה קנריק: למה השתנה האופי?

רבקה קנריק: מצדכם או שהרווחה מצאה צורך?

אתי גונן: כי נפתחה מסגרת מקבילה במחולה.

אתי גונן: ואז, לאחר - - - אני אמרתי קודם שאנחנו למדנו הרבה ונסענו הרבה, בלמידה הזאת התיוג של עמותת מלכישוע כמקימה בית זה היה מאוד דרמטי, ולכן כאשר זה נפתח במחולה, ששייך למסגרת בנים יפתח, זו הייתה מסגרת לבנות, 8 הנערות שהיו מועמדות להתחיל פה הלכו לשם.

אתי גונן: ואז מרים התחילה, היא הגיעה אחרי הטראומה שלנו ואז היא אמרה, 'רגע, מה קרה?

אתי גונן: בית ריק?

אתי גונן: יש לב רחב'.

אתי גונן: היא הלכה ודפקה על הדלתות במאה שערים, הלכה ודפקה על הדלתות ב - - - כן, זה מה שעשית, היא הלכה לרבנים עם מכנסיים, הדתייה הזאת היא הרי דתייה, ודפקה ודפקה על הדלתות של הרבנים ואמרה להם 'יאללה, בואו תראו, יש פה בית לנערות', ותוך כלום זמן הבית התמלא.

מרים גולדשמידט: לא, אני חושבת שחלק מהשינוי שנעשה זה הנושא של בית הספר.

אתי גונן: כן, אבל בואי נגיד ככה, אם לא היה נפתח מחול היינו ממשיכים באותה תפיסה, שהשילוב הוא של ילדות שמהיום הראשון שהן מגיעות לבית הן יכולות להשתלב בבית הספר האזורי.

מירי כירבי: אני גם חושבת שיש דבר, יש הרי הוסטל לבנות בירושלים לחרדיות, שקוראים לו ניגונים.

מירי כירבי: אני חושבת שחלק מהעניין זה שהרשויות גם חיפשו מסגרות מחוץ לירושלים.

מירי כירבי: אני חושבת שזו הייתה גם הזדמנות אחרת וגם השירותים והרווחה פתאום ביקשו לצאת למסגרות של חסות הנוער.

מירי כירבי: זה היה מאוד סטיגמטי לאורך שנים מבחינת להוציא נערות למקום כזה, נערות כאלה של קצה, במלכישוע, בכלל עם התווית של מלכישוע, ופתאום נוצר איזה שהוא דיאלוג - - -

אורלי לוי אבקסיס: אז עכשיו זה לא בתווית של מלכישוע?

מירי כירבי: לא, ממש לא.

מירי כירבי: זה הבית בטירה וגם בית סנונית, של נערות חילוניות, גם בנוי תחת התווית הזאת של מלכישוע והיום הגורמים בקהילה, בגלל עבודה משותפת, ברווחה פתאום מזהים את המקומות האלה שהם יכולים להוות מענה אחר שאין להם במקומות אחרים.

מרים גולדשמידט: אני רוצה להתייחס למשהו.

מרים גולדשמידט: אני רוצה לתת לאיילת לדבר, אני חושבת שאיילת תדבר על הנושא של הטיפול ושל כל התהליך הטיפולי, אבל אני רוצה להתייחס לשאלה שאת שאלת.

מרים גולדשמידט: את שאלת אם יש לכם נשואות ובנות שסיימו, ובאיזה שהוא אופן, אולי אתן תופסות אותי ביום שהוא לא פשוט לי, אני חושבת שאני צריכה רגע לתאר לכן מה זה אומר נערות נפגעות תקיפה מינית.

מרים גולדשמידט: אנחנו מדברים על מה הלאה, אנחנו מדברים - - - עם איזה התמודדות סיזיפית אנחנו מתמודדות.

מרים גולדשמידט: לפעמים אני אומרת, סליחה שאני קצת מרוגשת, אני ביום לא פשוט מבחינה זאת שכרגע יש לנו נערה במצב לא טוב בבית חולים, שפשוט רוצה למות.

מרים גולדשמידט: היא רוצה למות כי היא נפגעה והיא לא יכולה להכיל את הפגיעה.

עליזה לביא: כמה זמן היא פה?

מרים גולדשמידט: היא פה כבר מעל שנה ואני רוצה לדבר על הסיזיפיות.

מרים גולדשמידט: היום יש לנו התמודדות לא פשוטה עם הנערות הבוגרות, עם אותן נערות שלכאורה עשינו את כל התהליכים הטיפוליים, נתנו להן את כל העוגנים האפשריים, נתנו להן את הכול ובאיזה שהוא אופן הפגיעה היא כל כך קשה, לפעמים יותר קל לראות, כי אתה רואה מישהו שהוא מפגר, אתה רואה מישהו שהוא נכה, אז זה מתויג, אז אתה רואה אותו, אבל כל אותן בנות שהן לכאורה נורמליות, שלכאורה הכול סביר, אלה אותן בנות שכבר היום משולבות בבית ספר, זאת לומדת בשקד, שנייה לומדת בנווה איתן, שהכול רגיל, הכול נורמלי, הן משקיעות אנרגיה בלהיות נורמליות ובפנים הן כל כך פגועות, הפגיעה כל כך - - - אתם יודעים, אני גם מדברת על הילדה הזאת שעכשיו היא בבית חולים, שאגב הפגיעה נחשפה פה, שהסטה של וילון מציפה בהן משהו, נותנת להן איזה שהוא - - - והן מתמוטטות.

מרים גולדשמידט: הילדה שנמצאת עכשיו בבית חולים, היא לא רוצה לחיות, היא רוצה להיפרד מאיתנו.

מרים גולדשמידט: וואו, סליחה שאני נרגשת כל כך, אבל זה כל כך סיזיפי.

עליזה לביא: בת כמה היא?

מרים גולדשמידט: בת 15 וחצי.

מרים גולדשמידט: זה כל כך סיזיפי העניין הזה.

מרים גולדשמידט: נערה שסידרנו לה את כל העוגנים האפשריים, שהייתה מיועדת, אני מדברת על נערה אחרת, ממש השבוע האחרון זה שבוע של התמודדות דווקא עם אותן נערות שעשו דרך, שעשו תהליך, שהגיעו למקומות טובים, שסידרנו להם את העוגנים של המשפחה המארחת, לנערה שאין לה לאן לחזור, כי אבא שלה יושב בכלא והמשפחה שלה מאשימה אותה שבגללה אבא שלה יושב בכלא.

מרים גולדשמידט: סידרנו את כל העוגנים האפשריים, הם הגיעו למקום טוב והן מחרבות אותו והן הורסות אותו.

מרים גולדשמידט: וזה כל פעם לקום מחדש, וזה כל פעם להתמודד חדש.

