הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 19, פרוטוקול מספר 48, 2013-12-08 10:30

עליזה לביא: בוקר טוב.

עליזה לביא: אני שמחה מאוד להיות כאן.

עליזה לביא: יש חברי כנסת בדרך ועוד אנשים, אבל יש לנו יום מאוד עמוס ואנחנו עשינו את כל הדרך כדי להספיק לשמוע, להכיר, ללמוד.

עליזה לביא: זו פגישה שנייה שלנו אחרי הישיבה במליאת הכנסת המשותפת עם ועדת הפנים, עם חברת הכנסת מירי רגב.

עליזה לביא: שמענו ואנחנו מכירים, וגם לאור ההתפתחויות האחרונות והתגובות נוכח תכנית פראוור, אני הייתי מאוד מבקשת בראשית דבריי ואשמח מאוד אם נוכל ליצור בינינו מערכת יחסים בונה של אמון וכוונות, לנסות כמה שאפשר, אני יודעת שחלק מהדוברות והדוברים ידברו גם על הקשר עם התכניות למיניהן של המדינה והמקום של נשים בכלל ובחברה הבדואית, אבל אני הייתי מבקשת לנסות לכרות בינינו ברית שתמשיך הלאה, על כל הצרכים והבקשות, והתפקיד שלי כיושבת ראש הוועדה למעמד האישה בישראל לתת מענה לכל הנשים במדינה, ללא הבדל דת, שיוך כזה או אחר, אמונה כזו או אחרת ובאמת להשתדל להיות נכונה לכולם, על הרגישויות ועל האחרוּת התרבותית ועל המקום שלנו כנשים בכלל בישראל.

עליזה לביא: אני יודעת שיש סוגיות פוליטיות, אני חלק מהסוגיות הפוליטיות, אני ישות פוליטית, אני חברת כנסת, אני במפלגה, אני בקואליציה, אבל אני גם יושבת ראש הוועדה למעמד האישה והתפקיד שלי הוא לעשות הכול כדי שלכולן ולכולם יהיה יותר טוב ואני צריכה את העזרה שלכם.

עליזה לביא: אני עזבתי את הכול ובאתי לפה כדי לשמוע, להכיר מקרוב, ללמוד מכן, אתן בשטח, אתן יודעות הרבה יותר טוב מכולן.

עליזה לביא: אני שמחה שיש פה גבר, אחד, שניים, אבל מאוד חשוב לי ליצור את מערכת יחסי האמון הזאת.

עליזה לביא: גם אם יהיו דברים שאנחנו נהיה חלוקים עליהם ברמה האידיאולוגית, ברמה הפוליטית וגם ברמה של הנושאים שנמצאים על סדר היום של המדינה.

עליזה לביא: כן פראוור, לא פראוור, אני הייתי מאוד רוצה שנתמקד באמת בדברים שאנחנו רוצים ורוצות ביחד לקדם אותם.

עליזה לביא: אני פה בשבילכן, אני לא יכולה לבד.

עליזה לביא: אני צריכה אתכן, אני צריכה אתכן מעורבות, אני צריכה אתכן בוועדה, אני צריכה דוחות, אני צריכה חוות דעת.

עליזה לביא: אנחנו משתדלים לפרסם את סדר היום של הוועדה מראש כדי לשמוע מנציגים ונציגות, גם מנציגות שלא נמצאות בכנסת ישראל, כי המפלגות שהן מצביעות לא מאפשרות לנשים להיבחר, והזמנתי משלחות של הנשים החרדיות ושל הנשים הערביות, אני אשמח מאוד לראות אתכן, במיוחד בנושאים וסוגיות שמעסיקים וקשורים אליכן.

עליזה לביא: עוד מעט יש דיון על בריאות, סוגיה מאוד קרובה ומאוד מאוד חשובה, ואני מאוד רוצה, ואם אי אפשר להגיע, אז אפשר לשלוח לנו חומרים ואנחנו יכולים להתייחס אליהם.

עליזה לביא: גם אם זה שאלות לשרה וגם אם זה בשאלות לעוד דברים.

עליזה לביא: אני הייתי מציעה שאולי נעשה היכרות קצרה, כל אחד ממש בקצרה יציג את עצמו ונדע לאן אנחנו הולכים.

עליזה לביא: אז אני שמחה באמת לפתוח את הסיור של הוועדה כאן איתכן ביחד.

עליזה לביא: היום יום ראשון ה' בטבת, תשע"ד, ה-8 בדצמבר.

עליזה לביא: יש לנו סדר יום ארוך ואנחנו נשתדל לעמוד בזמנים, סיור של הוועדה בנגב שאורגן על ידכן, ארגוני הנשים הערביות, ולא על ידי גורמים אחרים שהזמינו אותנו והחליטו מה כן נראה ומה לא נראה, אלא באמת אתן בחרתן ממה ואיך לבנות את היום הזה, ואנחנו כאן אורחים שלכן.

עליזה לביא: אני כמובן גם מברכת את נציגי הארגונים, משרדי הממשלה וכל מי שנמצא כאן.

עליזה לביא: אנחנו תיכף נשמע מי נמצא כאן ומי עוד יגיע.

עליזה לביא: אני מודה לוויצ"ו על האירוח, בדקה ה-90.

עליזה לביא: ולפני שנדבר על מצבן של נשים ערביות אולי נעשה סבב היכרות.

עליזה לביא: (סבב היכרות).

ביראן סלזמה: שלום, אני ביראן סלזמה, מתנדבת באיתך-מעכי, סטודנטית לפוליטיקה וממשל ותקשורת בבן גוריון.

ביראן סלזמה: זו השנה השנייה שלי.

אינסאף אבו שארב: אני מנהלת את המרכז לתביעות האישה בדואית, מעמותת איתך-מעכי, משפטניות למען צדק חברתי, ואנחנו היינו שמחות באמת לארח אתכם במשרדים שלנו, כפי שהיה מתוכנן, אבל מפאת המספר הגדול וזה מאוד חשוב שיגיעו לכאן כמה שיותר נציגים וישמעו ויכירו יותר את הצרכים של הנשים, אז אנחנו עשינו את זה באמת בדקה ה-90 פה.

אינסאף אבו שארב: אנחנו מאוד שמחות בשם כל ארגוני הנשים הבדואיות על ההיענות שלכם, על שיתוף הפעולה ואני מקווה שייצאו מזה תוצרים מאוד חיוביים שישליכו על המעמד של הנשים.

חיא ניבידאת: אני סטודנטית שנה ראשונה באוניברסיטה, מתנדבת פה באיתך-מעכי.

הילה כהן: אני הילה, אני גם סטודנטית בבן גוריון, לפוליטיקה וממשל וסוציולוגיה ומתחילה השנה להתנדב באיתך-מעכי.

אלה אייל בר דוד: אני ממשרד הכלכלה, ממונה על התעסוקה.

אלה אייל בר דוד: אני הרפרנטית של כל תחום החברה הערבית.

עת'דאל אבו עאייש: מכפר לקייה, סטודנטית למשפטים, תואר ראשון גם בפוליטיקה וממשל בבן גוריון ועכשיו אני מנהלת את סניף מרכז ידיד ברהט.

מיכל שרף: אני מהיחידה לשוויון בין המינים בחינוך, משרד החינוך.

מיכל שרף: אני המדריכה שאחראית על כל הדורות.

מיכל שרף: יש לנו פעילויות בכל רחבי הארץ ותכניות העצמה לבנות, גם עכשיו לבנים, גם במגזר הבדואי.

רנדה זריק: מפקחת על גני ילדים במחוז דרום.

רנדה זריק: נציגה של משרד החינוך.

רנדה זריק: שלחה אותי מנהלת המחוז והיא מברכת על הוועדה ועל היום הזה והיא תמיד בעד נשים ומעמד האישה, וגם אני, ואני שמחתי שאני מצטרפת לוועדה הרצינית הזו.

ריקי שגיא: אני עובדת סוציאלית, מנהלת מרכז לשלום המשפחה הבדואית שהוא מרכז למניעת אלימות של המגזר.

ריקי שגיא: אנחנו עמותה בשם אלואחא בנגב, עובדים תחת פיקוח של משרד הרווחה.

עופרה סער: אני עובדת סוציאלית באלואחא, המרכז לשלום המשפחה הבדואית.

אורית שפירא מימון: אני ממשרד הפנים.

אורית שפירא מימון: נשלחתי לפה על ידי הממונה על מעמד האישה במשרד.

ליאורה שחר רוטברג: בוקר טוב.

ליאורה שחר רוטברג: שמי ליאורה שחר, אני אחות מחוזית של משרד הבריאות כאן, מחוז דרום, וזה אומר מרהט עד אילת.

ליאורה שחר רוטברג: אנחנו מפעילים במחוז דרום, בשונה משאר הארץ, גם את שירותי בריאות התלמיד וגם בטיפות חלב.

עליזה לביא: את יכולה להגיד על זה מילה, בבקשה?

עליזה לביא: פה בדרום יש אחיות בבתי הספר?

ליאורה שחר רוטברג: כן, בדרום ובאשקלון, אלה המקומות היחידים בישראל.

עליזה לביא: למה זה הוחרג?

ליאורה שחר רוטברג: אני חושבת שזה מוחרג מכל מיני סיבות.

עליזה לביא: מעולם זה לא הופסק?

ליאורה שחר רוטברג: לא.

ליאורה שחר רוטברג: זה היה במדינה, זה עבר לחברות פרטיות, זה חזר למדינה, זה יצא שוב לחברות פרטיות ולפני שנה וחצי זה הוחזר רק במחוז דרום ובמחוז אשקלון.

עליזה לביא: למי צריך להגיד תודה על זה?

ליאורה שחר רוטברג: למשרד הבריאות ולמשרד האוצר.

עליזה לביא: ואיך זה עובד כאן?

ליאורה שחר רוטברג: אני יכולה להגיד שעד שזה חזר אלינו, כשאנחנו קיבלנו את השירות בחזרה, אנחנו זה משרד הבריאות, שירותי בריאות הציבור, כשקיבלנו את השירות בחזרה במרץ 2012, שזה אמצע שנת הלימודים, היו בערך 30% כיסוי חיסונים, אנחנו סיימנו את השנה הראשונה עם כמעט 90% ואת השנה הקודמת עם 90%.

ליאורה שחר רוטברג: אני יכולה להגיד לך שכשיש מצב כזה של התפרצות פוליו, אם השירות לא היה במדינה היה הרבה הרבה יותר קשה.

עליזה לביא: יש לי ממש צמרמורת כשאת מדברת, כי זה אחד הוויכוחים שלי עם שר האוצר והעדות שלך - - -

ליאורה שחר רוטברג: אני חושבת שהחזירו את זה לדרום, ובאמת לא בכל הסיבות אני מצויה, אבל הסיבה שדווקא בדרום קשה יותר ובגלל זה החזירו את זה למדינה, אני חושבת שמוכיחה את עצמה.

דליה בן שמעון: אני מנהלת תחום הגמלאות בביטוח לאומי באר שבע.

דליה בן שמעון: סניף באר שבע חולש בעצם מנתיבות עד אילת, שזה כמובן כולל בתוכו את כל המגזר הבדואי ואנחנו מצויים בקשר עם עמותת איתך לגבי הטיפול בנשים הבדואיות בפרט, ובכלל בבדואים.

דליה בן שמעון: קיימות לא מעט בעיות, הן מבחינת החוק והסיווג והמשפחות המורחבות שיש במגזר הבדואי, שזה באמת טיפול מאוד מאוד ייחודי, שרק סניף באר שבע מתמחה בו בדרום.

דליה בן שמעון: יש המון המון בעיות.

רוית פרץ: בוקר טוב.

רוית פרץ: אני גם מביטוח לאומי.

רוית פרץ: אני מנהלת מרכז השירות פה בבאר שבע והבטחת הכנסה באשנבים.

רוית פרץ: (המשך סבב היכרות).

ח'אלד אזברגה: אני מפקח מחוזי במשרד העבודה והרווחה, בשירות לפרט והמשפחה, שהוא אמון על הטיפול באלימות המשפחה, בין היתר.

ח'אלד אזברגה: אני רציתי גם בשם המשרד להודות לוועדה ולעמותות שארגנו את הסיור של היום, וחשוב לי להגיד שהמשרד פתוח לשיתופי פעולה עם הארגונים של המגזר השלישי, אנחנו מנסים להוביל טיפול חברתי עם הקהילה, אבל אנחנו גם ערים לנושאים הרגישים וכל פרספקטיבה או ראייה שהיא מחוץ למשרד, אנחנו נשמע אותה וניקח אותה גם בחשבון.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: (המשך סבב היכרות) אז אנחנו מתחילים.

עליזה לביא: אנחנו נדבר על הצגה של מצב נשים ערביות בנגב, אלימות, פוליגמיה, מצב כלכלי ואני מבינה שרשות הדיבור עוברת אלייך, בבקשה.

אינסאף אבו שארב: אנחנו מתכנסות כאן כדי לנסות וללמוד יותר על תופעת האלימות במשפחה בקרב נשים בדואיות, על כל הגורמים לאלימות ואיך התופעה נמצאת במגמה של עלייה, במקום לנסות לבלום אותה ולמצוא את הפתרונות.

אינסאף אבו שארב: אנחנו משנה לשנה, תוך כדי העבודה שלנו, מגלות עוד יותר קשיים ועוד יותר חסמים בפני נשים בדואיות מוכות המבקשות להתלונן כנגד קרוב משפחה, זה בדרך כלל בן זוג.

אינסאף אבו שארב: אנחנו מיפינו את התופעה בדוח משנה שעברה שהוצג בכנסת, קשר שתיקה, מדובר באחוזים מאוד מאוד גדולים של אלימות, אלימות מורכבת ומגוונת.

אינסאף אבו שארב: אני גם יודעת שכל המוסדות שהנשים הבדואיות מגיעות אליהם הם מוסדות שיודעים היטב את המצוקה של הנשים, יודעות שיש בעיה של אלימות בתוך המשפחה, אבל אנחנו נתקלות בבעיה שאין הכרה בבעיה הזו ואין טיפול מספיק טוב כדי למגר את תופעת האלימות ולכן אנחנו כאן, כדי לבוא ולראות איך אנחנו יכולים לחבור וליצור איזה שהוא שיתוף פעולה בין כל המשרדים האחראים, כל אחד מהכיוון שלו, כדי לבוא ולראות איך אפשר למגר את התופעה.

אינסאף אבו שארב: וכן ניתן לבלום אותה, אני מאמינה, אבל במצב של היום, של עבודת המשרדים, של משרד הרווחה, של משרד הבריאות, של משרד החינוך, של המשטרה בראשם, זה לא קורה.

אינסאף אבו שארב: בשתי דקות אני אספר קריאה של אישה מוכה שמתקשרת ל-100 ומקבלת מישהו בשפה העברית.

אינסאף אבו שארב: עד שמעבירים אותה, במצב הטוב, למי שדובר השפה, זה לוקח עוד זמן.

אינסאף אבו שארב: היא מבקשת שיעצרו אותה, שיגיעו אליה, כי אנחנו יודעים את המצב של התחבורה בכפרים, גם המוכרים וגם הבלתי מוכרים, ואת הנגישות של נשים לתחנות המשטרה, להגיע אליהן.

אינסאף אבו שארב: במקרה הזה אני מדברת על מישהי מכפר בלתי מוכר, מאל פורעה, שהיא צריכה להגיע לתחנת ערד, שזו התחנה שצריכה לטפל בה.

אינסאף אבו שארב: האישה הזו צריכה לחכות על הכביש הראשי, קודם כל לסחוב את עצמה עם הילדים הקטנים שלה, זה במצב הטוב, אם היא מקבלת את הילדים שלה, ולחכות לשוטרים שיגיעו אליה, לניידת.

אינסאף אבו שארב: אין מקרה חירום, אין היענות למקרה חירום.

אינסאף אבו שארב: היא מגיעה לתחנה, אם היא מגיעה בשישי-שבת,ש אלה המקרים שצריך לאתר חוקר וצריך לאתר קצין, כי הם לא בדיוק נמצאים בתחנות של הפריפריה, של ערד ושל דימונה, אז אותה אישה צריכה לחכות ולחכות עד שמישהו יקבל אותה.

אינסאף אבו שארב: החקירה היא לא בשפה הערבית, קודם כל.

אינסאף אבו שארב: נתחיל מזה שאין חוקרות ערביות ואין מתורגמניות שמאיישות את כל התחנות, שזו גם בעיה, ובמקרה הטוב יש מתורגמנים שהם גברים, שהם זמינים יותר מהנשים.

אינסאף אבו שארב: אני לא יודעת למה, זה קשור בתחנה.

עליזה לביא: אנחנו מדברים כרגע על תחנות משטרה, כן?

אינסאף אבו שארב: על תחנות המשטרה.

אינסאף אבו שארב: אני מרכזת כאן על תחנות של עיירות, של ערד ושל דימונה.

עליזה לביא: אין מתורגמניות?

אינסאף אבו שארב: אין מתורגמניות.

אינסאף אבו שארב: יש מאגר, אבל הן לא זמינות והן לא נגישות.

אינסאף אבו שארב: זאת אומרת במקרה האחרון שהיה לי, ביום חמישי בשבוע שעבר, אנחנו נאלצנו להסתפק במתורגמן, גבר שהיה שם, כי אין אישה וצריך לחכות, אולי עד הערב.

אינסאף אבו שארב: אנחנו מדברים על שעות הצהריים.

אינסאף אבו שארב: מבחינת האישה, הזמן הזה של ההמתנה הוא מאוד קריטי, מאוד קריטי מבחינתה, היא יכולה לחזור בה, היא יכולה להתחרט ולחזור והיא יכולה לחשוב אלף ואחד דברים, כי היא אישה מוכה, מה מביא אותי לכאן?

אינסאף אבו שארב: מה אני מפסידה, מה אני מרווחה.

אינסאף אבו שארב: ואנחנו יודעות כמה הנשים מפסידות מכל התהליך הזה ברגע שהן מאבדות את הגיבוי שלהן בתוך הקהילה שלהן ומצד שני, הן לא פוגשות את המערכות שמחבקות אותן, שנותנות להן את השירות הכולל, ההוליסטי הזה, שבא ופשוט מגיש לאישה את כל מה שהיא צריכה במקום אחד, אם זה ייעוץ משפטי, אם זה מקום שתהיה בו מכל הבחינות.

אינסאף אבו שארב: זה חסר, זה לא קורה היום.

עליזה לביא: אני רוצה רק ללמוד, אני שואלת בשביל ללמוד.

עליזה לביא: אני שמעתי שהגברת שם היא יועצת למעמד האישה, בח'ורה.

עליזה לביא: אז נניח בח'ורה למשל, אישה שמתלוננת על אלימות, את יודעת מזה?

עליזה לביא: את מכירה?

עליזה לביא: זה עובר דרכך?

עליזה לביא: או שהאישה הזאת עצמאית פונה למטרה?

מיאד אל עוקבי: יש מקרים שאני נתקלת בהם, אבל קשה לי לפעמים, האישה לפעמים לא רוצה ללכת למשטרה, היא לא רוצה ללכת לאף מקום.

מיאד אל עוקבי: את צריכה לפתור את הבעיה שלה, וזה קשה, שאנחנו צריכים להגיע למשטרה והן לא רוצות.

מיאד אל עוקבי: יש נשים, לא כולן.

עליזה לביא: אבל נניח שאישה שמעוניינת, אז היא עוברת בדרך כלל דרכך?

עליזה לביא: את יודעת מהמקרה, את יכולה לעקוב אחריו?

מיאד אל עוקבי: אני יכולה גם לשלוח אותה לעובדת סוציאלית, גם שהיא יותר - - -

עליזה לביא: איפה, אצלכם?

מיאד אל עוקבי: לפעמים אני לא יכולה, בגלל האישה שלא רוצה.

עליזה לביא: לא, על העובדת הסוציאלית.

אינסאף אבו שארב: אנחנו מדברים על אותם מצבים שהנשים כן מגיעות וכן רוצות להתלונן והיא מגיעה לשם, אבל אף אחד לא מקבל אותה.

מיאד אל עוקבי: אבל לא כולן.

אינסאף אבו שארב: ואותן נשים, גם לא מדברים איתה באותה שפה.

אינסאף אבו שארב: אני הייתי נוכחת עם הנשים ואני אומרת, אני לא הייתי האישה המוכה, אבל הרגשתי כמה הזלזול של החוקרים ושל כל השוטרים וכל מי שנמצא שם, ואותה אישה שמטרטרים אותה, 'תלכי מהחוקרת אל החוקר ההוא', 'זה לא חוקר אלימות במשפחה, את צריכה ללכת לחוקר ההוא', ואין שפה של דיבור.

אינסאף אבו שארב: אני הייתי שם בשביל אותה אישה, אני הייתי השפה שלה.

עליזה לביא: שמה?

עליזה לביא: את מדברת על תחנת משטרה?

אינסאף אבו שארב: במקרה הזה על העיירות.

עליזה לביא: רגע, אני לא מבינה.

עליזה לביא: על מה את מדברת?

עליזה לביא: מה את מתארת לי כרגע?

עליזה לביא: בתחנת המשטרה, או בעיירה?

אינסאף אבו שארב: בתחנת המשטרה.

אינסאף אבו שארב: תחנת העיירות זה תחנת משטרה של כל הכפרים הדרוזים המוכרים.

עליזה לביא: הבנתי.

עליזה לביא: אנחנו כרגע מדברים על תחנות המשטרה, שפה את מזהה את עיקר הבעיה.

אינסאף אבו שארב: כן, נכון.

אינסאף אבו שארב: זה מתחיל שם.

אינסאף אבו שארב: זאת אומרת האישה מגישה תלונה, אבל אין מי שיקבל אותה, אין מי ש - - - אותו מקרה, שמדובר באלימות מאוד קשה, עם חשש לפגיעה גם בילדים וזה גם ידוע לרווחה וזה גם ידוע למשטרה, באותו מקרה עדיין הבעל לא נעצר, הוא משוחרר חופשי וזה אומר המון מבחינת האישה, מבחינת נשים אחרות שנמצאות שם.

אינסאף אבו שארב: ברגע שהיא מתלוננת אבל הוא ממשיך לנהל את החיים שלו כרגיל ועוד יותר מאיים עליה, הוא מגרש אותה, לוקח את הילדים, במקרה הספציפי הזה שאני עכשיו מטפלת בו.

אינסאף אבו שארב: זה מה שאנחנו רואים.

אינסאף אבו שארב: אישה מתלוננת, אבל הלאה, היא עוד יותר שוקעת, במקום לצמוח וזה באחריות המשרדים הממשלתיים.

אינסאף אבו שארב: עוד נקודה שאני מזהה, הרווחה לא שולחת עובד סוציאלי, אין להם מקרים של חירום.

אינסאף אבו שארב: יכול להיות שיש להם בתקן עובד סוציאלי, אבל באותם מקרים, אני מדברת על החודשיים האחרונים, לא ראיתי אף עובד סוציאלי שהגיע לדבר עם האישה והיו מעורבים ילדים.

אינסאף אבו שארב: כל השיחה הייתה באמצעות המשטרה.

אינסאף אבו שארב: זאת אומרת אם את לא רוצה מקלט, למה לנו להגיע?

אינסאף אבו שארב: אנחנו הרווחה.

אינסאף אבו שארב: זאת אומרת הם מספקים רק פתרון של מקלט, אין להם משהו אחר.

אינסאף אבו שארב: אין את השיחה הזו להגיע לאישה ולראות לה, לעובדת הסוציאלית, יש את הכלים הנכונים להתמודד עם אותה אישה מבחינת כל הרגש וכל המעמסה הנפשית שיש לאותה אישה וכל הקשיים, היא יודעת לנתב אותם ואנחנו לא רואים אותם.

אינסאף אבו שארב: גם אם הם יוצאים לשטח, כדי לבדוק מה המצב של הילדים, כדי לא להגיע לאותו מקרה מפורסם של רצח האחיות, אז הם יכולים פשוט להגיע לדלת ולחזור הביתה.

אינסאף אבו שארב: אין איזה שהיא פעולה רצינית, יסודית, לבוא ולעמוד ממש כמו שצריך ופשוט לתת את הטיפול לאותה אישה.

אינסאף אבו שארב: אותה אישה יכולה להיות דוגמה לנשים אחרות.

אינסאף אבו שארב: אני עכשיו מקבלת שיחה מאותה אישה, מאחיות שלה, הן אומרות לה, 'אנחנו באנו, אנחנו הגענו למשטרה, אנחנו הגענו לרווחה, מה הם עושים לנו?' הבת שלה עדיין נמצאת בסכנה אצל אותו אבא ועדיין חוטפת שם, אז למה אנחנו מחכים?

אינסאף אבו שארב: שהוא עכשיו יתנקם בה, שהוא יעשה איזה שהוא מעשה ואחר כך אנחנו נקום ונתחיל לדבר על זה?

אינסאף אבו שארב: זה הזמן לטפל בזה, וזה לא קורה.

אינסאף אבו שארב: על זה אני מדברת.

עליזה לביא: אני אתן רשות דיבור כשאנחנו נסיים.

עליזה לביא: אנחנו שומעים כרגע הצגה של הדברים, יש לה עוד חמש דקות ואנחנו נשמע בהמשך.

עליזה לביא: אני רק רוצה לברך את חבר הכנסת דב חנין וחברת הכנסת מרב מיכאלי שהצטרפו אלינו.

עליזה לביא: אנחנו עשינו פה הצגה של הדברים, כרגע אנחנו נמצאים בחלק הראשון של הדיון, הצגנו את הדוברים, נמצאים פה נציגות ארגונים, נציגי משרדי הממשלה ועוד ועוד וכרגע אנחנו נמצאים בהיכרות הראשונית עם המצוקות ועם הבעיות הנקודתיות.

אינסאף אבו שארב: אז מאוד חשוב שאותן נשים, קודם כל אי אפשר לפזר אותן שירוצו ממקום למקום, מרווחה למשטרה, לכל מיני מקומות, צריך להקים גוף אחד מרוכז, שאותה אישה תגיע לאותו גוף, כמובן מותאם מבחינת שפה, מבחינת תרבות, מבחינת הכול, ושהיא תקבל את כל המענים באותו מקום.

אינסאף אבו שארב: לא שהיא מגיעה לתחנה ומתחילים עכשיו לחפש את כל הגורמים בחוץ.

אינסאף אבו שארב: זה מאוד חשוב.

אינסאף אבו שארב: אני יודעת שמשרד הרווחה עשה איזה שהוא מקום ותקדים שקשור לילדים שבאים ומרכזים אותם באותו מקום, מקום שנמצא בבאר שבע - - -

עליזה לביא: אנחנו נשמע על זה.

אינסאף אבו שארב: אז אני חושבת שזה אפשרי וכדאי ומבורך, ואני חושבת שנשים דווקא יבואו יותר ויתלוננו, וזה כן יהווה איזה שהוא מניע לעודד נשים לבוא ולשבור את מעגל האלימות בעצם.

אינסאף אבו שארב: זה מאוד חשוב.

אינסאף אבו שארב: להכשיר מתורגמניות.

אינסאף אבו שארב: זה מאוד מאוד חשוב, מתורגמניות שהן שולטות בניב הבדואי ולא כל מתורגמנית או מתורגמן שאפשר להביא אותו והוא יכול לתרגם כל דבר מאוד מופשט, זה צריך להיות מישהו שעבר הכשרה.

אינסאף אבו שארב: כמו שמכשירים חוקרות לאלימות במשפחה צריך גם להכשיר מתורגמניות.

אינסאף אבו שארב: זה דבר מאוד חשוב.

אינסאף אבו שארב: מבחינת הרווחה, אם אנחנו מדברים, צריכה להיות חובה שעובד סוציאלי, פקיד סעד, שיגיעו למקרה וללוות אותו.

אינסאף אבו שארב: להגיע לאותה אישה באותה נקודת התחלה, ולא לחכות שיחלפו שבועיים, שלושה, ארבעה, או שיקרה איזה שהוא אסון.

אינסאף אבו שארב: אין מענה כיום, מכל מיני סיבות אחרות.

אינסאף אבו שארב: צריך להיות ייעוץ משפטי במיידי, מבחינת הסיוע המשפטי.

אינסאף אבו שארב: היום אישה לא זכאית - - - אם היא צריכה צו הגנה, אז היא צריכה ניירת, היא צריכה להגיע לבית משפט כדי להוציא את הצו הזה, בכוחות עצמה היא לא מסוגלת לעשות את זה, אז צריך להיות ייצוג מבחינת הסיוע המשפטי.

אינסאף אבו שארב: לא יודעת, שיעמידו איזה שהוא עורך דין, תורנות, כמו שעושים במעצרים פליליים, גם בבתי משפט לענייני משפחה, שיהיה עורך דין על תקן של הסיוע המשפטי שייתן את המענה הזה.

אינסאף אבו שארב: במיוחד אני מדברת על כל מה שקשור לצווי משמורת זמניים מיידיים, וזה המצב שאנחנו פוגשות אותו לגבי נשים בדואיות שמתלונות.

אינסאף אבו שארב: הן באופן אוטומטי מאבדות את המשמורת על ילדים וכאן נקודת השבירה שלהן, זה שהיא מגיעה למשטרה ואין לה את הילדים שלה כבר שם.

אינסאף אבו שארב: היא מגיעה יותר לכיוון של הילדים שלה, היא מאבדת את הילדים ומחפשת פתרונות, ואז צריך מישהו שייתן לה את המענה הזה.

אינסאף אבו שארב: כי לקחת את הילדים מהאישה סתם ככה כי היא התלוננה, אסור שדבר כזה יקרה.

אינסאף אבו שארב: צריך לסדר איזה שהיא מדיניות, איזה שהוא קו, גם כלפי אותם גברים, כלפי האוכלוסייה, שזה המצב, אישה לא תאבד את הילדים שלה אם היא מתלוננת.

אינסאף אבו שארב: זה מאוד חשוב שיהיה ברור כלפי הנשים.

אינסאף אבו שארב: לגבי המוסד לביטוח לאומי, כל מה שקשור למתן גב כלכלי לאותן נשים, לחזק אותן בדבר המינימלי.

אינסאף אבו שארב: אנחנו יודעות כמה אחוזי האבטלה כאן, כמה נשים הן בלי תעסוקה, עקרות בית ואין להן שום הכנסה והן תלויות לפרנסה שלהן בבן הזוג.

אינסאף אבו שארב: אז מאוד חשוב מבחינת המוסד לביטוח לאומי שאותן נשים נטושות וחד הוריות ומוכות יקבלו איזה שהוא מסלול מיוחד מבחינת הזכאות שלהן לגמלת הבטחת הכנסה והן לא יצטרכו לעבור מבחנים קשים והמתנה ארוכה.

אינסאף אבו שארב: אני כאן חוברת להצעת החוק שלנו, שאנחנו הגשנו אותה, לגבי פיצול גמלה, שזה כל מה שזה דורש מהמוסד לביטוח לאומי, לפצל את הגמלה של הבטחת הכנסה, כך שהאישה תיקח את החלק שלה ואת החלק של הילדים שלה, החלק היחסי בגמלת הבטחת הכנסה.

אינסאף אבו שארב: אנחנו הגשנו אותה לחבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: היא טרם הובאה לוועדת שרים.

אינסאף אבו שארב: וזה שינוי חקיקה מאוד נדרש, כי נשים לא יבואו מעצמן ויבקשו את החלק שלהן, כי הגמלה של הגבר נחשבת הגמלה של המשפחה, אז ברגע שהמדינה באה ואומרת, 'לא, זה חוק, הנשים יקבלו את החלק שלהן אוטומטית, מראש', כך שהפקידה לא תוכל לנתב את החלק של האישה והילדים לגבר, אלא לחשבון רק של האישה ותעשה את הבדיקה הנכונה שהאישה תקבל את הכסף שלה לחשבון שלה.

אינסאף אבו שארב: זה איזה שהיא התחלת דרך מאוד מאוד טובה מבחינת הנשים, מינימלית כמובן, אבל תאפשר לה להחזיק בילדים שלה, לתת להם אוכל, שזה מינימום של דבר, של קיום במדינת ישראל, במדינה של רווחה.

עליזה לביא: אני עוצרת אותך כאן, כי אנחנו חייבים לעמוד בלוח הזמנים שלנו, ולפי לוח הזמנים אנחנו ממש צריכים לסיים את החלק הזה.

עליזה לביא: אני רק רוצה תגובות קצרות בבקשה.

עליזה לביא: יש כאן מהמשרד לביטחון פנים?

עליזה לביא: לא הגיעו מביטחון פנים.

עליזה לביא: ממשרד הרווחה זה שניים?

ח'אלד אזברגה: לא, אני ממשרד הרווחה.

עליזה לביא: בבקשה, אדוני.