מרים גולדשמידט: אני כל הזמן מכריחה את עצמי להיות בכאן ועכשיו.

מרים גולדשמידט: אתן מבינות?

מרים גולדשמידט: אני רוצה להגיד לכן משהו, ואם אני לא מדברת מסודר, אז תסלחו לי, רציתי להכין דברים מסודרים וזה יוצא לי ככה.

עליזה לביא: זה בסדר גמור.

מרים גולדשמידט: אז סליחה, איילת, אחר כך את תדברי במקומי מסודר.

מרים גולדשמידט: אבל אתן מבינות, עברה פה נערה, המתוקה הזאת שעברה פה, שהיא נראית לכן מהממת ומדהימה.

מרים גולדשמידט: מהממת ומדהימה, ואני אומרת, 'מרים, מתי יהיה השבר?' אני לא - - - אתם מבינים שאני לא יכולה ל - - -

אורלי לוי אבקסיס: זה משהו שאת אמרת שאופייני פה - - -?

מרים גולדשמידט: ככל שהפגיעה קשה יותר, אורלי, השריטה עמוקה יותר.

מרים גולדשמידט: היכולת - - -

צילה אוחנה: - - - להתקשר עם אנשים ולהיות - - -

מרים גולדשמידט: היכולת להיחלץ מזה היא כל כך קשה.

איילת יציב: אני הייתי רוצה לקחת את זה לפס של הצרכים.

איילת יציב: אני מכימה, דיברנו פה על הציבור החרדי והמסגרת היא מסגרת מקבילה לנערות מהציבור החילוני והפגיעות הן פגיעות מאוד דומות, אולי פחות אירועים של גילוי עריות אבל בהחלט נפגעות תקיפה מינית ואני חושבת שהיום, במסגרות שלנו, הצורך שלנו הגדול, של הצוותים הטיפוליים, זה בהכשרה של צוותים טיפוליים שמתמחים בעבודה הזאת.

איילת יציב: זאת אומרת אם בתחילת הדרך הבנו שאנחנו צריכות לתת הרבה מאוד גב, זה לא סותר, כוחות וכלים להתמודדות ועטיפה והבנה של המקומות, מאיפה הן פועלות, איזה דפוסים וכו', היום אנחנו מבינות שאנחנו צריכות להתחיל את הטיפול, להבין את הטיפול בראייה שלהן של נפגעות תקיפה מינית.

איילת יציב: שזה משנה לחלוטין את ההבניה הטיפולית שלנו, את ההכשרה שנזקקת לצוותים, את היכולת של המדריכות שישנות איתן ונמצאות איתן 24 שעות ביממה להחזיק.

אורלי לוי אבקסיס: מה הוא כוחה אדם, מי הוא?

איילת יציב: יש לנו מדריכות שנמצאות בבתים 24 שעות ביממה.

איילת יציב: מבחינת ההכשרה?

איילת יציב: עובדות סוציאליות, יש בכל בית עובדת סוציאלית, צילה, מטפלים שונים באמנויות, בטיפול ברכיבה, בתנועה וכו', אלה הטיפולים המשלימים וצוות חינוכי.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה בנות שירות לאומי?

איילת יציב: יש בנות שירות לאומי.

אורלי לוי אבקסיס: איזה הכשרה הן מקבלות?

איילת יציב: ליווי של המסגרות.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו בוחנים את זה עכשיו.

איילת יציב: סוגיה מורכבת.

איילת יציב: הסוגיה מורכבת.

עליזה לביא: מה אחוז, מה מספר הבנות הנפגעות?

עליזה לביא: יש לך הערכה כללית, לספר לנו?

מירי כירבי: אנחנו מדברים היום על 90%, בכל המסגרות שנערות שפגועות.

עליזה לביא: כל המסגרות, 90% נפגעות תקיפה מינית?

מירי כירבי: את יודעת מה?

מירי כירבי: כל נערה שמגיעה - - - את פתאום מגיעה למקומות שאת לא - - -

מרים גולדשמידט: אותה נערה שהיום נמצאת בבית חולים זו נערה הכי רגילה, הכי רגילה בעולם, נראית, והיא הגיעה אלינו על רקע זה שההורים שלה גרושים וקשה לה עם הגירושים של ההורים שלה.

מרים גולדשמידט: יצאו לטיול בקיץ, הצוות יצא לטיול, בדיעבד התברר, היא הייתה באיזה שהוא חדר שהיה שם משהו בווילון, לכן אמרתי וילון, והיא נכנסה לטרנס של צרחות והתקף.

מרים גולדשמידט: שוב, היו שם מדריכות והיה צריך לקחת את כל הבנות מהחדר, הן היו באכסניה בתל חי והיה ברור שהיא חווה עומס.

מרים גולדשמידט: היא צרחה וצרחה והיא לא מוכנה להודות שהיא - - - וזה ברור שהיא נפגעה, זה ברור, הדברים נחשפים, והכול כרגיל, היא לומדת בבית ספר, יש לה מיליון ואחת תכניות, אבל כובד הפגיעה, היא לא יכולה להכיל אותו.

מרים גולדשמידט: היא לא מסוגלת להכיל אותו, היא גם לא מסוגלת, כרגע היא נמצאת במקום שהיא גם לא מוכנה להודות שזה קרה, אבל לילות שלמים ישבנו לידה, כי היו לה סיוטים, היא הייתה צורחת פה בלילות, מדריכה ישבה לידה פה בלילות, כי היו לה סיוטים.

מרים גולדשמידט: היא ככה שוכבת במיטה ופתאום רואים אותה עם תנועות ומעיפה, ואנחנו צריכות להחזיק אותה.

צילה אוחנה: זה מתקשר למה שאיילת אומרת, כל הצוות חווה את הטראומה.

מרים גולדשמידט: ואז צריך להחזיק ואני צריכה - - - ובלילה לפני יומיים אני צריכה - - - המדריכה שישנה פה בלילה - - -

איילת יציב: אורלי, זה גם מאוד מתחבר למה שהתחלנו קודם לדבר, על למה צריך טווח ארוך.

איילת יציב: הרבה מאוד פעמים במסגרות שלנו, לשמחתנו הגדולה, הנערות מחזיקות מספר שנים, אנחנו יחסית חריגות בתוך המסגרות של חסות הנוער, שמשך השהות היא שלוש, ארבע ואפילו יש לנו בנות של חמש שנים.

מירי כירבי: הם התחילו כאן מגמה שהיא באמת מהפכנית, של טיפול לאורך שנים.

איילת יציב: כי אנחנו מגלות שעוד משהו נפתח ועוד משהו מתחזק ועוד משהו עולה, וברור לנו שבגיל 18 אי אפשר להפסיק טיפול.