ח'אלד אזברגה: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות, בגלל קוצר הזמן.

ח'אלד אזברגה: משרד הרווחה מפעיל את עמותת אלואחא שצריך להגיד כמה מילים עליה, שהיא נותנת מענה לכל מקרי האלימות שמגיעים לתחנות המשטרה.

ח'אלד אזברגה: חשוב להבהיר את זה שמדובר בסוגיה מורכבת, כל הנושא של אלימות במגזר, והטיפול הוא טיפול שמחייב ראייה כוללת, רגישות, בגלל מצב הילדים אחרי כל התערבות.

ח'אלד אזברגה: אנחנו בעיקר מתעסקים בטיפול ובמניעה.

ח'אלד אזברגה: הטיפול, בנוסף לעמותת אלואחה, גם מתחלק למחלקות הרווחה.

ח'אלד אזברגה: בכל יישוב בדואי יש מחלקת רווחה, כמובן ליישוב אבו בסמה ולכפרים הלא מוכרים יש בבאר שבע ויש שם עובדים סוציאליים שמתרכזים באלימות.

ח'אלד אזברגה: בשעות היום, ברגע שמקרה מגיע למשטרה, הם יוצרים קשר עם מנהל מחלקת הרווחה האמון על הטיפול - - -

אינסאף אבו שארב: כל מקרה שאישה מוכה?

ח'אלד אזברגה: זה אמור להיות.

ח'אלד אזברגה: לא כל מקרה, מקרה שמגיע למשטרה.

עליזה לביא: אז מאיפה נובע הפער בין התיאור הקשה ששמענו עכשיו לבין ה - - -

אינסאף אבו שארב: במקרים שליוויתי אני לא ראיתי אף רווחה.

ח'אלד אזברגה: אם את מדברת על המקרה שהגיע עם ילדים, אולי מקרה בודד - - -

אינסאף אבו שארב: לא רק ילדים, גם נשים.

עליזה לביא: רגע, אני מבקשת.

עליזה לביא: שמענו אותך, אנחנו עכשיו שומעים את משרד הרווחה.

ח'אלד אזברגה: אנחנו במשרד נשמח לדעת על זה ולדעת מדוע לא הגיע לנציג של העמותה או נציג של המחלקה, אבל זה ברור וחד משמעי, ברגע שמקרה אלימות מגיע למשטרה, הם יוצרים עם מחלקת הרווחה, מגיע עובד סוציאלי, הוא מתדרך את המשפחה, הוא רואה את מצב הילדים - - -

אינסאף אבו שארב: על הנייר.

ח'אלד אזברגה: ברגע שיש צורך לפקיד סעד לענייני הילדים, הוא נדרש לענייני הילדים - - -

עליזה לביא: אתה יכול להגיד לנו כמה פניות קיבלתם בשנה האחרונה?

ח'אלד אזברגה: תיכף יתייחסו לנתונים בעמותת אלואחה.

עליזה לביא: אז בואו נשמע באמת נתונים, כי אני לא מצליחה להבין את הפער בין - - -

ריקי שגיא: אני עו"ס מנהלת המרכז לשלום המשפחה הבדואית של המרכז למניעת אלימות של המגזר, מרכז אלואחה בנגב.

ריקי שגיא: לנו יש את המנדט ממשרד הרווחה לטפל בנשים מוכות.

ריקי שגיא: כל אישה מגיעה למשטרה, אני מקבלת את הטלפון שהיא מגיעה למשטרה.

עליזה לביא: באופן מיידי?

ריקי שגיא: מיידי.

ריקי שגיא: כל אישה.

ריקי שגיא: משטרת העיירות בוודאי, שאמונה על כל המרחב.

ריקי שגיא: כשזה פזורה שהיא קרובה לערד או לדימונה היא מגירה למשטרות, או שהם מעבירים אותה לעיירות או שהם עצמם מתקשרים.

ריקי שגיא: אנחנו נותנים את המענה אחרי שעה ארבע.

ריקי שגיא: זאת אומרת בדרך כלל במשך היום אני מעבירה את זה ישר לרווחה, כי הם נמצאים שם עד שעה ארבע והם אמונים בטיפול באישה.

ריקי שגיא: אחרי שעה ארבע אל תוך הלילה אנחנו המענה.

ריקי שגיא: בדרך כלל כשמגיעה אישה בערב המענה הוא מענה מהיר, של למצוא לה מסגרת עכשיו ולמחרת בבוקר אני פוגשת אותה.

עליזה לביא: את באופן אישי?

ריקי שגיא: אני באופן אישי.

ריקי שגיא: עד לפני חצי שנה הייתי לבד, חמש שנים אני עובדת שם, הצטרפה אליי עובדת סוציאלית עופרה שהיא גם דוברת ערבית לפני חצי שנה, והמענה הוא מענה שלנו.

ריקי שגיא: המשטרה מתקשרת ישר אלינו ו - - -

עליזה לביא: בכמה מקרים טיפלת בשנה האחרונה?

ריקי שגיא: קרוב ל-150 מקרים.

ריקי שגיא: ב-2013 הייתה עלייה.

ריקי שגיא: בממוצע היו לנו בשנים קודמות כ-120, 130 מקרים.

ריקי שגיא: זה גם תלוי, טיפלנו בהתחלה ברהט, ברגע שרהט יצאו היו מקרים שמילאו את כל החוסר של רהט.

ריקי שגיא: רהט מטפלת בעצמה במקרים שלהם.

ריקי שגיא: השנה הגענו לכ-150 מקרים כבר וזו עלייה, זו עלייה בהחלט.

ריקי שגיא: זה בערך כ-30 מקרים יותר מאשר - - -

עליזה לביא: כשאת מקשיבה פה לדברים שכרגע שמענו בסקירה והבחירה הייתה בעצם להציג את התמונה הזאת, אז איך אפשר להבין מה קורה כאן?

ריקי שגיא: מה שאני רוצה להגיד, אז יש תשובה מיידית לאישה, כי המשטרה לא יודעת מה לעשות איתה.

ריקי שגיא: זה איזה שהוא תיאום איתי שאומר לאן לוקחים אותה כרגע, באמצע הלילה, ולמחרת בבוקר אני פוגשת אותה.

ריקי שגיא: הסיבה היחידה שאני לא אפגוש אותה למחרת בבוקר היא רק אם המשפחה או מי שנמצא, אם היא נמצאת אצל שייח' הוא מביא אותה אליי למחרת בבוקר, אם היא נמצאת במקלט אני נוסעת למקלט למחרת בבוקר ואם היא נמצאת במשפחה, זה תלוי במשפחה.

ריקי שגיא: למשל עכשיו הייתה לי אישה, מלפני שבוע, שעוד לא הביאו אותה אליי, היא הייתה אצל האחים שלה והם יביאו אותה עכשיו פעם ראשונה, אחרי כמה ימים.

ריקי שגיא: היא אצלם, בצורה מסודרת, הבעל שלה עצור והביאו אותה עכשיו.

ריקי שגיא: אז אנחנו מתחילים טיפול.

אינסאף אבו שארב: מי מתרגם לך?

ריקי שגיא: יש לי בתוך המרכז שתי בנות בדואיות שעובדות.

אינסאף אבו שארב: גם בשעות הלילה הן מצטרפות אלייך?

ריקי שגיא: לא, בשעות הלילה אני עונה בכלל מהבית.

ריקי שגיא: אני אבהיר רגע את העניין הזה.

ריקי שגיא: כשזה בתוך עיר יש עובדות סוציאליות שנותנות מענה של חירום, בתוך באר שבע, או בתוך כל עיר אחרת.

ריקי שגיא: יש עובדות סוציאליות פקידות סעד שנותנות חירום.

ריקי שגיא: בעיירות הבדואיות אמור לתת פתרון מנהל הרווחה, אבל אנחנו עושים את זה במקומו.

קריאה: אז, ריקי, אני אשאל אותך, הכול טוב?

קריאה: לא, יש הרבה מה לשפר, אני רק רציתי להבהיר את התהליך, לא בעניין של טוב או לא טוב.

עליזה לביא: רצינו לשמוע את השותפה שלך, שהצטרפה לפני חצי שנה.

עופרה סער: רציתי להוסיף לדברים של ריקי שאנחנו נותנים מענה תלוי תרבות.

עופרה סער: יש לנו בנוסף למענה של המקלט גם פתרון של 15 שייח'ים, שאנחנו נעזרים בהם, זה נותן את המענה לאנשים.

עופרה סער: בחברה זה די רגיש, הנושא של המקלט, זאת אומרת אם אישה תצא למקלט אז זה מאוד בעייתי איך היא תחזור הביתה, יהיה לה מאוד מאוד קשה לחזור הביתה אחר כך, כי המקלט נתפס כפריצות, וזו בעיה מורכבת.

עופרה סער: אז הרבה פעמים אנחנו נותנים פתרון של שייח' ללילה או ליום ואחר כך אנחנו מתחילים את הטיפול.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שנאמרו.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני מתנדבת באיתך-מעכי, עוזרת משפטית לנשיא בתי המשפט מחוז הדרום.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני קודם כל שמחה לשמוע על הדברים, רק שלדעתי המציאות מדברת אחרת.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אינסאף היום סיפרה לכם על מקרה של אישה שהגיעה לתלונה, היא לא סיפרה לכם את השלב המקדים שבו האישה הגיעה לבד למשטרה, התלונה עצמה לא סווגה כתלונה של אלימות במשפחה, שזה דבר כשלעצמו מסוכן מאוד.

עליזה לביא: אז איך היא סווגה?

רינאל שלאבנה-בהוטי: תלונה כללית, ונגנזה כתלונה.

עליזה לביא: זאת אומרת ששוב אנחנו חוזרים לתחנת המשטרה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: חוזרים לתחנת המשטרה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני יכולה להעיד - - -

עליזה לביא: אם היא מסווגת ככזו, בעצם את לא מקבלת טלפון.

ריקי שגיא: בדיוק, לא קיבלתי טלפון.

עופרה סער: וזה הרבה פעמים בגלל רצונות שלהם.

ריקי שגיא: אבל הרווחה כן קיבלה טלפון.

עליזה לביא: רגע, אני רוצה להבין את המקרה הזה, בבקשה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: היא סווגה כתלונה כללית, ולולא פנייה של אינסאף לתחנת המשטרה והגעה שלה בליווי על מנת לטפל בתלונה עצמה ולבית המשפט לקבל צו הגנה, האישה הזאת מעולם לא הייתה מקבלת טיפול.

רינאל שלאבנה-בהוטי: זו אישה שלא מדברת עברית בכלל, חסם השפה פה הוא עניין מאוד מהותי, היא מגיעה לבית המשפט, מזכירה בשפה הערבית אין, החוקרת בדרך כלל במשטרה, כמו שאנחנו רואים היום וכמו שהדוח מעלה, 80% מהתלונות נסגרות.

רינאל שלאבנה-בהוטי: זה דבר חמור כשלעצמו - - -

עליזה לביא: שאלת הבהרה.

עליזה לביא: אני רוצה להבין, לימוד השפה העברית אצל נשים בדואיות הוא משהו - - - ?

רינאל שלאבנה-בהוטי: קודם כל מדובר בנשים בחלקן שהן אנאלפביתיות, שזה לא קשור ללימוד או לא לימוד השפה העברית, זאת אומרת גם לכתוב ערבית הן לא יודעות.

רינאל שלאבנה-בהוטי: נתחיל בזה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: דבר שני, דיברו פה על מקלט, אני גם מסכימה - - -

עליזה לביא: כמה נשים אנאלפביתיות יש בקרב הבדואים?

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני לא יודעת.

קריאה: 80%.

קריאה: 80% מהנשים הבדואיות הן אנאלפביתיות.

קריאה: מגיל 30 ומעלה 80%.

קריאה: תלוי באיזה גילאים.

רינאל שלאבנה-בהוטי: עכשיו, דובר פה על הנושא של המקלטים, אני מסכימה עם אלואחה שמקלט הוא לא הפתרון היחידי שקיים, אבל גם אנחנו היום, כמוסדות מדינה, לא מוצאים פתרון אחר.

רינאל שלאבנה-בהוטי: לאישה, האופציה היחידה שיש לה היא לחזור לבית האב, לא תמיד יש את הסביבה התומכת הזאת.

רינאל שלאבנה-בהוטי: זאת אומרת חייבים למצוא פתרון אחר שהנשים האלה ירגישו בטוחות.

רינאל שלאבנה-בהוטי: במקלט הן לא מרגישות בטוחות כי אחרי זה הן מוקצות חברתית, בגלל זה זה חשוב.

עליזה לביא: אז מקלט לא, אני מבינה, אז יש לך איזה רעיון, דווקא מתוך המקום וההיכרות שלך של התרבות?

רינאל שלאבנה-בהוטי: הדוח של מעכי סוקר את זה בצורה מאוד יפה.

עליזה לביא: אני יודעת, אבל אני מבקשת למען הנשים שלא מכירים את הדוח.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני חושבת שאם יהיו פה מרכזים לנשים שיקבלו אותן ושיקלטו אותן בצורה שתגן עליהן, גם מעצמן, מעצמן ברמה של לא לפחד להתלונן.

עליזה לביא: מה זה מרכז בשונה ממקלט?

רינאל שלאבנה-בהוטי: מקלט בעצם מנתק אותך.

רינאל שלאבנה-בהוטי: מנתק אותך חברתית מהמשפחה שלך, מהילדים שלך, לא תמיד את יכולה - - -

ח'אלד אזברגה: אבל היא בסיכון.

ח'אלד אזברגה: אם היא בסיכון, זו הבעיה שמתמודדים איתה.

ח'אלד אזברגה: אם היא בסיכון.

מרב מיכאלי: זאת אומרת ההבדל היחידי זה הכותרת?

רינאל שלאבנה-בהוטי: לא, ההבדל היחידי זה מעשית מה עושים.

רינאל שלאבנה-בהוטי: במקלט לוקחים את האישה, מעבירים אותה למקום סגור, רחוק מ - - -

ח'אלד אזברגה: שאלת הסיכון.

ח'אלד אזברגה: אם את יכולה להתייחס לשאלת הסיכון, שהיא מעסיקה אותנו.

מרב מיכאלי: אנחנו מתנצלות, אנחנו מתעכבות על ההבדל, איך שונה מקלט ממרכז?

מרב מיכאלי: תסבירו לנו איך נראה מקלט - - -

עליזה לביא: אנחנו נוסיף, כי זה מעסיק את שתינו לא רק פה, בעניין התרבותי.

עליזה לביא: כלומר אולי אנחנו לא מספיק מבינות, אז בואי תנסי להסביר לנו למה - - -

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני אתייחס לזה וקודם אני אומר משהו.

מרב מיכאלי: למה מקלט זה בעייתי הבנו, לא צריך להסביר.

מרב מיכאלי: את צריכה להסביר לי מה זה המרכז הזה, איך נראה המרכז הזה שהוא נותן פתרון.

רינאל שלאבנה-בהוטי: משהו בכיוון של בית חם.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אנחנו מתכוונות למשהו שנתפס היום כמקלט, כדבר רע, אלא משהו יותר קהילתי.

קריאה: מניעתי.

קריאה: היא צריכה שמירה.

דב חנין: שהנשים בעצם ממשיכות לגור עם המשפחה שלהן?

רינאל שלאבנה-בהוטי: הן ממשיכות לגור או עם המשפחה שלהן, או ב - - - במקלט לאישה אין את האופציה לבחור לאן היא חוזרת, לאן היא לא חוזרת, מה היא עושה, איך היא מתנהלת ביום יום שלה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: מקלט בעצם מבודד אותה.

רינאל שלאבנה-בהוטי: כשהאישה הזאת יום אחד תסיים את השהות שלה במקלט, אין לה לאן לחזור.

רינאל שלאבנה-בהוטי: חברתית אין לה יותר לאן לחזור.

עליזה לביא: ואם היא תהיה בקשר עם ה - - -?

רינאל שלאבנה-בהוטי: אם אנחנו נמצאים במרכז יום, שמאפשר לה לגור לפחות בסביבה הקרובה למשפחת האב שלה, אז אנחנו לפחות מאפשרים לה נחיתה רכה של אחרי סיום הליך הגירושין.

עליזה לביא: אבל חס וחלילה - - - הרי מי באה למקלט?

עליזה לביא: גם במגזר היהודי, ובערבי גם, מי מגיעה למקלט?

רינאל שלאבנה-בהוטי: מי באה למקלט?

רינאל שלאבנה-בהוטי: נשים בעלות סיכון.