איילת יציב: מעבר לעניין של קורת גג, שזה גם מאפיין עכשיו את הבתים הלא דתיים, גם היום וגם בזמני יש נערות שאין להן לאן לנסוע, אין להן הורים, גם אם יש אז הם מתנכרים וכו', אבל גם אם נפתור את הסוגיה של קורת גג הן צריכות המשך טיפול.

איילת יציב: הרבה מאוד דברים שהן כנערות לא מסוגלות בכלל להסתכל ולגעת, זה פתאום מתעורר.

איילת יציב: מישהי התקשרה, היא כבר סטודנטית, בת 26, שלכאורה משוקמת והיא אומרת 'תשמעי, כשטיפלתי לא יכולתי לגעת בכל הנושא של היחסים, עכשיו יש לי זוגיות ואני מתפרקת, מה עושים עם זה?'

אורלי לוי אבקסיס: ומה?

איילת יציב: אז, שוב, לשמחתנו יש לנו את עמותת מלכישוע, ופונים ומבקשים.

איילת יציב: אבל אנחנו צריכים, צריך לראות, כדי שהשיקום - - -

אורלי לוי אבקסיס: להמשיך את זה, כדי שיהיה מספיק ארגז כלים - - -

איילת יציב: להמשיך הלאה, כי הן באמת עוברות משהו והתהליך נגדע ברגע שהן יוצאות.

איילת יציב: אני רוצה עוד נקודה אחת, אולי קצת חוזרת אחורה, אבל אנחנו מדברות על הטיפול קדימה, אני מתחברת למה שאתי אמרה בהתחלה, לגבי הזיהוי ולמה שאת אמרת בנוגע למוסדות מרובים בנערות.

איילת יציב: אני חושבת שזו סוגיה, אני לא בטוחה מה עמדתי עד הסוף, למרות שאני גם מפנה נערות לצופיה וזו מסגרת מעולה.

איילת יציב: הייתי מאוד רוצה לבחון האם אפשר לחזק את המערכות שמטפלות בתוך הקהילה.

איילת יציב: לפעמים אני מרגישה שמהר מדי מוציאים ילדות - - -

אורלי לוי אבקסיס: לא, כבר לא מוציאים לצופיה ולזה, כי רשימת ההמתנה - - -

איילת יציב: אני מכירה את זה.

אורלי לוי אבקסיס: לכן השאלה היא מה מפתחים במקביל.

מירי כירבי: השאלה כמה יש.

עליזה לביא: את מהרווחה, כן?

מירי כירבי: כן.

עליזה לביא: אז בחלוקה הארצית, כמה נערות נמצאות במסגרות קהילתיות וכמה נמצאות במסגרות שנקרא להן ציבוריות?

עליזה לביא: באחוזים.

מירי כירבי: אני לא יודעת להגיד לך, אני יודעת שיש ניסיונות בקהילה, ברשויות השונות, ליצור פתרונות מקומיים.

עליזה לביא: כמו הוסטלים?

מירי כירבי: לא הוסטלים.

מירי כירבי: לפני שמוציאים מהבית.

מירי כירבי: ההוסטלים זה מסגרות חוץ ביתיות, אני מדברת על המסגרות טרום היציאה, עם המון ניסיונות שלא כל כך צולחים, אבל גם לא מנסים למצוא את הפתרונות.

מירי כירבי: אני לא מחפשת עכשיו אחראי לזה, אני אומרת שבחשיבה אנחנו לא פעם רואים נערות שמגיעות אלינו בגיל קצת מבוגר יותר, ואז התהליך מתחיל מאוחר ואז בגיל 19-20 את מתחילה לטפל בה, וזה חבל.

מירי כירבי: כי אם היא הייתה מגיעה אלינו, למסגרות האלה הקטנות, החוץ ביתיות, שהן מאוד אינטנסיביות, שהן מאוד מחפשות כל הזמן מענה, של פתרונות ייחודיים.

מירי כירבי: אם הן היו יוצאות מוקדם יותר הייתה להם גם יכולת למנוע את זה שנערה תגיע לצופיה.

מירי כירבי: יש כאן משהו בדיאלוג הזה של צופיה, כשאני מדברת על המסגרות האלה, בנקודות משבר צופיה נותנת מענה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברות על נפגעות תקיפה מינית?

מירי כירבי: אני מדברת על כל - - -

אורלי לוי אבקסיס: אני אגיד לך למה.

אורלי לוי אבקסיס: מצד אחד אני מסכימה שבחלק מהמקרים טיפול בקהילה הוא עדיף כי אז אתה שומר באיזה שהוא אופן את הילד בסביבה, איפה שניתן.

אורלי לוי אבקסיס: לצערנו הרב, מה שקורה היום ובגלל שהמענים האלה הם לא מספיק, לא מבחינת השירותים ובטח לא מבחינת היכולת שלהם לאורך זמן, כי אחרי שלוש שנים הם צריכים לפנות את המקום למישהו אחר, נמצאים שם ילדים שצריכים להיות במסגרות חוץ ביתיות, ובמקביל יש ילדים במסגרות חוץ ביתיות שהיו יכולים להשתלב בקהילה.

אורלי לוי אבקסיס: שזה עצוב.

עליזה לביא: אבל, אורלי, הזמן קצר, אני רוצה שנתמקד קצת במקום המיוחד הזה.

עליזה לביא: התיאור שאת תיארת בפתח הדברים שלך לגבי הפרופיל של הנערות שמגיע לכאן, לטעמי ולהבנתי זה לא מאפשר מסגרת קרובה לבית, חייבים להוציא את הבנות האלה.

עליזה לביא: אז בואו נתמקד בנושא שלנו, אין לנו הרבה זמן.

עליזה לביא: יש הרבה מאוד עבודה, אבל אני מאוד רוצה שנתמקד במקום שחייבים להוציא את הבנות מהבית, שזה המקרה שלכם, שאין שום סיכוי להשאיר אותן, אסור להשאיר אותן, הקהילה בטח לא תעזור, בטח קהילה שמכחישה קיום של מצבים שכאלה ואז הנערות מגיעות אליכן.

עליזה לביא: אני הייתי רוצה לשמוע מכן, אני פחות או יותר הבנתי, גם את הצרכים שלכם וגם המלצות שלכן.

עליזה לביא: באנו לשמוע אתכן, אז בואו קצת נתמקד במקום המיוחד הזה ואנחנו בהיכרות עם מסגרות שונות שיש לנו, וגם מה שאין לנו, וגם קצת על הקשר עם משרד הרווחה.

אתי גונן: יושבות פה, מרב, שהיא מדריכה בבית של נערות בתוך מלכישוע, שיש פשוט בנות שלהיות כאן זה לא מספיק בטוח בשבילן וגם היא מלווה את דירת ההמשך שלנו.

אתי גונן: מירי, שהיא מנהלת ארגונית של בית הספר במלכישוע והיא פמיניסטית ידועה, צילה, עובדת סוציאלית פה בבית, וענת היא עובדת סוציאלית של בית הנערות שלנו במלכישוע.