רינאל שלאבנה-בהוטי: אני מסכימה, אבל אני חושבת שהסיכון הזה, אפשר לפתור אותו בדרכים אחרות ולא רק על ידי מקלט.

רינאל שלאבנה-בהוטי: דיברו פה על שייח'ים, אנחנו מכירים המון מקרים של נשים שהוחזרו על ידי שייח'ים ונרצחו למחרת.

רינאל שלאבנה-בהוטי: השייח'ים הם לא פתרון ראוי, עם כל הכבוד, הם לא אנשים בעלי מקצוע, הם לא אנשים עם ידיעה מקצועית בנושא הזה.

ח'אלד אזברגה: חשוב לדייק בנתונים.

ח'אלד אזברגה: חשוב לציין כמה דברים.

ח'אלד אזברגה: ברגע שאישה, אנחנו מוציאים אותה מהבית, השאלה הראשונה שעולה היא שאלת הסיכון.

ח'אלד אזברגה: בדרך כלל יש תגובות קשות בתוך המשפחה, המורחבת והגרעינית, וכשלוקחים אותה למקלט, לא בשביל לבודד אותה, רק בשביל להגן עליה, ואחרי שעוברת תקופת הזעם והתקופה של המורכבות של התגובות, אנחנו מנסים להתחיל תהליך של להחזיר אותה, אבל מלווים אותה.

ח'אלד אזברגה: אף אחד לא מחזיר אישה לא לשייח' ולא למקלט בניגוד לרצונה.

ח'אלד אזברגה: אנחנו מעלים את האופציות, אבל יש פה נעלם שהוא לא על השולחן.

ח'אלד אזברגה: לא קל לנשים לעזוב את המשפחה, לעזוב את הילדים ולפעמים הם שמים אותנו, גם אנחנו כמשרד, באיזה שהיא פינה שאנחנו יודעים שהן חוזרות לסביבה קשה, אלימה.

ח'אלד אזברגה: אנחנו יודעים, ומנסים להגיד להן את הרווח וההפסד, אבל הן בוחרות לחיות עם המשפחה, וזה הרבה נשים ככה.

ח'אלד אזברגה: וחשוב מאוד גם לציין שבמקלט באר שבע, היום אנחנו בתהליך לבנות אגף שיהיה ייחודי לנשים הבדואיות, שגם ייתן מענה בשפה הערבית.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: אנחנו נצא עכשיו במסגרת תכנית שאתם קבעתם לעמותת יסמין ושם אנחנו נמשיך ונרחיב על הנושא של בריאות המשפחה בשפה הערבית בנגב.

עליזה לביא: אנחנו יוצאים לשם.

עליזה לביא: סיור:

עליזה לביא: אנחנו מאוד שמחות להגיע לכאן, אני מקווה שהעברית היא שפה שאני יכולה להיות מובנת בה, ואם לא אז אנחנו נתרגם עבור מי שיהיה לו קשה.

עליזה לביא: את רשות הדיבור אני מעבירה אלייך, בבקשה.

עליזה לביא: רק תחזרי על השם לטובת אלה שהצטרפו אלינו.

הייג'ר אבו שארב: אני מנהלת עמותת יסמין אלנגב לבריאות האישה והמשפחה.

הייג'ר אבו שארב: ברוכים הבאים לפרויקט ניצני בריאות של עמותת יסמין אלנגב.

הייג'ר אבו שארב: אני רוצה להציג בפניכם כמה נתונים, כי הזמן שלנו מוגבל ואני הבנתי שאתם מקצרים לי את הזמן, אז תיכף איך אני מציגה את הדברים ואם הזמן יספיק לי.

הייג'ר אבו שארב: אני אתייחס גם לכפרים המוכרים וגם לבלתי המוכרים, אבל אני אדגיש על הכפרים הבלתי מוכרים, כי הבעיה יותר גדולה בכפרים הבלתי מוכרים.

הייג'ר אבו שארב: גם לפני שאני מציגה את הנתונים, אני רוצה להפנות את תשומת לבכם לנקודה מאוד חשובה, בטח אתם כחברי כנסת וכאנשים שהם תמיד יודעים לאסוף נתונים ממחקרים, שהמחקרים לא תמיד מצביעים גם על הכפרים הבלתי מוכרים, כי יש מקומות שהם לא נכנסים לסטטיסטיקה של הלמ"ס.

הייג'ר אבו שארב: גם בבית חולים, כשרצינו לאסוף מידע על כמה ילדים מגיעים למיון מהכפרים הבלתי מוכרים, לפצל את המידע הזה, לא הצלחנו לקבל כי כל ילד שמגיע לבית חולים מקבל איזה שהוא מספר או משהו כזה או שם משפחה שלא תמיד שם המשפחה הוא באמת אומר על הילד הזה אם הוא בכפר בלתי מוכר או בכפר מוכר, אז מבחינה זו גם חשוב לעשות איזה שהוא מחקר, במיוחד בכל הנושא של בריאות הנפש של החברה הערבית והבדואית בנגב, נשים, לעשות מחקר כדי באמת לבדוק את המצב באמת בשטח.

הייג'ר אבו שארב: אנחנו משערים שכל נתון שאני אציג אותו, תיקחו בחשבון שבכפרים הבלתי מוכרים הבעיה הרבה יותר גדולה.

הייג'ר אבו שארב: אני אציג קצת נתונים על הכפרים הבלתי מוכרים, כמה מרפאות וכמה בעיות ספציפיות לכפרים הבלתי מוכרים, אבל אני גם אציג לכם את הבעיות הכלליות.

הייג'ר אבו שארב: בדרום יש 45 כפרים בלתי מוכרים, מתוכם 33 כפרים שאין בהם שירותי רפואה בכלל, רק ב-12 מהם יש מרפאות ראשוניות, ותיכף נגיד לכם מה זה מרפאות ראשוניות, ורק ב-8 מתוך הכפרים הבלתי מוכרים יש טיפות חלב.

הייג'ר אבו שארב: שעות הקבלה לרופא אצל ערבים 13 שעות לכל 1,000 תושבים, לעומת 21 שעות לכל 1,000 תושבים יהודים.

הייג'ר אבו שארב: לבדיקות מעבדה, בדיקות דם, סוכרת, לחץ דם, דופק, משקל וגובה חשיבות גבוהה מאוד לזיהוי ומניעה בשלבים מוקדמים.

הייג'ר אבו שארב: שעות העבודה השבועיות ל-1,000 תושבים עומד על שעה בכפרים, לעומת 3 שעות ביישובים יהודיות.

הייג'ר אבו שארב: זאת אומרת האחות או הבדיקות האלה, בדיקות הדם וכל זה, לא נמצאים בקופת חולים כללית, לדוגמה.

הייג'ר אבו שארב: במרפאות בכפרים אין רפואה מקצועית, רופא ילדים, והמרחק הפיזי מונע מהאנשים להגיע לשירותים.

הייג'ר אבו שארב: 45 מהנשים הערביות בדואיות דיווחו שהן לא מגיעות לבדיקות, או לעיתים רחוקות הן מגיעות.

הייג'ר אבו שארב: במרפאות בכפרים אין תרופות למחלות כרוניות.

הייג'ר אבו שארב: ולהוסיף את הנושא של החשמל, אפילו בבתים אי אפשר לשמור את התרופות של סוכרת, לדוגמה, אם אנחנו מדברים על אינסולין.

הייג'ר אבו שארב: בדיקות מיוחדות לנשים כמו בדיקות סוכרת היריון, אק"ג וספירת דם, לא קיימות כלל במרפאות של כללית בכפרים הבלתי מוכרים.

הייג'ר אבו שארב: יחס רופא-קהילה עומד על רופא אחד לכל 3,116 תושבים, לעומת רופא אחד לכל 892 בחברה היהודית.

הייג'ר אבו שארב: יחס אחות-קהילה עומד על 3,751 לעומת 657 ביישובים יהודיים.

הייג'ר אבו שארב: בנוסף על כך אי הנגישות של הנשים לשירותים, נגישות פיזית, נגישות לשפה, נגישות כלכלית ונגישות לתרופות, בדיקות וטיפול הולם, דבר המביא לבעיות, וניתן לראות את שיעורי התחלואה והתמותה של נשים בישראל, הם גבוהים בהשוואה לשיעורי התחלואה והתמותה של נשים במדינות המערביות.

הייג'ר אבו שארב: זאת ועוד, בתוך האוכלוסייה של הנשים בישראל קיים קשר ברור בין תחלואה למצב כלכלי.

הייג'ר אבו שארב: מקרה קיצון מתגלה בבחינה של תוחלת החיים של נשים ערביות, אני מדברת פה בכלל, כי לא הצלחתי להשיג נתון שמדבר על הדרום, נמוכה בפי 2.7 שנים מתוחלת החיים של נשים יהודיות.

הייג'ר אבו שארב: זה מהלמ"ס של 2011.

הייג'ר אבו שארב: דוח של משרד הבריאות על מצב הבריאות בישראל ל-2010 מצביע על שיעורים גבוהים של סרטן בקרב יהודים, אבל ישנה מגמת עלייה חדה הרבה יותר בקרב ערבים בשנים 79'-2007 בהשוואה ליהודים.

הייג'ר אבו שארב: בשנים אלה נצפתה עלייה של היארעות סרטן מכל הסוגים בכ-27% בנשים יהודיות, לעומת זאת בנשים ערביות בכ-150%.

הייג'ר אבו שארב: הנתון הזה הוא בכלל האוכלוסייה בישראל.

הייג'ר אבו שארב: בנגב הייתי שמחה לקבל נתון מדויק על השיעורים פה.

הייג'ר אבו שארב: באוכלוסייה הערבית עלו שיעורי התמותה מסרטן בכ-33% בנשים, שיעורי הנשים הנבדקות בבדיקות ממוגרפיה 51% אצל נשים יהודיות לעומת 36% אצל נשים ערביות.

הייג'ר אבו שארב: זה בישראל בכלל.

הייג'ר אבו שארב: אבל תארו לכם, בנגב פה זה בכלל, אני חושבת שזה נתון אחר ובטח למשרד הבריאות יש נתונים יותר מדויקים על הנגב ועל הבדיקות.

הייג'ר אבו שארב: שיעורי התמותה ממחלות לב בנשים ערביות גבוהה פי 1.3 בהשוואה ליהודיות.

הייג'ר אבו שארב: שיעורי תמותה משבץ מוחי גבוהים יותר בקרב נשים ערביות, פי 1.7.

הייג'ר אבו שארב: אצל נשים ערביות בדואיות יש אנמיה, 47%, דלקות בדרכי השתן 53%, מחלות נשימה וסוכרת.

הייג'ר אבו שארב: שיעורי הסוכרת הגבוהים ביותר נמצאים בקרב נשים ערביות, לשליש הנשים בגילאי 55 ומעלה יש סוכרת.

הייג'ר אבו שארב: אחוז הנשים החולות בסוכרת טייפ 2 הגבוה בארץ נמצא ברהט.

הייג'ר אבו שארב: 33% מהנשים הבדואיות חוות דיכאון לאחר לידה, לעומת 10% אצל נשים יהודיות.

הייג'ר אבו שארב: תמותת תינוקות במחוז דרום עומד על 11 לכל 1,000 לידות חי לעומת 3.9 בקרב יהודים.

הייג'ר אבו שארב: תשתיות של בריאות.

הייג'ר אבו שארב: הנגב סובל מזמינות נמוכה יותר של שירותי בריאות, מהם רופאים כלליים, רפואה בקהילה, רופאי שיניים, אחיות מוסמכות, כוח עזר רפואי, מיטות אשפוז, עמדות חירום, מכשור רפואי כמו סי.

הייג'ר אבו שארב: טי ועוד מחסור ברופאים וכל העניין הזה של תשתיות בריאות.

עליזה לביא: אני רוצה רגע לעצור.

עליזה לביא: מה מספר התושבים פה?

הייג'ר אבו שארב: 2,500.

עליזה לביא: אני ראיתי מרפאה.

עליזה לביא: יש פה רופא אחד במרפאה.

הייג'ר אבו שארב: יש רופא אחד במרפאה.

הייג'ר אבו שארב: כן.

קריאה: עכשיו עזבו הוא והעוזרת שלו.

עליזה לביא: עזבו, ולא מגיע מחליף?

קריאה: לפני חצי שעה.

עליזה לביא: בסדר, אבל יש פה כל יום רופא?

עליזה לביא: הרופא הזה כל יום נמצא כאן?

הייג'ר אבו שארב: כל יום נמצא כאן.

הייג'ר אבו שארב: במרפאה.

הייג'ר אבו שארב: ויש אחות אחת.

הייג'ר אבו שארב: אין תרופות, אין בדיקות.

נטלה גמיל: אני עובדת שירותי בריאות כללית.

נטלה גמיל: בדרך כלל כשיש מרפאה קטנה, ביישובים כאלה אי אפשר לשים מרפאה גדולה, אז יש חדר שיש בו מרפאה קטנה, רופא, אחות וחדר תרופות.

נטלה גמיל: זה נכון שיועצים ודברים כאלה - - - אני לא מייצגת את הכללית, לא מגנה על הכללית, אבל יש תשתיות כאלה שגם לא מאפשרות נגישות לפתוח מרכז רפואי ענק לכל אישה.

נטלה גמיל: לכן יש את הבסיס, השתדלו, ואני אומרת שאני לא דוברת של הכללית, אני עובדת סוציאלית, אבל השתדלו לשים במרכזים כאלה מרפאה קטנה, רופא ואחות וחדר תרופות ושאר היועצים ורפואה מורחבת, זה בעיר, בבאר שבע.

עליזה לביא: זאת אומרת באר שבע נותנת את המענה?

הייג'ר אבו שארב: כן, שהאישה תסתדר, ללכת לעיר.

נטלה גמיל: נכון, אני מבינה, יש את התשתיות הבעייתיות לשבטים, זאת הבעיה של המדינה שצריכה לפתור, אבל מבחינת ההנגשה של שירותי הבריאות לאוכלוסייה, הם נורא משתדלים.

הייג'ר אבו שארב: משתדלים, אבל אם אנחנו מדברים על זכויות, אז אנחנו אומרים שהזכויות הן לא - - - אחד חצי זכות ואחד זכות מלאה.

נטלה גמיל: נכון, את מציגה הרבה נתונים שהם הסטטיסטיקה וזה בסדר, אבל אנחנו מציגים את הבעיה, כן, יש את כל הסוגיות האלה, למרות שהקופות נלחמות כדי להשיג יותר נתונים טובים מבחינת רפואה מונעת וכל הבדיקות - - -

הייג'ר אבו שארב: יש נתונים.

הייג'ר אבו שארב: על פי זה פיזית הם ייתנו - - -

נטלה גמיל: פיזית, בפועל, אני אומרת לך, הם נלחמים שיעשו ממוגרפיה, הם נלחמים שיעשו מדדים.

נטלה גמיל: גם האוכלוסייה שלנו עדיין לא מודעת לצורך הזה.

עליזה לביא: כמה נשים מוכנות לעשות - - - ?

הייג'ר אבו שארב: אם היא לא מודעת, אז צריך ל - - -

נטלה גמיל: במרפאה, לפעמים נעזרים בי כדי לשכנע, פשוט לא מאמינים בזה.

נטלה גמיל: זה עניין של תרבות.

קריאה: אז צריך לחשוב איך אפשר לקדם את זה.

נטלה גמיל: בדיוק.

נטלה גמיל: אז אני שואלת את עמותת יסמין איך אפשר לקדם את זה בנושא הבריאות.

נטלה גמיל: אוקיי, אני גם שואלת, כאילו מה כל עמותה תורמת לעניין הזה מבחינת קידום בריאות.

נטלה גמיל: איך אנחנו מקדמים.

נטלה גמיל: אני מכירה את - - -

הייג'ר אבו שארב: אנחנו רוצים לתרום, שהזכויות לא יקופחו.

עליזה לביא: הזמן שלנו קצר והנתונים האלה מוכרים לנו וגם שמענו אותם בסיור שלנו בנצרת.

עליזה לביא: אבל מה שהייתי כן רוצה לשמוע מכם, ודווקא את זה אנחנו מאוד רוצים לבוא וללמוד מכם, מה אתם הייתם מוציאים דווקא מהמקום שלכם כעמותות, כמי שמכירות את הנשים הבדואיות, על ההבדלים התרבותיים, על האחרוּת, איך אפשר לבוא ולשנות מתוך הקהילה עצמה.