אתי גונן: מה שאני קודם נגעתי והיה לי מאוד חשוב, שאיילת תדבר על, כשאני אומרת מה לא ידענו ומה אנחנו היום יודעים ומה אנחנו בעצם שואפים אליו בעשייה, אז שהיא תספר על המודל של הבית.

איילת יציב: נראה לי שזה המודל היום של כל הבתים שמטפלים בנערות ובנשים.

מירי כירבי: אצלכם.

עליזה לביא: רגע, זה מלכישוע, פה ו - - -

איילת יציב: בית סלעית שזה בית לנערות ויש בית מיכל שזה בית לנשים במלכישוע - - -

אתי גונן: יש אחד בהר ואחד בנשר.

אתי גונן: בהר ובכרך.

איילת יציב: בנשר זה ההוסטל של הנשים ובית בטירה והמסגרת בבית סנונית שהיא מקבילה.

איילת יציב: המודל הטיפולי שלנו זה מודל ה-DP.

איילת יציב: אני חושבת שאחד המאפיינים שמאוד מתאימים לטיפול בנערות ובנשים, ונראה לי שבכלל גם בגברים, שקודם כל המוקד של העבודה הוא הקשר, אני חושבת שהקשר, האינטימיות, הקרבה, הצוותים שלנו מאוד נשיים, כמובן, יש לנו גם גברים שמטפלים, אבל הם לא בתוך הבתים, הנוכחות שלהם היא כזאת שנכנסים ויוצאים.

קריאה: מוזיקה.

איילת יציב: מוזיקה, מורים, רכיבה.

איילת יציב: בנוסף, המודל הוא פילוסופיה דיאלקטית, שבעצם אנחנו במקום שאין אמת אחת, אין רק דבר אחד נכון.

איילת יציב: זה מאפשר הרחבה של הדיאלוג, הרחבה של השהות, היכולת להיות בתוך קונפליקט ולא להגיע לקצה, אם את ככה אז ככה ואם את לא תעשי ככה את לא תהיי כאן.

איילת יציב: זה מאפשר לנו להרחיב את גבולות ההכלה בתוך הבתים ולאפשר לנערות עם צרכים שונים ופרופילים שונים בעצם להחזיק ולהיות בתוך הבתים.

איילת יציב: זה מאפשר לצוותים בכלל להיות במקום שהם מסוגלים להתמודד עם מה שמרים קצת תיארה.

איילת יציב: זו התמודדות שהיא יומיומית, עם התפרצויות ועם אלימות ועם סיוטים בלילה וכו', כשמצד אחד יש כללים מאוד ברורים, שלהם זקוקות הנערות, חלק מהמאפיינים של הנערות זה ה - - - שמתאפיינת בפריצת גבולות, בשינויים מאוד גדולים במצבי רוח וכו'.

איילת יציב: זה מאפשר לצוות את הגמישות הזאת, להיות עם הבנות איפה שהן נמצאות.

איילת יציב: בנוסף יש לבנות קבוצות של למידה.

איילת יציב: אנחנו ממש מלמדים אותן כלים.

איילת יציב: בכל שלב, מהרגע שהן מגיעות, כלים לוויסות רגשי, כלים שקשורים למודעות עצמית, כלים שקשורים לזהות שלהן וכו', שהן לומדות אותן בקבוצה, הן לומדות אותן בטיפול הפרטני, הן לומדות אותן על ידי כתיבת יומן ואלה ממש כלים פרקטיים.

עליזה לביא: כולן פה בבתי ספר?

עליזה לביא: משולבות?

איילת יציב: לא.

איילת יציב: זה קצת משתנה.

איילת יציב: בבית סנונית, אני חושבת שגם פה בחלק מהזמן, הן משתלבות בהתחלה כשהן נקלטות במסגרת ובכיתה בתוך הבית, כדי לצמצם פערים, כדי לרכוש ביטחון וכו'.

איילת יציב: מי שמסוגלת משולבת בבתי הספר האזוריים.

איילת יציב: במלכישוע בית הספר הוא - - - הדגש בהחלט הוא על הישגים לימודיים, על שילוב, על כמה שיותר כניסה למקומות מה שנקרא במרכאות נורמטיביים, חוגים עם כל בני הנוער.

איילת יציב: יחד עם זה, שוב, כמו ששמעתם, מה שצריך לקרות קורה, מבחינה טיפולית.

איילת יציב: נדבך נוסף מאוד חשוב בטיפול זה הקשר לתרגול של מיינדפולנס, כאילו ממש טיפוח של מודעות עצמית, בכלים של ויסות, התבוננות, קשיבות, שמצאנו שזה מאוד מאוד יעיל לבנות ולנערות ולנשים כדרך להתארגנות ובכלל קבלה של מה שהיא מציאות החיים שלהן.

איילת יציב: אני אשמח אם תשאלו משהו שמעניין אתכם, כדי שאני לא - - -

עליזה לביא: לא, זה מאוד מעניין אותנו.

מרים גולדשמידט: אני רוצה להוסיף משהו.

מרים גולדשמידט: עם השנים אנחנו למדנו, ואני חושבת שתפיסת התדמית של ה-DBT הכניסה את זה, נתנה לנו עוגנים לזה שבעצם אנחנו מאוד מנסות להיות מדויקות לגבי כל נערה.

מרים גולדשמידט: דווקא נערות שכל כך נפגעו.

מרים גולדשמידט: ואני חושבת שבסך הכול לכל בן אדם, אני לא רוצה ליישר את הבת לפי מה שנראה לי, אלא אני רוצה להיות מדויקת ומותאמת לגבי הנערה.

מרים גולדשמידט: כלומר בתוך המסגרת הכללית בהחלט לאינדיבידואל יש מקום.

מרים גולדשמידט: בהחלט יש לי ילדה עם תכנית כזאת ויש לי ילדה עם תכנית טיפולית כזאת ואם עכשיו אני מסתכלת על בית הבוגרות, אז כן, יש לי נערה אחת שהיא התחילה פה, היא התחילה שירות לאומי כי כרגע אין לה כוחות ללמידה וחשבנו שחייבים והיא התחילה באיזה שהיא תכנית של שירות לאומי, ויש נערה אחרת שעל בגרויות כרגע.

מרים גולדשמידט: כלומר אנחנו מנסות באמת להיות מדויקות לגבי הכוחות של כל אחת ואחת.

מרים גולדשמידט: יש נערה שתעשה השנה רק בגרות במתמטיקה ובאנגלית ובשאר השבוע היא עובדת בחוות הסוסים, כי כרגע אין לה כוחות ללמידה, למרות שהנושא הלימודי הוא אישיו מאוד חשוב וחשוב לי, כן, שתהיה איזה שהיא בגרות.

מרים גולדשמידט: אני תמיד אומרת שזו הצלחה שאפשר לכמת, והבנות פה מצליחות.

מרים גולדשמידט: זו חוויה של הצלחה שאפשר לראות אותה בעיניים.

עליזה לביא: אז רגע, קצת על סדר היום שלהן.

עליזה לביא: הן קמות בבוקר?

מרים גולדשמידט: לומדות.

מרים גולדשמידט: פה 10 נערות לומדות.

מרים גולדשמידט: אצל איילת רוב הנערות לומדות בבתי הספר, אצלי 10 נערות לומדות - - -

עליזה לביא: הן אוכלות כאן?

מרים גולדשמידט: כן, הן אוכלות כאן.

צילה אוחנה: בצהריים הן אוכלות בחדר האוכל והן מבשלות פה ארוחת ערב, זה גם אישיו - - -

עליזה לביא: יש להן משפחות מאמצות?

מרים גולדשמידט: מארחות.

מרים גולדשמידט: פעם היה יותר, היום פחות.

צילה אוחנה: בעבר ניסינו, היום זה משהו מאוד קשה, כי זה מראה לא פשוטה לבנות, לראות משפחות נורמטיביות, גם יש את מצבי רוח.

מרים גולדשמידט: לחלק יש ולחלק אין.

צילה אוחנה: וגם חלקן רוצות להתאוורר מחוץ לטירה, יש לנו בבית שאן, היו לנו קיבוצים באזור.

עליזה לביא: ולאן הן נוסעות לחופשה?

צילה אוחנה: אל"ף הביתה.

צילה אוחנה: חלקן נשארות, חלק נוסעות הביתה, או מוצאים כל מיני פתרונות.

אתי גונן: פתרון יצירתי של מרים בחופש הגדול, כשלא היה לאן להוציא אותן, אז הן נסעו מפה ובאו לחופשה כאן והיה פה נוהל אחר.

אתי גונן: בת שבע רק נסעה לראות שהן חוזרות מטבריה, והן יכלו להביא גם חברות, הן אירחו חברות שלהן, כי לא היה להן לאן לנסוע בחופש.

אתי גונן: זה היה פטנט ועל זה מגיע לה פרס על יצירתיותה הבינלאומית, כי זה היה דבר שאני - - - זה את לא שומעת, נכון?

אתי גונן: שהם נסעו - - -

עליזה לביא: אורלי רוצה לעשות את זה בקיץ עם הילדים.

אתי גונן: אבל זה גדוּלה של מדריכות לעשות סוויץ', להיות בבית כשהבנות בחופש.

אורלי לוי אבקסיס: אז בעצם כל סדר היום התחלף פה בזמן החופשה?

אתי גונן: כן.

אתי גונן: הן גם יכלו לנסוע לבד עד עבר טבריה- - -

עליזה לביא: רעיון מקסים.

אתי גונן: אבל היא נסעה אחריהן, אבל זה היה הרעיון, שבמקום שהן יתרוצצו במקום שהוא מסוכן להן, שפה הן יעשו את זה, תחת מוגנוּת.

מרים גולדשמידט: הן עדיין מאוד דואגת להגיע למקומות שמאוד מסוכנים להן.

אתי גונן: אבל מה שמאוד הייתי שמחה זה אם מרב וענת יגידו גם משהו, כי נערות שמגיעות אליהן הן אחרי הפגיעה ומגיעים ליותר שימוש בסמים ואלכוהול.

ענת צרפתי: אז באמת המקרים אצלנו, לנו יש 11 נערות בתוך בית נערות - - -

עליזה לביא: שזה במלכישוע.

ענת צרפתי: זה במלכישוע בהר, שלפני ארבע שנים הבית עבר למתכונת נפרדת מהקהילה, זה היה קהילת נוער ביחד עם בנים, וההבנה הייתה שהבנות צריכות את הבית האישי שלהן, ובאמת זה היה מהלך דרמטי לטיפול בבנות.

ענת צרפתי: גם פה המודל כמובן הוא מודל ה-DBT, כשבעצם המאפיין המרכזי, לבד מכל הדברים האלה של הפגיעה, הוא באמת הנושא של ההתמכרות, התפקיד של ההתמכרות בתוך החיים, המצבים המסכנים שהם הגיעו בעקבות דפוסי השימוש, כשהבנות הן בנות בגילאי 14 עד 18, שכולן מכורות.

ענת צרפתי: זה המאפיין המובהק.

ענת צרפתי: זאת אומרת כל מאפייני הרקע בהחלט נוכחים ומאוד משמעותיים בתפקוד היומיומי - - -

עליזה לביא: מכורות מגילאי 14?

ענת צרפתי: בגילאי 14 הן מגיעות, אבל יש היסטוריה מוקדמת.

עליזה לביא: וגם כאן יש לך מאפיינים סוציו אקונומיים, כמו ששמענו ממרים?

עליזה לביא: הם דומים?

עליזה לביא: מאיפה פחות או יותר מגיעות הבנות?

ענת צרפתי: זה מאוד משתנה, אין מאפיין אחד מרכזי, זה יכול להיות מכל הארץ.

ענת צרפתי: יש נערה שהייתה פה והגיעה אלינו והיא נמצאת - - -

עליזה לביא: ומי מפנה?

עליזה לביא: גם כאן הרווחה מפנה אלייך?

מירי כירבי: רווחה וגם שירותי המבחן.

מירי כירבי: שזה כבר נערות שעשו עבירות ואז - - -

ענת צרפתי: שבעצם באמת יש משהו בפרופיל המשפחתי, אבל זה ממש לא - - -

אורלי לוי אבקסיס: זה מעון סגור, נעול?

ענת צרפתי: זה סגור, הבנות לא יוצאות הביתה, מעצם העובדה שהוא - - - זה קהילת נוער - - -

אורלי לוי אבקסיס: גם אם תפתחי להן את השערים אין להן לאן לברוח.

קריאה: לא, הן בורחות.

קריאה: יש לי הפתעה בשבילך.

אורלי לוי אבקסיס: ברצינות?

ענת צרפתי: אחר כך הן מספרות על כאבי הרגליים והשברים ש - - -

עליזה לביא: יש קשר עם ההורים?

עליזה לביא: המשפחות?

ענת צרפתי: יש קשר עם ההורים, בהחלט.

ענת צרפתי: כאן באמת אני חושבת שהנושא של העורף המשפחתי זה יותר מתעתע.

ענת צרפתי: כי יש משפחות שבאמת הן עורף משפחתי, אבל מרבית הבנות, בטח בקבוצה שאני מטפלת כבר כמה חודשים ומרב הרבה קודם לכן, אבל יש בנות שיש קשר ויש תמיכה, ההורים מגיעים לבקר, ההורים מחכים לביקורים שלהם, יש הורים ממשפחות שמגיעות שגם אצלן יש מאפיינים התמכרותי ים, אבל יש המון גבולות ונוקשות בעניין הזה וגם הם באיזה שהוא אופן מתיישרים עם בדיקות שתן שהם מתבקשים לעשות כשהם מגיעים.