עליזה לביא: בואי תגידי לי את, למשל, תני לי דוגמה, לגבי מודעות, לגבי סוכרת, למה כאן המצב של נשים הן סוכרתי יותר?

עליזה לביא: האם אין מודעות לגבי תזונה, האם אפשר להביא תכניות בהתאמה?

עליזה לביא: האם העניין של השפה?

עליזה לביא: האם העניין של אי אמון ברפואה?

עליזה לביא: או החשדנות?

הייג'ר אבו שארב: זה כל מה שאת אמרת.

עליזה לביא: מעבר לנתונים.

עליזה לביא: נתת סקירה, בואי נעצור כאן, זה כרגע לא מקדם, אני רוצה ללמוד ממך, מכן, אתן הנשים שיודעות מכירות, משכילות, יודעות לספר את הסיפור, איך אנחנו יכולים לתקן.

עליזה לביא: בבקשה.

נטלה גמיל: לקדם את המודעות.

הייג'ר אבו שארב: אנחנו מבחינתנו הזכות לבריאות היא לא מתחלקת לאנשים שיקבלו את כל הזכויות של הבריאות כמו שצריך ואנשים לא, אז אנחנו רוצים שבכל כפר תהיה מרפאה.

הייג'ר אבו שארב: המרפאה, למרות שהיא נמצאת פה, אם אישה חולה סוכרתית, ניקח חולת סוכרת שמגיעה לרופא, היא מגיעה לרופא, הוא נותן לה מרשם, היא צריכה להגיע לכביש הראשי כדי שתגיע לקנות את התרופה במרפאה שהיא או בשגב שלום או בבאר שבע, אז היא צריכה לשלם על התרופה הזאת כפול מאישה שגרה בסביון.

הייג'ר אבו שארב: כי היא משלמת גם - - -

עליזה לביא: הבנתי.

עליזה לביא: אבל איך אנחנו מונעים שאחוז הנשים הסוכרתיות פה בכפר יירד?

הייג'ר אבו שארב: פה זה העלאת מודעות.

הייג'ר אבו שארב: אם אנחנו מדברים על מניעה אז צריכות להיות תכניות שהן גם מותאמות תרבותית, גם מונגשות, להגיע לכפר, אבל לא להגיד 'אנחנו בקופת חולים נותנים הדרכות על סוכרת'.

עליזה לביא: אין שום תכנית מניעה?

עליזה לביא: יש פה מושג כזה, למשל בהיבט של בריאות נשים, לגבי כולסטרול, שזאת בעיה נפוצה, לב נשים שזו בעיה נפוצה, גם במגזר היהודי אין מודעות, סוגיות נוספות כמו שהזכרת, סוכרת, גיל המעבר.

עליזה לביא: אין הסברה לקהילה?

עליזה לביא: אין פה ימים מרוכזים?

הייג'ר אבו שארב: אני לא ראיתי שיש הסברה לקהילה ואם ראיתי הסברה לקהילה, זה ברהט או בח'ורה, אני לא ראיתי בכפרים הבלתי מוכרים בכלל, וגם מה שנמצא בכפרים המוכרים לא מותאם תרבותית, הוא לא נגיש לנשים.

עליזה לביא: משרד הבריאות, בבקשה.

ליאורה שחר רוטברג: קודם כל חבל שאין נציג של קופת חולים, כי על מה שהייג'ר מדברת זה במנדט של קופת חולים, לא במנדט של משרד הבריאות, במובן - - -

עליזה לביא: הזמנו אותם?

דלית אזולאי: נראה לי שהם קיבלו הזמנה.

עליזה לביא: אוקיי, אז תרשמי שהם לא הגיעו, בבקשה.

ליאורה שחר רוטברג: אני רוצה להסביר.

דב חנין: גברתי, מה תפקידך?

ליאורה שחר רוטברג: שמי ליאורה שחר ואני אחות מחוזית במשרד הבריאות, ואני מטפלת ומנהלת את השירות בטיפות חלב ובבריאות התלמיד, וכשמו שאמרתי בריאות התלמיד חזר במחוז דרום ובמחוז אשקלון.

ליאורה שחר רוטברג: יש לנו טיפות חלב מרהט עד אילת, יש לנו 46 טיפות חלב, מתוכן 27 טיפות חלב אצל הקהילה הבדואית.

ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת רוב הטיפות חלב שלנו בקהילה הבדואית ובגלל שכידוע במחוז דרום הייתה מצוקה מאוד מאוד גדולה של חוסר באחיות אז מה שקרה זה שבעיקר סגרתי טיפות חל דווקא בקהילה היהודית, ופתחתי בקהילה הבדואית מתוך הצורך להתקרב לקהילה ומתוך הדברים שהייג'ר אמרה על העניין של הנגשה ועל הקושי של נשים להגיע, ועל האנאלפביתיות, סליחה, לעניות דעתי אנחנו מדברים על 50% ולא על 80%, אבל בכל מקרה זה הרבה מאוד.

ליאורה שחר רוטברג: לנו יש טיפות חלב בשמונה יישובים בלתי מוכרים - - -

עליזה לביא: מתוך 46?

הייג'ר אבו שארב: הן עובדות בכל יום בכל כפר?

ליאורה שחר רוטברג: רגע, הייג'ר, אני לא הפרעתי לך כשאת דיברת.

ליאורה שחר רוטברג: קודם כל שתדעו שהייג'ר התחילה את הקריירה שלה בטיפות חלב, היא הייתה מגשרת.

ליאורה שחר רוטברג: חלק מהדברים שאנחנו עושים באמת לקראת האוכלוסייה זה העניין של גישור.

ליאורה שחר רוטברג: מתוך הסיפור הזה של הנגשה תרבותית, עוד לפני שקראו לזה הנגשה תרבותית.

ליאורה שחר רוטברג: גישור זה אומר נשים שבאות מהקהילה, לומדות אצלנו קורסים של למשל איך להסביר לזוג על תזונה מתאימה, על מניעת מומים.

ליאורה שחר רוטברג: חלק גדול מהמומים המולדים נובעים מנישואי קרובים, חלק גדול מתמותת התינוקות, שהיא הגדולה ביותר בארץ בנגב, נובע מנישואי קרובים, אבל יש דברים שקשורים למשל בתזונה נכונה, יש דברים שקשורים בלבוא לטיפות חלב.

ליאורה שחר רוטברג: אז בדברים האלה המגשרות עוסקות.

ליאורה שחר רוטברג: במניעת תאונות בית, שזה לא דובר, שיש כל כך הרבה בקהילה הבדואית, ותאונות חצר.

ליאורה שחר רוטברג: בזה אנחנו עוסקים בטיפות חלב.

ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת אנחנו מנסים לבוא עם הפנים לקהילה, להנגיש את השירות שלנו ככל האפשר, לטפל בכל האפשר במגוון של נושאים שהם נושאים מניעתיים.

ליאורה שחר רוטברג: זה בעיקר.

ליאורה שחר רוטברג: אנחנו התדפקנו על כל דלת כדי שיהיו לנו אחיות.

ליאורה שחר רוטברג: היה לנו ב-2009 מחסור של בערך 50% מכוח האדם.

ליאורה שחר רוטברג: תקנים ריקים שאף אחד לא בא לעבוד, והצלחנו לגרום לזה שיהיו תמריצים לאחיות והיום כל התקנים שלנו מלאים.

עליזה לביא: כמה מהאחיות דוברות ערבית?

ליאורה שחר רוטברג: כל האחיות שעובדות בקהילה הבדואית דוברות ערבית, אנחנו קיבלנו לפני פחות מחודש את מה שהייג'ר אמרה באוטובוס, אחיות שגמרו כבר ללמוד ואנחנו קיבלנו אותן.

ליאורה שחר רוטברג: יש אצלי היום 14 אחיות חדשות, חדשות לגמרי, שהן כולן בדואיות מפה מהדרום וצריכות להתקבל עוד שלוש.

ליאורה שחר רוטברג: זאת אומרת התחילו את הבי.

ליאורה שחר רוטברג: איי 40, נותרו 17 שעברו את הבחינה, 14 כבר נקלטו ועוד שלוש צריכות להיקלט.

ליאורה שחר רוטברג: אני חושבת שזה נפלא שהקהילה יכולה לגרום לזה שאנשים משלה יעבדו, כי כל הסיפור של הנגשה תרבותית, מעבר לזה שהאחיות אצלנו דוברות ערבית והן לומדות ערבית ולומדות הנגשה תרבותית ולומדות תרבות ולומדות המון המון קורסים כדי להיות מה שיותר מחוברות וקרובות לקהילה, אין מה להשוות בין זה לבין אחיות שבאות מהבדואים ויכולות לעבוד.

ליאורה שחר רוטברג: ובאמת צריך הרבה הרבה יותר דברים לעשות, אבל אני חושבת שאנחנו מאוד עובדים לקראת זה ומנסים לעבוד בשיתופיות, עובדים עם האוניברסיטאות ועם כל עמותה שרוצה לעבוד איתנו.

ליאורה שחר רוטברג: שיהיה רק יותר טוב.

עת'דאל אבו עאייש: אני מנהלת מרכז ידיד ברהט.

עת'דאל אבו עאייש: כל הכבוד ואני כן חשה את כל ההתקדמות בעניין הגיוס והרבה אחיות שמסיימות נקלטות במרפאות.

עת'דאל אבו עאייש: אבל העניין הוא לגרום לאנשים להגיע למרפאה, לגרום לנשים וגם לילדים להגיע למרפאה.

עת'דאל אבו עאייש: צריך הדרכה אינטנסיבית.

עת'דאל אבו עאייש: זאת אומרת שאי אפשר לבוא לתת איזה יום בריאות, לקרוא לזה יום בריאות ואז - - -

ליאורה שחר רוטברג: מה שאת אומרת, תסלחי לי, זה לקופת חולים, זה לא אלינו.

עת'דאל אבו עאייש: לא, אני לא מדברת אלייך, אני מדברת כללית.

ליאורה שחר רוטברג: אנחנו עושים בדיוק את מה שאת אמרת.

עליזה לביא: אני מבקשת לתת לה לדבר, היא לא מדברת אלייך.

ליאורה שחר רוטברג: חשבתי שכן.

עת'דאל אבו עאייש: אני מדברת בכללית שאין תכניות אינטנסיביות שמכוונות לנשים בדואיות בנגב שמדברות על סוכרת, שמדברות על לחץ דם גבוה, שמדברות על מחלות לב.

עת'דאל אבו עאייש: אני הייתי בתואר הראשון שלי, התנדבתי - - -

עליזה לביא: מה למדת?

עת'דאל אבו עאייש: למדתי פוליטיקה וממשל, אבל השתלבתי בקורס תזונה נכונה, אורח חיים בריא, ופשוט אחרי שסיימנו 40 שעות אקדמיות, שזה לא מעט בכלל, הלכנו לגנים בכפרים וברהט.

עת'דאל אבו עאייש: אבל מה?

עת'דאל אבו עאייש: כל גן עובר הדרכה אחת.

עת'דאל אבו עאייש: אני פונה לגננת, היא מזמינה את האמהות ואני מסבירה.

עת'דאל אבו עאייש: זה התקציב שיש לעמותה לתת, הדרכה אחת ל - - -

עליזה לביא: קופות החולים לא מעורבות?

עת'דאל אבו עאייש: זה לא היה דרך קופת חולים, זה היה דרך עמותות.

עת'דאל אבו עאייש: אני פעילה כבר שמונה שנים בחברה הבדואית בכל מיני עמותות, הן עושות הרבה, אבל אין הדרכות מקופות חולים.

עליזה לביא: כלומר בעצם קופות חולים לא מתפקדות?

עליזה לביא: זה מה שאת אומרת לי?

עת'דאל אבו עאייש: בעניין האינטנסיבי הזה יש.

עת'דאל אבו עאייש: כשאת מגיעה למרפאה יש, האחות אולי תדבר איתך, ואני באה מכפר לקייה - - -

עליזה לביא: אני מדברת על הטיפול המניעתי.

עת'דאל אבו עאייש: כן, אם אנחנו רוצים - - - ומישהי אמרה שכן, יש נשים שלא מאמינות שאם יש לך סוכרת זה יכול להתפתח למשהו יותר קשה.

עת'דאל אבו עאייש: כן יש נשים שלא מאמינות, יש נשים עם חוסר מודעות, פגישה אחת לא תענה על זה, פגישה אחת לא תטפל בזה.

עליזה לביא: הבנתי.

עליזה לביא: את עצמך מרהט.

עת'דאל אבו עאייש: לא, אני מלקייה.

עליזה לביא: אבל את הזכרת את רהט, מה את עושה ברהט?

עת'דאל אבו עאייש: אני עובדת ברהט.

עליזה לביא: המצב של רהט במה שדיברנו עכשיו הוא שונה מהכפרים הלא מוכרים?

עת'דאל אבו עאייש: עשיתי הדרכות ברהט, המניעה יותר מתקדמת, אבל גם לא במצב - - -

הייג'ר אבו שארב: אני יכולה להציג לך משהו אחר.

עליזה לביא: ברשותך, אני רוצה לשמוע עוד.

יעלה רענן: אני עובדת עם האוכלוסייה הבדואית כבר הרבה שנים ואני רוצה לדבר על הנושא שלדעתי לא דובר מספיק וזה העניין של קיום קופות חולים.

יעלה רענן: חבל שעלי אבו סבילה מהכפר לא נמצא פה כדי לספר על איך הוקמה קופת החולים הזאת.

יעלה רענן: זה היה פשוט בדם.

יעלה רענן: הוא הצליח לגרום לכך שבסופו של דבר יהיה כאן רופא.

יעלה רענן: קופת חולים כללית עשתה לו קח ותן, הקימו מבנה, קופת החולים שמה מבנה בסופו של דבר, הגיע מינהל מקרקעי ישראל ושמו על זה צו הריסה, ואז קופת חולים כללית אמרה שאי אפשר להקים כאן קופת חולים.

יעלה רענן: בסוף הוא הצליח, על ידי זה שהכפר תרם את המבנה ליד, בשביל רופא, בשביל שיהיה פה רופא, לא לפני שתינוק מת בגלל שלא היה פה רופא.

יעלה רענן: זה היה חצי שנה קודם, פשוט לא הגיעו לשום רופא.

יעלה רענן: העניין הזה של להקים את קופות החולים בכפרים הוא חשוב ברמות אדירות.

יעלה רענן: הסיבה שזה חשוב זה בגלל שאז מגיעים לרפואה ההתחלתית.

יעלה רענן: הן לא מגיעות לבתי החולים, ילדים מתים בדרך, נשים נהיות חולות, הזקנות לא מצליחות לקבל את התרופות שלהן, בטח לא מבית חולים, אבל אם אין קופת חולים מקומית אז בכלל אי אפשר לקבל תרופות.

יעלה רענן: יש פה הרבה נשים מבוגרות שאין להן גישה לתרופות כרוניות, כי הן צריכות לנסוע עד באר שבע לקבל את זה ואין להן דרך, הן פשוט מתות ממחלות כרוניות שהן לא צריכות למות מזה.

יעלה רענן: השמת קופות חולים בכפרים, לא יודעת איך, אבל להקים אותן בכפרים, ניידים, קטנים, מקום זמני, משהו נייד, לא חשוב, קופות חולים בכפרים.

עליזה לביא: דיברנו מקודם על קופת חולים ניידת, או איזה שהיא הנגשה, וגם, אני מבינה, יש ניידת אחת לכל מחוז הדרום.

עליזה לביא: תסכמי רק, וגם אם אפשר שתי מילים על הפרויקט הנפלא פה בגן שאנחנו מתארחים, כי גם על זה לא דיברנו.

הייג'ר אבו שארב: שאלת על רהט.

הייג'ר אבו שארב: אנחנו עשינו פרויקט ברהט, שזה הדרכה לנשים, שהן יהיו השגרירות וידריכו נשים אחרות והיה לנו יום בריאות שם, שבדקנו את הנשים, בדקנו סוכרת לנשים ומצאנו של-30% מתוך הנשים היה סוכר גבוה והן לא ידעו בכלל, למרות שבכל שכונה יש מרפאה כללית והמרפאות האחרות יש גם בתוך רהט, וגם היו יותר מ-50% מהנשים עם BMI גבוה.

הייג'ר אבו שארב: זאת אומרת העניין הזה של העלאת מודעות הוא מאוד קריטי ומאוד חשוב ויש צורך גם להיות מחוברים לארגונים, לאנשים, לנשים עצמן, איך צריך להפעיל את הפרויקט כדי להעלות את המודעות של הקהילה.