אורלי לוי אבקסיס: גם ההורים?

ענת צרפתי: כן, ההורים.

ענת צרפתי: הם מגיעים לטיפול משפחתי.

ענת צרפתי: זאת אומרת החיבור והאינטגרציה המשפחתית הוא מאוד מאוד מרכזי, כשהבנות בעצם יוצאות הביתה על פי ההתקדמות שלהן ברצף של השלבים של הטיפול.

ענת צרפתי: זה יוצא שרק אחרי חצי שנה כשהן ככה התמקמו והתארגנו - - -

אורלי לוי אבקסיס: מה הזמן הממוצע שהן נשארות אצלכם?

ענת צרפתי: שנה וחצי.

מירי כירבי: כשהן מסיימות שם יש בית חדש בבית שאן, שזו מסגרת המשכית שקוראים לה מעונית.

עליזה לביא: למה הן לא חוזרות הביתה?

ענת צרפתי: חלקן כי זה יותר נכון להן במעבר - - -

מירי כירבי: זה המשך של טיפול.

מירי כירבי: מסיימת את התהליך אבל הן יורדות ממקום שהוא די סגור - - -

עליזה לביא: הבית הוא המקום ה - - -?

אתי גונן: אצל מכורים יש את המושג הזה, מקומות, מצבים ואנשים.

אתי גונן: הזיכרון שלהם מופעל בעצם על ידי, כמו שהיא אמרה, - - - שיכולה להוות מצב של טריגר להתפרצות של טראומה.

אתי גונן: לגבי מכורים הנושא הזה של ריחות, מצבים, מקומות, אנשים אלה מצבי סיכון של הבן אדם.

אתי גונן: אז נכון שאצל בני נוער אנחנו מאוד משתדלים לייצר כן את היכולת לחזור למשפחה, אם ניתן.

אתי גונן: אם כשהם מבוגרים מאוד מומלץ להם לשנות אזור, כאן זה תהליך ש - - -

מירי כירבי: אבל יש גם נדבך נוסף בתהליך של הגדילה, כשאת במקום סגור, את גם צריכה לחוות את ההתנהלות למטה, להיות בין אנשים, בקהילה.

עליזה לביא: השאלה שלי זה, פה נמצאות נערות שהסביבה הביתית פגעה בהן, האם גם אצלך זה ה - - -?

ענת צרפתי: גם.

ענת צרפתי: אבל בגלל שההתמכרות צובעת מרכיב יותר דומיננטי - - - לא יותר, כי זה באמת הולך ביחד מאוד, אז - --

אורלי לוי אבקסיס: צריך את הגמילה מסמים, שם הדגש.

ענת צרפתי: בדיוק.

ענת צרפתי: זה הנושא המוצהר הראשוני.

ענת צרפתי: אבל בהחלט היות שהרבה פעמים זה גם פגיעה בתוך המשפחה, או פגיעות אחרות, אז זה באמת לא מאפשר את החזרה אחר כך - - -

עליזה לביא: בדרך כלל איפה המפגש הראשון עם הסם?

עליזה לביא: בבית?

ענת צרפתי: לא.

ענת צרפתי: בדרך כלל בסביבה חברתית.

עליזה לביא: איפה ילדה בת 13-14 פוגשת פעם ראשונה סם?

עליזה לביא: תני לי סיפור.

ענת צרפתי: בכל מקום.

ענת צרפתי: החבר'ה, בעיקר איזה שהוא - - - יש נערה מדימונה ש - - -

עליזה לביא: בגילאים האלה?

עליזה לביא: 13 זה חבר'ה?

ענת צרפתי: 11-12.

ענת צרפתי: הרבה לפני.

ענת צרפתי: מדברים על גיל 8.

עליזה לביא: אני שואלת, מהסיפורים שאת נתקלת בהם, מהמקרים שאת נתקלת בהם.

עליזה לביא: בבית הספר?

עליזה לביא: מחוץ לבית הספר?

עליזה לביא: איפה זה קורה בדרך כלל?

ענת צרפתי: פתאום מתחדד לי המאפיין החותך, זה המעבר לחטיבת ביניים.

ענת צרפתי: כיתה ז', שם יש טוויסט נורא נורא חזק, וגם - - - שבהן אולי החשיפה - - - ומשהו בשכונת המצוקה, אבל פה זה נורא חזק, המעבר לחטיבה, הרצון לפרוץ את הגבולות, משהו שמתחבר לחבורות יותר - - -

מרב פלגי: זה גם בא מהבית לפעמים.

ענת צרפתי: כן, בהחלט, יש גם וגם.

עליזה לביא: מה אנחנו יכולות לסייע, לעזור?

עליזה לביא: איפה אתן רואות את המקום של הצמיחה של השלב הבא?

עליזה לביא: אנחנו נפעמות, גם ברמה האישית בהתגייסות של כל אחת מכן וגם טוב שיש מסגרות כאלה נפלאות ואנשים.

עליזה לביא: אני תמיד אומרת בכל מקום, שהניסיון והידע שיש בידי האנשים הטיפוליים בארץ הוא נפלא, באמת, גם ברמה התיאורטית, גם ברמה המעשית, אנחנו בהחלט רואות וחוות את זה, גם פוגשות הרבה מאוד בוועדות שלנו, אבל מה אתן חושבות שצריך להיות השלב הבא, הצעד הבא?

עליזה לביא: לא יודעת, במובנים רבים זה מאוד מתסכל לשמוע על כל הפגיעות האלה, כי לכאורה התקדמנו.

עליזה לביא: לכאורה, והנה אנחנו באות ורואות את ה - - - את מדברת על 90%, שזה מלמד שהדבר הכי בסיסי, בסביבה שהייתה אמורה להיות הכי עוטפת, אז באמת מה עוד אפשר לעשות?

אתי גונן: אני חושבת, בקשר לתפקיד, אל"ף, לנו זה ממש מרגש שאתן באות הנה, וברמה של מה שאני חושבת שצריך זה חקיקה, גם של סל שיקום, אם נערה נפגעת, שזה יהיה 100%.

אתי גונן: אורלי לחשה לי קודם על המיליארדים, צריך להיות ברור שכשאתן מדברות על מסגרות המשך, אז גם אם זה לא מסגרת המשך, היכולת להגדיר את הפגיעה הזאת, צריך לחשוב איך לעשות את זה, ואנחנו יכולות לסייע בזה, של לייצר משהו שכאשר יש אישה שנפגעה, נערה שנפגעה, זו נכות לכל חייה, זה סוג של נכות, צריך לקדם חקיקה - - -

עליזה לביא: אנחנו מתעסקות המון במקום העבודה ועכשיו אנחנו מבינים שבכלל לא - - -

אתי גונן: הן לא מגיעות לשם.