הייג'ר אבו שארב: בעניין של הפרויקט פה.

הייג'ר אבו שארב: זה פרויקט שהוקם על ידי ההורים, הגן עצמו הוקם על ידי ההורים, ובשנה שעברה היינו שותפים לפרויקט הזה.

הייג'ר אבו שארב: השנה אין מימון לפרויקט הזה וכמה שלחצנו על מועצת אבו בסמה וכמה שרצינו שמשרד החינוך יממן את הפרויקט הזה - - -

עליזה לביא: הגן ריק השנה?

הייג'ר אבו שארב: הגן נסגר בגלל שאין תקציב לעמותה.

עליזה לביא: כמה שנים הוא פעל?

הייג'ר אבו שארב: הוא פעל ארבע שנים.

קריאה: הוא קם בזכות כסף מקיבוץ בארי.

קריאה: תרומה.

עליזה לביא: ומשרד החינוך לא תרם את חלקו?

הייג'ר אבו שארב: לא, כלום.

הייג'ר אבו שארב: זה פרויקט של הקהילה עצמה, של האנשים עצמם.

הייג'ר אבו שארב: השנה אנחנו רוצים לקדם את זה ולפתוח את זה מחדש, וגם המקום הזה משמש לנו כמקום לאסוף את הנשים, לתת להן הדרכות על בריאות.

עליזה לביא: הילדים נוסעים בהסעה בבוקר?

עליזה לביא: מאיזה גיל?

הייג'ר אבו שארב: לא, הם לא מגיעים.

הייג'ר אבו שארב: הילדים מגיל 3 עד גיל 5 לא יוצאים.

עליזה לביא: לא דיברתי על גיל 3-5.

עליזה לביא: מאיזה גיל, שאלתי, ילדים יוצאים.

הייג'ר אבו שארב: מגיל 5.

עליזה לביא: מגן חובה ילדים יוצאים בהסעה כל בוקר?

קריאה: לא, רק מכיתה א'.

קריאה: אבל טוב ששאלת, כי יש פה איזה 15 אוטובוסים שיוצאים לבית ספר יסודי ומיניבוס אחד שיוצא לתיכון.

קריאה: הם לא מצליחים להביא את הילדים להמשיך ללמוד בתיכון.

עליזה לביא: גם בנים וגם בנות?

קריאה: גם בנים וגם בנות.

קריאה: דווקא בנושא ההשכלה הגבוהה הבנות מושכות בנים ללכת להשכלה הגבוהה.

קריאה: אם אנחנו יכולים לייצר השכלה גבוהה לבנות, גם הבנים יילכו לשם.

רנדה זריק: אני מפקחת גני ילדים במחוז דרום ואני נציגה של המשרד.

רנדה זריק: משרד החינוך במחוז דרום נותן מענה לילדי הפזורה מגילאי 5 וגם מגילאי 3 בפזורה, ליד בית הספר, כי בית הספר הוא אזורי לפזורה הלא מוכרת.

רנדה זריק: מה שקורה, היא נותנת מענה לעמותות פרטיות למיניהן להגיש בקשה מסודרת למשרד החינוך ואכן בהרבה כפרים שאינם מוכרים קיבלו את ההכרה וכן הקימו.

רנדה זריק: אז צריך לעשות את הפרוצדורה הנכונה.

דב חנין: יש איזה שהיא מניעה מבחינת

דב חנין: כם שהם יגישו בקשה ויקבלו?

רנדה זריק: לא.

דב חנין: יש פה 2,500 איש בכפר הזה.

רנדה זריק: אתם מגישים בקשה מסודרת למשרד החינוך במחוז דרום, יש מטה שמגישים.

רנדה זריק: אצלנו ברהט, למרות שיש לנו גנים רגילים, יש לנו גם 78 גנים ששייכים לעמותות פרטיות שהם קיבלו אישור ומימון.

רנדה זריק: אז אין שום מניעה שהעמותה תגיש בקשה לפי הפרוצדורה הנכונה כדי לקבל רישיון.

רנדה זריק: אז אם אתם תעמדו בכל הקריטריונים להגשת - - -

קריאה: אפשר להקים מבנה?

רנדה זריק: כל הבקשות, לפי הבקשה.

רנדה זריק: אם הם יענו על הדרישות אז הם יקבלו רישיון.

דב חנין: מה זה יענו על הדרישות?

דב חנין: למשל אישור למבנה?

רנדה זריק: אישור למבנה, צריכים להביא אישור של משרד הבריאות - - -

הייג'ר אבו שארב: המבנה מוכר.

רנדה זריק: אוקיי, אז זה מוכר שאינו רשמי, אבל יש היום כל מיני, אני אומרת לכם - - -

הייג'ר אבו שארב: כאילו הבסיס של הגן כבר - - -

דב חנין: גברתי, קודם כל תודה שאת איתנו.

דב חנין: אנחנו פשוט רואים פה את הבעיה והוועדה הזו לא יכולה לפתור את כל הבעיה של כל הכפרים הלא מוכרים, זה גם לא תפקידנו.

דב חנין: אבל בהיבט הזה של מעמדן של נשים, ילדים בבתי ספר או בגנים, כל עוד אין פתרון גדול, אולי יהיה, אולי לא יהיה, אנחנו לא יודעים, אבל כל עוד אין פתרון גדול אתם רואים שיש פה מצוקה מאוד גדולה, הבקשה שלנו כוועדה מכם היא להעביר את המסר הזה הלאה, למצוא פתרונות כי - - -

הייג'ר אבו שארב: שמותאמים לאותו מקום.

הייג'ר אבו שארב: כי המקום הזה, אני לא יכולה להשיג.

דב חנין: כי כרגע במקום הזה כנראה אי אפשר לבנות גן ילדים ברישיון.

דב חנין: כנראה.

רנדה זריק: נכון.

דב חנין: וכל עוד זה המצב אז צריך בינתיים פתרון שהילדים פשוט לא יהיו מופקרים וברחוב.

רנדה זריק: אבל יש פתרונות עקיפים, כמו שעשינו גם ברהט.

רנדה זריק: עמותות מגישות בקשות לגנים שכורים, הם לאו דווקא - - - יש שימוש חורג, יש כל מיני פרוצדורות שהם צריכים לעמוד בה.

רנדה זריק: זה החוק.

קריאה: זה תופס בכפרים המוכרים, אני מכירה כמה.

קריאה: בכפרים הלא מוכרים זה לא תופס.

רנדה זריק: לא, יש עמותת סידרה שהקימה, יש גם אג'יק הקימה גנים שאינם מוכרים וגם מקבלים את המענה.

רנדה זריק: וכמו שהם עשו וקיבלו, אני מאמינה שאם הם יגישו הם יקבלו.

רנדה זריק: אני לא חושבת שתהיה מניעה.

רנדה זריק: יש כמה שניסו להקים והקימו.

דב חנין: אנחנו צריכים להמשיך לתחנה הבאה?

הייג'ר אבו שארב: כן.

דב חנין: אז תודה רבה לכולם.

דב חנין: (המשך סיור)

עליזה לביא: אנחנו מאוד שמחים ושמחות להיות כאן, יש לנו רבע שעה.

אמל אבו אלקום: ברוכים הנמצאים ביישוב שגב שלום, בעמותת נשים בדואיות למען עצמן.

אמל אבו אלקום: אני אמל אבו אלקום, מנהלת שותפה לעמותת נשים בדואיות למען עצמן.

אמל אבו אלקום: דלאל גם חברה בעמותה, עיפאף חברה בעמותה, יש לנו עוד כמה מורים ובנות שלא הצליחו להיות היום.

אמל אבו אלקום: סבתא - - - היא גם אמא שלי, אבל היא גם בין הנשים הפעילות בבית מורשת הסבתות הבדואיות למפגש הבין דורי.

אמל אבו אלקום: העמותה שלנו קמה בשנת 2007 לאור המצוקה של החברה הבדואית בכלל ומצבה של האישה הבדואית בפרט.

אמל אבו אלקום: התחלנו משתי בנות, התנהלנו כשתי בנות שהאמינו ברעיון לפני שבכלל ידענו מה זה עמותה וכו' כשנתיים ולאחר שנתיים נרשמנו כתאגיד אצל רשם העמותות ומאז התחילה הפעילות שלנו.

אמל אבו אלקום: משתי בנות היום אנחנו 22 נשים פעילות בארגון ועוד 6 גברים, כל אחד והתפקיד שלו.

אמל אבו אלקום: כולנו בעמותה מתנדבים, אנחנו עמותה שהתחילה מאפס וממש כל הירידות והדברים האלה שהיו, לא כל כך הרגשנו אותם כי אנחנו באנו על רקע אנשים מתנדבים שרוצים ליצור שינוי בקהילה או במקום שהם נמצאים בו.

אמל אבו אלקום: המטרות שלנו, וזו המטרה שהניעה אותנו במיוחד כקבוצת נשים, זה חיזוק הקול הנשי בחברה הבדואית.

אמל אבו אלקום: אנחנו כנשים רוצות להשמיע את הקול שלנו, רוצות להיות מעורבות בהחלטות, בעניינים, אפילו במרכז העניינים בכל מה שקשור לנו כנשים, בחברה שלנו ואם האישה יודעת ומודעת באני מאמין שלנו בארגון זה שווה בית שלם עם שלום.

אמל אבו אלקום: זאת אומרת האישה שיודעת הכול היא גם תצליח לגדל ילדים טובים, מבינים ויכולים להשתלב בחברה בקלי קלות.

אמל אבו אלקום: יש לנו כמה תכניות ופרויקטים שאנחנו עובדים.

אמל אבו אלקום: התחלנו פרויקט למרכז העשרה לילדים מגיל שנה עד שלוש, ילדים שאין להם מסגרת שעוטפת אותם ביום יום.

אמל אבו אלקום: יש לנו פרויקט כזה שבפרויקט הזה יש בחורה מתנדבת שעובדת מטפלת במרכז הזה, היא גם עובדת בהתנדבות, וזה יצר הזדמנות ל-13 אמהות שהילדים שלהן נמצאים אצלנו בשעות היום לצאת ללמוד ולצאת לעבוד.

אמל אבו אלקום: יש לנו מועדונית שעובדת אחרי צהריים.

אמל אבו אלקום: במועדונית הזאת יש 15 ילדים למשפחות נזקקות ומשפחות רווחה.

אמל אבו אלקום: הילדים באים לכאן, מקבלים ארוחה חמה, מקבלים שיעורי עזר, שותפים שלנו בפרויקט הזה מפעלי כי"ל, מפעלי כימיקלים לישראל, שותפים לנו גם ה - - - יש לנו בית מורשת לסבתות הבדואיות, למפגש הבין דורי, שבבית הזה ישנן - - - שעובדים באופן הזה שלידינו.

אמל אבו אלקום: אנחנו עובדים בפרויקט הזה כבר שלוש שנים, הסבים והסבתות האלה הם אנשים עם רקע מסוים של אמנות, של שירה, יש כאלה שהם מספרי סיפורים, על מנת לשמור על הדור והפער שנוצר בין הדור החדש לדור המבוגר.

אמל אבו אלקום: יש לנו קבוצת העצמה לנערות, עם 38 נערות.

אמל אבו אלקום: אחרי הצהריים, שני מפגשים שבועיים לבנות, מ-12 עד 18, מחולק לשתי קבוצות, שזה גם על מנת להעצים את הקול הנשי, אבל אנחנו גם יוצרים את התכנית הזאת עם הבנות על מנת לבנות מנהיגות נשית צעירה שתהיה שותפה בעניינים.

אמל אבו אלקום: יש לנו פרויקט העצמה לנשים שבפרויקט הזה, זה מכיל מעל 200 נשים, גם מפרויקט שגב שלום ועוד מכל מיני מקומות, כשהפרויקט הזה, מטרתו לחזק את הקול הנשי, אבל על ידי מפגשים שהנשים נפגשות בטיולים, בחוגים, בכל מיני דברים, אפילו הן לפעמים משתתפות בעלות של הטיול או בעלות של החוג הזה, אבל במפגש הזה אנחנו מביאים מרצה, מביאים כל מיני אנשים שיסבירו לנשים ואנחנו נותנים להן כלים להשתלב, וכלים לעזור לילדים וגם כלים לנו, כנשים.

אמל אבו אלקום: לפעמים יש אישה ואנחנו נתקלנו בנשים שאומרות 'יש לי ילדים, יש לי בית, אני לא רוצה שום דבר, אבל אני כאישה מחפשת קריירה, אני רוצה להיות אישה מיוחדת'.

אמל אבו אלקום: אז יש כל מיני קבוצות לפי התכניות שנמצאות.

אמל אבו אלקום: חדש, לפני שבוע סיימנו את הפרויקט החדש שלנו, קבוצת תיאטרון משולב, נשים ערביות ויהודיות.

אמל אבו אלקום: זה הוצג בבית ספר למשחק.

אמל אבו אלקום: בשבוע אחד היו לנו שתי הצגות.

אמל אבו אלקום: ההצגה מדברת על דו קיום וחיזוק הקול הנשי, אבל משתי הזוויות, גם מהעין הישראלית היהודית וגם מהעין הערבייה, הבדואית הפלשתינאית בנגב.

אמל אבו אלקום: אז התיאטרון הזה מדבר על תשע נשים שכל אחד מדברת על הסיפור שלה, הקשיים שלה ואיפה היא נמצאת ומה היא רוצה לשנות.

אמל אבו אלקום: החלומות שלנו כנשים הם הרבה, אנחנו רוצות להגיע רחוק.

אמל אבו אלקום: אנחנו התחלנו מעצמנו כנשים, כי אנחנו מאמינות שאם אנחנו ניצור את השינוי בנו, כקבוצת נשים שנמצאת במקום מסוים, אנחנו כן נצליח להשפיע גם כלפי חוץ, מתוך אמונה שהאישה הבדואית בנגב היא אישה חזקה, אישה עם יכולת, אישה שיכולה לשים את עצמה במרכז העניינים.

אמל אבו אלקום: מה שחסר לנו כנשים זה אולי הכוונה, אולי סיוע, אולי הדרכה, אבל אנחנו כן נשים שיכולות ומאמינות ביכולות שלנו ומאמינות בכוח הנשי שלנו וכן יכולות ליצור שינוי ולקדם, ועובדה, אנחנו התחלנו משתי בנות והיום יש לנו הרבה הרבה פעילויות.

אמל אבו אלקום: החלום שלנו, כמו שאמרתי, זה להגיע רחוק ואנחנו כן רוצות להגיע רחוק ואנחנו רוצות לראות בעתיד הלא רחוק, העתיד המאוד קרוב, בעזרת כל מיני אנשים שיאמינו בחלום שלנו וביכולות שלנו גם להושיט לנו יד ולעזור לנו ויחד נצליח למנף את מה שאנחנו עושים ואת כל העשייה שלנו.

עליזה לביא: אמל, אני חייבת לעצור אותך ולברך אותך על העברית המשובחת שלך.

עליזה לביא: איך עושים שעוד נשים תדענה עברית, לדעת את השפה זה כלי מאוד משמעותי לגבי כל מה שאנחנו עד עכשיו שמענו, הנושא של הנגשת ידע, הנושא של רפואה, תיכף נדבר קצת על חינוך, יש גם את נציגת משרד החינוך שנרצה לשמוע אותה - - -

דב חנין: אנחנו גם צריכים לפעמים שיפור בעברית בכנסת.

אמל אבו אלקום: בגלל שנתתם לי רק 20 דקות, אני גם רוצה לקחת את ה - - -

עליזה לביא: רק אם את יכולה, איפה את למדת?

אמל אבו אלקום: אני בדיוק רוצה לדבר על זה עכשיו, עקב השאלה שלך.

אמל אבו אלקום: אני בחורה בדואית שגדלתי בשבט אל עזאזמה בוואדי נעם, איפה שהיום יש כל הבעיות האלה.

אמל אבו אלקום: דרך אגב, יש לנו עוד סניף לארגון שלנו בוואדי נעם, שאנחנו גם מתמודדים עם נשים בכל מיני קשיים, שלפעמים אנחנו נותנים לנשים ואז הן אומרות לנו, 'אנחנו לא רוצות ללמוד היום, אנחנו היום רוצות לצאת, יש לנו הפגנה', 'השכנה שלי, הרסו לה את הבית, הילדים שלה בחרדה'.

אמל אבו אלקום: אנחנו מתמודדים עם כל מיני בעיות ונושאים, כי אני חושבת שלנשים יש את הכוח אבל צריך למצוא את הכלי המתאים שבאמת יעגן את כל הדברים האלה.