אורלי לוי אבקסיס: זו פריבילגיה בשבילם להשתלב בשוק העבודה.

אורלי לוי אבקסיס: עזבי, לא אכפת להן שהתנאים לא יהיו זהים באותה נקודת זמן.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה שהיא דיברה קודם, בטרם נכנסת, זה על הנושא הזה שכדי שאפשר יהיה לזהות, היא אומרת שמגיעים לפה סיפורים שכשאתה מתחיל לקלף מסתבר שמהילדות, מהגן, הן חוות את ה - - - איפה הייתה המערכת כל הזמן הזה?

אורלי לוי אבקסיס: איך לא זיהו את זה?

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, היום יש יותר כלים וגם יש יותר חובת דיווח וכדומה שנכנסה, לכן הזיהוי היום יותר גדול, לכן אנחנו יודעים על יותר ילדים בסיכון, אבל היא דיברה על כיתות קטנות, עם כוח אדם יותר גדול.

אורלי לוי אבקסיס: זה חלום רטוב - - -

עליזה לביא: אחיות בבית ספר.

אתי גונן: אבל יש לכן כוח.

אתי גונן: אתן נשים.

אתי גונן: אתן חברות כנסת ואתן הרבה עכשיו.

אתי גונן: הסתכלתי רק על הוועדה שלכן, אתן יכולות להטיס את המדינה הזו.

אתי גונן: באמת.

אורלי לוי אבקסיס: זה נורא מחמיא לנו שנותנים לנו כל כך הרבה כוח - - -

אתי גונן: לא, יש לכן.

אורלי לוי אבקסיס: אני אגיד לך מה, כדי שלא תתאכזבו אם לא נצליח להעביר חקיקה שעולה מיליארדים, אז אני מנסה לספר שאפשר לעשות בתוך החקיקה הגדולה, לקחת נקודה נקודה ולטפל בה ואז מצמצמים בסופו של דבר את השלם, שאותו צריך להשלים.

אורלי לוי אבקסיס: בנתונים הקיימים ובתקציב הקשה ובקשיים, דרך אגב האמיתיים, ובסדרי העדיפויות של המדינה שלנו, לצערנו הרב, צריך להיאבק על כל דבר ולהיאבק טוב.

אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה להגיד לך שעם עליזה אני מאמינה שאנחנו נביא גם בשילוב כוחות ועם עוד ח"כיות וכדומה, נוכל לשנות, אבל אל תצפו לשינויים שיהיו שינויים דרמטיים, כי לא נעים לי - - -

אתי גונן: אנחנו לא מצפים, אבל מספיק שאתן יושבות ומבינות שגם כמה שהמשרדים יעשו, זה בלי חקיקה למען מישהי שנפגעה פגיעה כזאת, והדבר הנוסף הוא הכשרה מקצועית לתוך המערכות האלה, שחוסלה בכל המערכות.

צילה אוחנה: עוד משהו, ענישה.

צילה אוחנה: אני אומרת שגם ענישה, אם האבא הזה שפוגע בכמה בנות מקבל שמונה שנים - - -

אתי גונן: הנושא של הכשרה מקצועית.

אתי גונן: היו שנים של הכשרה מקצועית של התמ"ת, שנכנסה לתוך חסות הנוער וגם אצלנו לקהילת הבוגרים, שמה שפה בעצם הם אומרים זה שאם הבחורה, כל בחורה שמבקשת מאיתנו מלגה, היא מקבלת מלגה של העמותה להכשרה מקצועית, כי אי אפשר אחרי זה להשתלב במעגל עבודה, ולא בניקיון ולא ב - - -

אורלי לוי אבקסיס: התמ"ת כבר לא - - -

אתי גונן: אין כבר קורסים.

אתי גונן: ביטלו את הקורסים.

עליזה לביא: אורלי, אנחנו צריכות לראות מה אנחנו עושות עם נערות שנפגעו בתוך המסגרת הביתית.

אתי גונן: אלה הדברים.

עליזה לביא: כי מה קורה?

עליזה לביא: מוציאים אותן מהבית ואל"ף, אין להן לאן לחזור - - -

אתי גונן: הן חייבות להתפרנס מיד.

עליזה לביא: זה כמו שעבדנו על הבטחת הכנסה לנשים במקלטים.

אתי גונן: אנחנו לא רוצים אותן מובטלות.

אתי גונן: אני לא רוצה שהבנות האלה לא תעבודנה, אבל אם יהיה לה סל שיש לה שכר דירה ושיש לה יכולת לגור איפה שהוא.

עליזה לביא: מה שהמדינה תגיד לנו ש - - - אנחנו צריכות לראות איך אנחנו עושות - - -

אתי גונן: אם היא במקביל עובדת, היא יכולה להתקיים.

אתי גונן: היא לא יכולה להתקיים בלי עזרה, היא לא יכולה.

אתי גונן: צריך לדעת שכאשר יש דוח סוציאלי כזה - - -

אורלי לוי אבקסיס: יש עכשיו פרויקט יפה, שהולך להיות ביחד עם חסות הנוער ועמותת הידידות, במיליונים, של פיזור של בתים לבוגרים.

אורלי לוי אבקסיס: כמו בית החייל, לכל הבוגרים בינתיים, אבל זה משהו שהוא יותר התנהגותי שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לקחת שירותים בסיסיים, של מה הם זכאים לו ואז אחר כך לפזר את זה, לפזר את האופציות.

אורלי לוי אבקסיס: כלומר את הסל הזה, מעבר למה שהפרטי עושה, כל מי שמגיע למקום כזה זכאי לשירותים האלה מהמדינה.

אורלי לוי אבקסיס: ואז זה יעודד גם את המגזר הפרטי להשתתף.

אורלי לוי אבקסיס: שיהיה פה מאטצ'ינג.

איילת יציב: הייתי מוסיפה משהו ברמה החינוכית.

איילת יציב: נראה לי שבבתי ספר תיכון וחטיבה, משהו ביכולת של המחנכים לאתר.

איילת יציב: אתה חייב להבין מה זה הכותרת הזאת 'נערה בסיכון', שהיא כותרת מחרידה בעיניי, זה הופך אותך לנערה מאוד מתויגת, מאוד - - - אני חושבת שצריך לבחון את העניין הזה ולהביא את זה למודעות.

איילת יציב: הרבה פעמים - - -

עליזה לביא: אנחנו צריכות לראות איך אנחנו עושות את זה.

אורלי לוי אבקסיס: יש את ועדת סילמן.

אורלי לוי אבקסיס: נהיה יותר חכמים אחרי שנראה - - -

עליזה לביא: אבל מה אמרת על הבתים האלה?

עליזה לביא: זה כסף פרטי?

אורלי לוי אבקסיס: בעיקר כסף פרטי, אבל בשיתוף פעולה עם המדינה.

אורלי לוי אבקסיס: מה שהולכים לעשות שם זה לנצל בעצם את כל המסגרות החוץ ביתיות שיש ולהקים בסמוך להן יחידות שיהיו גם עם העובדים הסוציאליים, שיהיו זמינים כל הזמן, 24/7, ועם ליווי פסיכולוגי שנעזר בין היתר - - -

עליזה לביא: מישהו יודע כמה דירות פרטיות כאלה מוחזקות?

עליזה לביא: מישהו בכלל עושה סדר בכל ה - - -?

אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל מה שרוצים לעשות פה זה להפוך את זה להיות ככה שאם מישהי למשל סיימה, הלכה לעשות שירות לאומי, סתם דוגמה, בדרום, הפנימייה שלה פה, כשהיא צריכה לצאת או כשהיא צריכה לינה ללילה, או לא משנה מה, איפה קורת גג?

אורלי לוי אבקסיס: מי מספק לה את הצרכים?

אורלי לוי אבקסיס: מי מספק לה את המשך הליווי?

עליזה לביא: באיזה גיל זה?

אורלי לוי אבקסיס: הכוונה לגיל 21.

מירי כירבי: כן, עד גיל 21.

מרים גולדשמידט: שזה מה שאנחנו מנסות לעשות כרגע בלי - - - אני אומרת שזה בפועל - - - אני לרגע רוצה, אני לא יודעת אם אפשר לעשות חקיקה בזה, אני לא כל כך מבינה בזה, אבל עוד משהו שלפחות אני נתקלתי בו, הנושא של נערה שכבר נפגעה ומגיע לה מביטוח לאומי, הסיפור של הוועדות, הכוחות.

מרים גולדשמידט: אני אתן דוגמה, יותר קל לי לדבר בדוגמאות מאשר בכללי.

מרים גולדשמידט: נערה שברור שמגיע לה מהביטוח הלאומי, אבל היא אומרת 'אין לי כוחות עכשיו - - - אני צריכה טיפול כדי שיהיה לי כוח'.

מרים גולדשמידט: עכשיו לי אין מימון, אני.

מרים גולדשמידט: דרך תרומה השגנו לה אפשרות לטיפול כדי שיהיה לה כוחות ללכת להגיש תביעה.

מרים גולדשמידט: היא קיבלה בסוף את התביעה, הגישה תביעה וקיבלה בסוף את הסכום, אבל עד שהיא הגישה את התביעה, היא צריכה לעמוד - - -

קריאה: יש פגועי נפש שלא יכולים - - -

מרים גולדשמידט: את צריכה להוכיח שנפגשת.

עליזה לביא: תשמעי, זה לא יכול להיות שנשים מוכות תקבלנה הבטחת הכנסה וגמלה, והנערות האלה לא - - -

מרים גולדשמידט: כן, והן צריכות ללכת - - -

מירי כירבי: איך את משמרת את מה שהשקעת בהן?

מרים גולדשמידט: וזה שלב שאין לנו שום מימון, שממש רק דרך תרומות אנחנו יכולים לממן את הטיפול, או להשיג מפה ולהשיג משם.

מרים גולדשמידט: זה דבר אחד.

עליזה לביא: בואי נעשה יום עיון.

עליזה לביא: נתחיל ביום עיון.

עליזה לביא: נזמין את הרווחה, נזמין את מאיר, נעשה יום עיון.

מרים גולדשמידט: ועוד נושא של חקיקה שאני רוצה להציע.

מרים גולדשמידט: אני לא יודעת אם זו חקיקה.

מרים גולדשמידט: שוב, התהליך של הגשת תלונה הוא כל כך מורכב שהבנות זזות הצידה.

מרים גולדשמידט: זה דבר שצריך.

מרים גולדשמידט: עד גיל 14 המדינה יכולה להגיש את התביעה.

מרים גולדשמידט: ילדה שמגיעה לגיל 17, לגבי מי שפגע בה, היא חייבת לבוא ולהתערטל מחדש והן בוחרות ללכת הצידה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אל תשכחי שבגלל זה רוב התיקים של הילדים נופלים בבית משפט, לא מגיעים להכרעה שיפוטית, בגלל הבעיה של עדות קטין.

עליזה לביא: ואז מה?

אורלי לוי אבקסיס: בעדות קטין מי שמעיד בסופו של דבר זה חוקר הילדים, עובד סוציאלי לחוק הנוער, שהוא מומחה לחקירת ילדים, והוא זה שעומד מול השופט ונותן את הגרסה שלו, כביכול במקום הילד, כדי לא להעביר את הילד את כל התהליך הזה.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה קאטש', מצד אחד זה נחמד, זה מונע מהילד את המעמד, אבל בגלל שזה לא מפי עדות ראשונה, מה שצריך לעשות, צריך ראיה תומכת מדרגה גבוהה, ואז ברוב הפעמים אין אותה.

מרים גולדשמידט: אז אנשים ממשיכים להסתובב ו - - -

אורלי לוי אבקסיס: את זה אנחנו מנסים לשנות.

עליזה לביא: זו באמת המומחיות שלך.

מרים גולדשמידט: ופקידת הסעד, אני מדברת לגבי נערה מסוימת, העבירה את זה למשטרה, ובגלל שהיא בת 17, עד שהיא לא תבוא להגיש את התלונה לא יקרה שום דבר.

עליזה לביא: את זה אנחנו באמת מכירות גם בהקשרים אחרים.

עליזה לביא: אני חייבת להמשיך.

עליזה לביא: יומי ארוך ארוך ארוך.

עליזה לביא: למדתי המון.

עליזה לביא: מה שמאוד מעניין, את לא היית איתנו בבית רות, אבל מי כמוך מכיר את המרחב הזה ואת הסוגיה הזאת, את הרבה יותר שנים ממני בתחום, ואין ספק שאנחנו צריכים להתגייס לסייע לנערות הללו.

עליזה לביא: אנחנו נעשה את זה.

עליזה לביא: אנחנו נעשה את זה, אבל לכם יש את הידע ואת הניסיון.

עליזה לביא: אני מעריכה שאנחנו נפתח ביום עיון, אנחנו נגייס את השר לעניין, הנושאים האלה מאוד מאוד קרובים אליו - - -

אורלי לוי אבקסיס: שני השרים.

עליזה לביא: האוצר והרווחה?

עליזה לביא: נתחיל עם הרווחה.

אורלי לוי אבקסיס: התכוונתי לחינוך.

עליזה לביא: בסדר.

עליזה לביא: אין לי בעיה.

קריאה: אולי להתחיל מהמעונות שהם בחסות התמ"ת ולא בחסות משרד החינוך.

עליזה לביא: הרבה הצלחה.