עליזה לביא: איפה למדת?

אמל אבו אלקום: אני אמל אבו אלקום, כשיצאתי וגדלתי גדלתי בכפר לא מוכר בוואדי נעם והייתי בין התלמידים הטובים מאוד בבית הספר והייתי מלמדת את כל הכיתה אנגלית, הייתי מאוד טובה בשפה האנגלית, למדתי עד כיתה ח' ביישוב לא מוכר והחלום שלי היה להיות רופאה ויום אחד ביקרתי רופא והוא נתן לי חלוק במתנה וכל הזמן הלכתי עם החלוק וזה היה החלום שלי שאני אגדל אני אהיה רופאה.

אמל אבו אלקום: אני לא הצלחתי להיות רופאה, למה?

אמל אבו אלקום: כי אני אישה, כי אני אישה בדואית שגרה ביישוב לא מוכר.

אמל אבו אלקום: מנעו ממני ומכל קבוצת הגיל שלי להשלים את הלימודים שלנו, או תתחתנו, או תלכו למרעה, או או או או, אין בית ספר וכמה שעשינו זה לא עזר.

אמל אבו אלקום: אני התנתקתי מבית ספר תקופה של תשע שנים.

אמל אבו אלקום: אחרי תשע שנים חלק מהמשפחה שלי עברו לשגב שלום ואז היו כל מיני ביקורים ופתחו מועדון קטן לאישה, וזה לומר לזכותה של האישה המכובדת כאן, שיושבת, שהפגישה אותנו עם כל מיני אנשים ובמועדון הזה אני פגשתי אישה מהחברה היהודית, מבאר שבע, בשם חנה, ואז היא אומרת לי 'אמל, אני רואה שאת לא משתלבת עם הרקמה וכל זה', אני אומרת לה, 'תקשיבי, רקמה זה לא שלי, אני לא רוצה רקמה, אני לא רוצה אריגה, החלום שלי היה להיות רופאה', הציפיות שלי ירדו, מרוב האכזבות שראיתי, 'היום החלום שלי זה רק להשלים י"ב, אני לא רוצה יותר'.

אמל אבו אלקום: אז היא אומרת, 'יאללה, מה הבעיה?' אחרי שאמל עשתה סיבוב על כל מיני מנהלים, 'לא, את עברת, את לא יכולה, את אחרי הגיל', אז היא לקחה אותי, אמרה לי, 'את יכולה לסיים את הלימודים שלך', בבאר שבע, במתנ"ס לוין, אקסטרני.

אמל אבו אלקום: ומשם יצאתי, אבל לא יצאתי לבד.

אמל אבו אלקום: חיפשתי את כל הבנות שעדיין לא התחתנו ואספתי, מי שנשארו, והלכתי והשלמתי את הלימודים שלי בהצטיינות ולקחתי את הציונים שלי לדר' אבו טארק, מנהל בית הספר התיכון, והיום הוא חבר איתי גם בארגון הזה והוא ממש עוזר לנו.

אמל אבו אלקום: אבל אני אומרת לו, 'תשוף (בערבית)', 'תראה הציונים שלי, אחרי ההתנתקות של תשע שנים מבית הספר הם יותר גבוהים מכל הציונים שיש לך בתיכון'.

אמל אבו אלקום: ולאחר שסיימתי י"ב, אמא חד הורית, אמא שלי האישה הבדואית הראשונה שגירשה את בעלה, הצנועה הזאת, כן, היא גירשה אותו ונשארה אמא חד הורית עם שישה ילדים, בחורה צעירה ויפה.

אמל אבו אלקום: אני מדברת על הרבה זמן.

אמל אבו אלקום: אני גם רוצה ללמוד, אבל אני לא יכולה, כי אמא לא תצליח לממן את הלימודים, אז פתחתי משפחתון, בשעות היום הפעלתי משפחתון, אחרי הצהריים הלכתי ללמוד, למדתי תוך כדי בבית ברל תואר ראשון באנתרופולוגיה וגם עזרתי למשפחה שלי ללמוד.

אמל אבו אלקום: לאחר מכן עבדתי בגנים ביישוב שגב שלום והפעלתי מרכז העשרה נייד בגנים, הצלחתי תוך שנה להביא תורם והבכתי את זה למרכז נייח ביישוב ולאחר מכן לקחתי תפקיד של רכזת הגיל הרך במשפחה במתנ"ס פה ביישוב.

אמל אבו אלקום: היום אני עובדת, גם מנהלת שותפה לעמותה וגם מדריכה אחראית ביחידה לקידום נוער דרך משרד החינוך.

עליזה לביא: את גרה פה?

אמל אבו אלקום: אני גרה פה בשכירות, אני מוואדי נעם, שהוא גם יישוב לא מוכר.

אמל אבו אלקום: החיים של האישה הבדואית הם חיים עם הרבה דברים.

אמל אבו אלקום: המשימה בפנינו כנשים היא משימה כפולה, זה גם להיות אישה וגם להיות אמא וגם להשתלב בכל העידן המודרני הזה.

אמל אבו אלקום: הרבה ציפיות והרבה עיניים שמסתכלות על האישה הבדואית, כאילו מה היא יכולה לעשות.

אמל אבו אלקום: האני מאמין שלנו כאן כנשים בארגון הזה, אנחנו לא רוצות לשנות את העולם ואנחנו גם לא נוכל, אנחנו רוצות לשנות את המקום שאנחנו נמצאות בו, אם זה בשגב שלום או בוואדי נעם.

אמל אבו אלקום: החיים שלנו, הבתים שלנו, הבית שלי, אני רוצה לחזור הביתה, לראות את הילדים שלי חיים בצורה מכובדת, בצורה שוויונית, בצורה טובה, שיש להם את הכול.

אמל אבו אלקום: מאוד קשה לי לעבור ולראות אישה שהיא מתמודדת עם כל מיני בעיות, ולפעמים אני לא מצליחה לעזור לה.

אמל אבו אלקום: אבל אני מאמינה בדבר אחד, וכולנו כאן מאמינות בדבר הזה, אם כולנו, כל מי שיכול לעזור לאישה הבדואית בנגב לצאת מנקודה נכונה, או לקחת את מה שיש לה ולקדם את זה ולטפח את זה, אני חושבת שזה מה שיכול למנף את העשייה שלנו כנשים בדואיות כאן.

עליזה לביא: משרד החינוך, בבקשה.

מיכל שרף: אני מהיחידה לשוויון בין המינים בחינוך, במשרד החינוך.

מיכל שרף: אנחנו בדיוק מגיעות אל נשים כמוך.

מיכל שרף: משום שבבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון, כשבאים עם כל מיני תכניות ממש מוגדרות, תאמינו בעצמכן, אחת אם הייתה מקבלת את החינוך שאנחנו בעצם רוצים לתת לה, תאמיני בעצמך גם בבית ספר יסודי, לא היית מוותרת כל כך מהר.

מיכל שרף: תראי לאן את הגעת בכל זאת - - -

דב חנין: השאלה איך אתן מגיעות לנערות הבדואיות.

מיכל שרף: אנחנו מגיעות אבל לא מספיק.

מיכל שרף: יש לנו תכניות, אנחנו שינינו את התכניות שלנו - - -

דב חנין: התכניות האלה מגיעות דרומית לבאר שבע?

מיכל שרף: מה זאת אומרת?

מיכל שרף: הן מגיעות לכל הכפרים, הן מגיעות לכל בתי הספר.

מיכל שרף: כמובן בתקציב שיש לנו.

דב חנין: לא, אני אשאל אותך בצורה אחרת.

דב חנין: הדברים שאנחנו שמענו אותי מאוד מאוד מרגשים, מאוד מאוד - - -

מיכל שרף: את כולנו.

דב חנין: השאלה שאני שואל אותך, והאתגר שבעצם יש לכם, האם בעוד חמש או עשר שנים, כשתבוא לפה הוועדה למעמד האישה הסיפור הזה לא יהיה סיפור יוצא דופן?

דב חנין: האם כל נערה לא תצטרך לעבור מסלול ייסורים כזה של לחפש ובאמת באיזה שהן יכולות אישיות יוצאות דופן להגיע לאן שהיא הגיעה?

מיכל שרף: מהמעט שיש לנו עכשיו אני מאמינה שהסיפור לא כל כך מהר ישתנה.

עליזה לביא: מה זה המעט?

עליזה לביא: אולי תספרי לנו?

מיכל שרף: אני יכולה להגיד לך שבשנה שעברה היו לנו פה 30 קבוצות, שזה לא מספיק.

מיכל שרף: זאת אומרת היינו גם ברהט, היינו בכסייפה, היינו בהרבה מאוד בתי ספר, אבל 30 קבוצות זה עדיין לא מספיק, כשאני מוכרחה להגיד לך שאנחנו קודם כל שינינו את הכותרת שתתאים, שוויון בין המינים בחיים לא היה מתקבל פה, אבל שינינו את זה לחינוך וחיי משפחה, וזה הלך.

מיכל שרף: וזה הלך מצוין.

מיכל שרף: אבל מה, אני אגיד לך שתמיד אנחנו - - -?

מיכל שרף: מבחינת הדרכה יש לנו מלא מלא מדריכים ומדריכות, אין לנו כסף, אין תקציבים.

עליזה לביא: הסוגיה שבנות לא יכולות לעזוב את הכפר או את המקום ולנסוע לתיכונים, הפער הזה, בין 15 אוטובוסים שיוצאים לבית ספר יסודי לבין אחד שיוצא לתיכון, עולה על שולחן הדיונים?

מיכל שרף: בוודאי שזה עולה על שולחן הדיונים, רק אנחנו לא תמיד - - - אנחנו מגיעים לבתי הספר בדיוק בשביל המטרה הזאת, שבנות יותר תגענה לתיכון.

עליזה לביא: שימו תיכון ליד בית הספר.

מיכל שרף: בגלל זה אנחנו באים לשם ואנחנו כן מגיעים, גם לבתי הספר היסודיים, מעבירים השתלמויות למנהלים, מעבירים השתלמויות גם למורים, זאת אומרת יש לנו את הנגישות הזאת, לא תמיד - - -

אמל אבו אלקום: אני רוצה להתייחס לעוד נקודה.

אמל אבו אלקום: יש סוגיות שונות, היום לנשים יש באמת כל מיני בעיות שלפעמים אנחנו מייצגות אותן, לפעמים אנחנו גם הולכות לכנסים ולכל מיני מקומות בעולם, גם לחשוף את עצמנו כנשים, אנחנו באמת רוצות עזרה.

אמל אבו אלקום: אני אישית יצאתי לארצות הברית והייתי בכנס כלשהו ושיתפתי וייצגתי את הארגון שלנו.

אמל אבו אלקום: דלאל הייתה בשדרות.

אמל אבו אלקום: לכל אחד מהבנות יש תפקיד.

אמל אבו אלקום: אבל אנחנו כנשים, מי שרוצה לעזור לנשים, ואני אומרת את זה ואני אחראית על דבריי, ביישובים המוכרים יש מועצות, יש לנו רווחה, יש לנו כל מיני אנשים שהטרנד שלהם 'אנחנו עושים ועושים ועושים לנשים', מי שרוצה לעשות לנשים ולעזור לנשים, שיירד לשטח, שיראה בפועל מה יש ומה הסוגיות והקשיים שהנשים האלה מתמודדות איתן.

אמל אבו אלקום: אני אישית, מאז שפתחתי את הארגון שלי, אף פעם, כן, באים אליי בכנסים, כן, באים אליי במסיבות, כשבא שר, כשבא זה, כשבאים אורחים, יש כל מיני אנשים, הם בטח באים, ואני הפסקתי אפילו להזמין אנשים ממוסדות מסוימים, אבל אני אומרת, עוד פעם, מי שרוצה לטפל ולעזור בבעיות של האנשים הבדואיות, הוא צריך לרדת לשטח, לראות איפה יש קבוצות נשים כמו ההתארגנות שיש לנו כאן ובוואדי נעם ואצל נדיה בח'ורה.

אמל אבו אלקום: הנשים האלה הן הנשים שמתמודדות ביום יום עם הקשיים, אלה הנשים שהן בבעיה אמיתית.

אמל אבו אלקום: אני אתן דוגמה משגב שלום למשל.

אמל אבו אלקום: אני עובדת היחידה לקידום הנוער ואני יודעת שיש הרבה בנות שהן עוזבות בכיתה ו', בגלל שבית הספר משולב, בגלל שההורים לא רוצים, וכמה שניסינו להחזיר אותן או לעשות להן מקום, אנחנו לא מצליחים.

אמל אבו אלקום: אבל הנשים האלה פנו אליי במכתב לפני כחודש ימים והן אומרות, 'אנחנו עשר נערות בשכונה מסוימת בשגב שלום', ואני גם אדגיש את זה, בשכונה ג', 'ובגלל שההורים שלנו לא נותנים לנו, גם לא ללכת ליחידה וגם לא ללכת לבית הספר, אולי אתם יכולים לפתוח לנו כיתה או מרכז ואנחנו יכולות להגיע.

אמל אבו אלקום: אנחנו מוכנות להביא כיסאות ולהביא לוח ולהביא גיר'.

אמל אבו אלקום: תסתכלי איך המחשבה שלהן כילדות שכן רוצות.

אמל אבו אלקום: זה הקושי האמיתי וזו הנקודה ש - - -

עליזה לביא: אמל, מה עם שיחות עם ההורים לגבי ההשכלה של הילדים?

עליזה לביא: איפה זה נמצא?

אמל אבו אלקום: יש הורים מאוד קשים ויש הורים שאנחנו כן מצליחים.

אמל אבו אלקום: אבל יש אחוז מאוד גדול שאנחנו בכלל לא יכולים, אין מצב, הם לא שולחים את הבנות.

אמל אבו אלקום: כמה שאנחנו מנסים.

אמל אבו אלקום: אני אישית הבית שלי מאוד קטן - - -

עליזה לביא: איפה הבעיה יותר, אצל האבא או אצל האמא?

אמל אבו אלקום: לא, לפעמים אצל האבא, לפעמים אצל האחים, לפעמים זו תפיסה משפחתית, אי אפשר להגדיר את זה.

אמל אבו אלקום: אני אישית גרה בשכונה כלשהי, שלידי יש קבוצה מאוד גדולה של נערות מנותקות מבית הספר.

אמל אבו אלקום: אפילו שהם גרים, בשכונה, כשזה תחת הפיקוח שלהם, הם לא מונעים מהנערות להגיע והן מגיעות ולפעמים מגיעה או הסבתא או האמא, כאילו זה חלק מהמסורת להיות עם הנערה כשהיא לומדת, אין בעיה, שיגיעו, אבל טיפול כזה הוא טיפול מאוד מיוחד בנערות האלה.

אמל אבו אלקום: הנערה הזאת תגדל, היא תהיה אמא, כאילו איך אישה יכולה לגדל משפחה אם אין לה את הכלים כאישה?

אמל אבו אלקום: למשל הכד הזה, ויש מלא כדים בפנים, אנחנו הצלחנו לעשות את זה, לא בגלל שאנחנו רוצים כדים כאן, יש לנו 38 נערות מגיל 12 עד 18, התחלנו להפעיל פרויקט וסביב הפרויקט הזה דיברנו על כל מיני דברים, חתונה בגיל מוקדם, להיות אישה שנייה, כל הנושא של הפוליגמיה, הכול הכול הכול, אבל אנחנו לא יכולות כנשים לבוא ישר ולהגיד 'אנחנו רוצות לדבר על זה'.

אמל אבו אלקום: אבל כשהנערה מגיעה והאמא מגיעה, ולפעמים גם הסבתות מגיעות, ויש לנו רכזת מאוד מיוחדת ומדריכת אמנות מאוד מיוחדת, סביב הכד הזה אנחנו מעבירים את ההרצאה שלנו וזה ממש שובר את הקרח וזה מעביר את כל החומר שאנחנו רוצים.

אמל אבו אלקום: עם הדלת הפתוחה היו לנו גם קורסים שהעברנו, אבל העברנו זה כאילו חינוך משפחתי.

אמל אבו אלקום: לא אמרנו שאנחנו רוצים לדבר על חתונה בגיל מוקדם או לא, עשינו את זה, אבל אנחנו עושים את זה בצורה עקיפה ומאוד גמישה, שלא תתנגש גם עם החברה שלנו.

עליזה לביא: את יודעת שהייתה תערוכה מרתקת במוזיאון האיסלם על טוויית שטיחים במאות הקודמות.

עליזה לביא: הכול סביב הטוויה של השטיחים, איך נשים מצאו את הדרך לדבר אחת עם השנייה, לתמוך אחת בשנייה והנושא של אריגת השטיחים בעצם נתן את הפתרון.

עליזה לביא: אנחנו צריכים לסיים כאן, אבל אני רוצה שני דברים, בבקשה.

עליזה לביא: אחד, אני רוצה להזמין אותך לוועדה למעמד האישה, אני רוצה שתבואו, יש לנו משקיפות בוועדה למעמד האישה, נשים שלא מיוצגות בכנסת - - -

דב חנין: כדאי אולי להכניס אותה לדיון יחד עם שר החינוך.

עליזה לביא: אנחנו נזמין.

עליזה לביא: אנחנו נחשוב - - -

אמל אבו אלקום: יום אחד לא שר החינוך, שר הרווחה, אמרו לי שהוא נמצא בבן גוריון, לפני כמה שנים, מבקר.

אמל אבו אלקום: שמעתי ככה בפוקוס, אמרתי, 'אני חייבת ללכת לראות את השר הזה'.

אמל אבו אלקום: בזמנו זה היה הרצוג, בוז'י.

אמל אבו אלקום: אז אמרתי, 'אני רוצה להיכנס, לא מעניין אותי, מה שיקרה יקרה'.

אמל אבו אלקום: הלכתי והוא קיבל אותי וישבנו בחדר של הנשיא של אוניברסיטת בן גוריון.

אמל אבו אלקום: היו איתי עוד שתי בנות, אמרתי, 'אני אישה בדואית, אני מתנצלת שאני ככה התפרצתי לישיבה ולתכנון אבל יש לי קשיים, אני רוצה עזרה, יש לי אחת, שתיים ושלוש', והייתה שיחה ואמרתי לו שיש לנו מועצות, אבל אני לא רוצה עזרה דרך המועצה, אני אישה עם יכולת ודלאל אישה עם יכולת ואני מאמינה בכל הכוח הנשי הזה, כשאנחנו הולכות למועצה איקס או וואי, אני רוצה לשבת בביטחון עצמי, אני רוצה לדבר בביטחון עצמי.

אמל אבו אלקום: כשאני מגיעה לעובד סוציאלי, אני גם רוצה שהוא יסתכל אליי כאישה בדואית בגובה העיניים ויכבד אותי, כי אני לא באה לקבל נדבה, אני באה לזכות שלי, וזכות בן אדם מקבל, אין בן אדם שבא לבקש זכות, אפילו מהממשלה, כשאני רוצה פרויקטים, כשאני רוצה משהו, חייבים לעשות כי אני נמצאת, אני חלק מהנשים שנמצאות במדינה ואם אנחנו, כקבוצת נשים, לא ניקח טיפול מתאים, לא ניקח את הכלים לטפל בעצמנו ובמשפחות שלנו, אפילו בשכונות, אני לא רוצה להגיד בכל היישוב שאנחנו נמצאות בו, חבל על הזמן, כאילו מה ישתנה.

אמל אבו אלקום: מה ישתנה?

אמל אבו אלקום: איזה דור אנחנו כנשים יכולות לגדל אם אין לנו את הכלים?

אמל אבו אלקום: כאילו יכולה אישה לקבל תפקיד במועצה ולשבת על כיסא ולקבל משרה מאוד מיוחדת ומשרה טובה ועובדת מועצה, אבל מה זה?

קריאה: לא נותנים תקציבים.

אמל אבו אלקום: תקציב דרך המועצות, האישה הבדואית לא יכולה לקבל.

אמל אבו אלקום: אין דבר כזה שקורה.

אמל אבו אלקום: אפילו יותר מזה, לפעמים באות קרנות, והיה לי מקרה כזה עם הקרן לידידות, ואני אחראית על כל מילה שאני אומרת, היה לי מקרה והייתה כאן דבורה גנני, האחראית על הקרן, והיא ביקרה אצלי בבית המורשת והיא נפגשה עם הסבתות והסבים והיא אמרה לי 'אמל, אני רוצה לעזור לארגון שלכם דרך המועצה' והייתה תמיכה.

אמל אבו אלקום: וכשאני באתי לבדוק איפה החלק שלנו כקבוצת נשים לבית המורשת שלנו, 'לא, אנחנו תרמנו את זה לחינוך המיוחד.

אמל אבו אלקום: ' על העיני וראסי, תתרמו את זה, תטפלו בחינוך המיוחד, אבל אנחנו כנשים, אם גם לא יהיה לנו טיפול מקדים וטיפול בזמן ולא נקבל את הכלים שאנחנו כן רוצות, תאמינו לי, כל הזמן אנחנו נמשיך רק ללדת חינוך מיוחד וזה ירבה את החינוך המיוחד.

אמל אבו אלקום: באמת.

עליזה לביא: אמל, אנחנו מאוד מאוד מודים ומודות לך.

מרב מיכאלי: רק להגיד לך דבר אחד, את פתחת ואמרת שאת לא רוצה לשנות את העולם, רק לשנות את הסביבה שלך ואת הבית שלך, את מה זה משנה את העולם, ברוך ה', חמדולילה.

עליזה לביא: כן, אנחנו נמשיך ונזמין.

אמל אבו אלקום: באתם פה ל-20 דקות, זה חונק אותי, יש לי מלא דברים שאני רוצה לדבר.

קריאה: אנחנו רוצים גם שיתמכו בנו, המועצות.

קריאה: המועצות לא תומכות - - -

עליזה לביא: תראי, מה שאמל אמרה, אמל אמרה עכשיו הרבה הרבה דברים, היא חושבת שהיא לא דיברה הרבה, אבל הרבה, לאורך כל הדברים שלה אנחנו מזהות פה את החסמים ואת הקשיים.

עליזה לביא: לא את הכול אפשר לפתור ביום אחד והרבה דברים לנסות לראות ביחד ורק איתכם ואני חוזרת ואומרת את מה שפתחתי בראשית היום, רק איתכם נוכל להבין, כי אם נקדם דברים ולמשל נשים דור שלישי ורביעי לא יסכימו לשלוח את הבנות לבתי הספר, יש לי ילד מאומץ שלומד בהונגריה רפואה והוא מספר לי שלומדת נערה בדואית ואח שלה גר לידה והיא לומדת רפואה.

אמל אבו אלקום: כן, זה קורה.

עליזה לביא: היא לומדת רפואה ושניהם נמצאים שם.

עליזה לביא: כלומר גם וגם.

עליזה לביא: כלומר מצד אחד זה כן, 14 אחיות בטיפות חלב, בוגרות החינוך הבדואי, שכן קיבלו משרות וכן רכשו השכלה, ומצד שני אנחנו שומעות כאן על בנות שממשיכות לא ללמוד מכיתה ו' והלאה.

עליזה לביא: כלומר אנחנו נמצאות בתוך הפערים הללו.

עליזה לביא: גם רוב הנשים שנמצאות כאן בחדר הזה כן זכו להשכלה וכן הגיעו בדרך זו או אחרת, והשאלה איך בעזרתכן אנחנו יכולות להגיע אל אותן נשים שלמעשה אין מישהו בסביבה הקרובה, או מודל חיקוי או שמסייע.

עליזה לביא: ורק אם נצליח לעבוד יחד, ושוב אני חוזרת ואומרת, למרות הקשיים האובייקטיביים שקיימים מבחוץ, ונצליח לשמר את הברית הזאת ואת היחד הזה, ובעזרתכן, רק בעזרת

עליזה לביא: כן, לראות איך אפשר לפרק את החסמים, אנחנו נצליח לפתור.

עליזה לביא: אמל, אני מאוד מאוד מודה לך.

עליזה לביא: אנחנו נעשה המשך כמובן בוועדה למעמד האישה, יחד עם הגורמים הרלוונטיים.

עליזה לביא: וגם ההיכרות הזאת, מבחינתנו זה היה יום עם שמות שלא הכרנו.

עליזה לביא: עכשיו נוצר פה קשר אישי, כולנו התרשמנו מאוד ממך, אני בטוחה שאני משתפת בדבריי את הדעה של כולנו כאן ואנחנו נמשיך ונעשה הלאה.

עליזה לביא: תודה רבה, אנחנו חייבים לעבור לתחנה הבאה.

אמל אבו אלקום: יש לי עוד בקשה.

אמל אבו אלקום: יש לנו עוד חברות, אתם באים מהמקום של מעמד האישה ומקום של כוח ומקום שכן יכול וכו'.

אמל אבו אלקום: תנו לנו עבודות בית, תבדקו אותנו בשטח, תגידו, 'בנות, אנחנו כן רוצים לעזור לכם'.

אמל אבו אלקום: כאילו מה אמל עם ה-20 נשים שלה, את יכולה לבוא בעוד כמה חודשים, כשייתנו לנו את הכלים, אפילו גם את התקציבים לקדם את זה, את יכולה לראות קבוצות מאוד גדולות של נשים.

עליזה לביא: תני לי דוגמה, משהו.

אמל אבו אלקום: אני נותנת לך דוגמה.

אמל אבו אלקום: למשל יש לי פרויקטי העצמה של נשים.

אמל אבו אלקום: אני מחכה שלאומית תיתן לי מדריכה, אני מחכה שכללית תיתן לי מדריכה, אני מחכה לקבל מרצה מכאן או מכאן או מכאן.

אמל אבו אלקום: אני מקבלת את אלה בהתנדבות שבאים לעזור, אבל אם תהיה לי תכנית שהיום אני אתחיל אותה, למשל עם 70 נשים, ויש לנו את ה-70 נשים, אם יש לי את ה-70 נשים האלה יש לי בסיס בשטח, ה-70 יכולים להכפיל אותם בפי שלושה וארבעה ואת יכולה לראות מעל 200 נשים כאן באותו הפרויקט וכל אחת יכולה ללמד כמה נשים.

עליזה לביא: את צריכה משאבים?

עליזה לביא: לא הבנתי.

אמל אבו אלקום: גם משאבים וגם כלים וגם מרצים.

אמל אבו אלקום: אנחנו רוצות הרבה דברים, אנחנו רוצות באמת הרבה דברים.

אמל אבו אלקום: זה כמו הפרויקט שעשינו עם הלן בדר, כל מי שרוצה לשים את הילד שלה בגן, היא תשים אותו בחינם בתנאי שהתכנית של כלים לאמהות תמנה 5 נשים מסביבה ועשינו מבחן וכולם למדו.

אמל אבו אלקום: והיו לנו 13 נשים וכל אחת לימדה חמש.

עליזה לביא: אמל, אי-מייל יש, נכון?

אמל אבו אלקום: יש לי אי-מייל.

עליזה לביא: תשלחי לי בסיס לתכנית שאת חושבת שצריכה להיות ואנחנו נראה איך אנחנו נעזור לך.

אמל אבו אלקום: בסדר גמור, אין שום בעיה.

עליזה לביא: תודה רבה והרבה הצלחה.

עליזה לביא: (לקיה)

עליזה לביא: אנחנו שמחים ושמחות להיות כאן בלקייה.

עליזה לביא: אמל, בבקשה.

אמל: ברוכים הבאים ללקייה.

אמל: הקול שלי לא כל כך גבוה, נשמור על השקט.

אמל: אני אדבר בקצרה, מכיוון שיש לכם רק רבע שעה, לכן תנו לי לזרום עם העניינים שלי ואז יהיה יותר טוב.

אמל: עמותת לקייה, עמותת סידרה, נוסדה לפני 20 שנה.

אמל: הרעיון הגיע ממקום של באמת לשמור על המסורת הבדואית ולחזק ולשפר את מעמד האישה ממקום של באמת איך שהגיעה הרקמה והאריגה והתחילו לעשות את זה בצורה יותר יעילה, כי לאחרונה אנחנו הרגשנו שלאט לאט מאבדים את המסורת הבדואית ואז התקיימה הקבוצה של אלה שאכפת להם משיפור מעמד האישה ולשמור על האריגה ועל צורת החיים ואורח החיים הבדואי.

אמל: חדרה חנן הייתה אחת המייסדות, סולטן אבו עבייד, אלה האנשים שהיה חשוב להם המטרה של העמותה.

אמל: העמותה התרכזה בפרויקט שהוא יחידי והוא התחיל לפני 15 שנים והיום הוא אחד העמודים המאוד חזקים בעמותה, שזה האריגה.

מוואל: שלום לכולם.

מוואל: ברוכים הבאים.

מוואל: אנחנו עושות עבודות מסורתיות, לימדנו אותן מסבתא ומאמא וזה הצמר שאנחנו משתמשות בו.

מוואל: גוזזים את הכבשים פעם אחת בשנה וחלק גדול מהנשים עושות עבודת טוויה, טוות מצמר חוט ואני עכשיו מראה לכם את השלב הזה, איך הן עושות את עבודת הטוויה.

מוואל: זו עבודה שצריכה המון סבלנות, לוקח הרבה זמן להכין צמר לשטיח אחד.

מוואל: מרכז האריגה הזה עוזר לסביבות 150 נשים בכל אזור הנגב.

מוואל: היינו, עכשיו ירדנו ל-70 נשים בגלל המצב הכלכלי של עמותת סידרה.

מוואל: הנשים אלה קבוצות קבוצות, קבוצה מהנשים עושה את השלב הזה, זה שלב הטוויה, וחלק מהנשים עושות עבודת - - - זו השלב הראשון, הטוויה, השלב השני ככה, עושות שמיניות מחוט כפול, להכין לצבע.

מוואל: ואחר כך מוציאים חוט ויוצאת חבילה כמו זאת, עם חוט.

מוואל: השלב הבא זה שלב צבע.

מוואל: אנחנו היינו פעם הנשים צובעות מצבעים מהצמחים, זה יוצא משורשים של עצים, מרימון, מבצל, מדבר כזה ואחרי זמן קצר זה דוהה.

מוואל: עכשיו אנחנו משתמשות בצבעים סינתטיים, בתוך המים של הצבע אנחנו שמות נגד עש ששומר על השטיח לכל החיים, מים, חומצה ומלח אנגלי מחזיקים את הצבע והוא לא יורד בכלל.

מוואל: צריכה לשים 45 דקות צמר עם הצבע ואחרי זה עושים לו שטיפה וייבוש בחוץ, על החבלים בחוץ.

מוואל: יוצאת חבילה כמו זאת.

מוואל: והן מתחילות לעשות עבודת שזירה, שוזרות את שני החוטים שעשיתי כאן, לכיוון ההפוך מעבודת הטוויה.

מוואל: זה שני חוטים ואני עושה משני חוטים חוט אחד.

מוואל: השזירה זה ככה.

אמל: איך שהסבירה לכם מוואל, זה אחד הפרויקטים המאוד חשובים והעמותה נשענת עליהם.

אמל: הפרויקט השני, השכלת מבוגרים, שבאמת מטרת העל שלו היא לאפשר לנשים הזדמנויות להשתלב בשוק העבודה ולהתחיל עם עסקים קטנים.

אמל: הפרויקט התחיל בשיתוף עם משרד החינוך, שאנחנו עומדים על 40 קבוצות שפתחנו בכפרים הלא מוכרים וגם בכפרים המוכרים.

אמל: אחת הבעיות שפגשו אותנו בתהליך הזה היא שמשרד החינוך לא הסכים לפתוח את כל הקבוצות ואנחנו יודעים שזה אחד השלבים שמאוד חשובים לתת לחברה שלנו להתפתח בצורה יותר יעילה.

דב חנין: למה משרד החינוך לא אפשר לפתוח עוד קבוצות?

אמל: מכיוון שאין תקציבים, כל הזמן מתלוננים שאין מספיק תקציב וגם יש בעיות שהן בעיות הכרה, מכיוון שזה אחד הדברים המאוד חשובים, שזה תשתית וזה לספק למורות שרוצות ללמד את הקבוצות להגיע ואין הסעות, אין תחבורה.

אמל: אנחנו מתנגשים עם בעיות שהן מאוד רציניות וזה אחד החסמים שלנו בפרויקט הזה.

דב חנין: מבחינת נכונות של נשים המצב הוא שנשים רוצות, אבל אי אפשר לספק את הצורך.

אמל: יש חסמים ואחד החסמים החשובים שאין תחבורה ציבורית שתספק למורות ולנשים גם לזוז ממקום למקום, וכל הזמן אנחנו שומעים, ש'מכיוון שאין הכרה למקום אנחנו לא יכולים לספק את כל התשתיות, השירות והכול' ואנחנו נמצאים בבעיה.

אמל: עד היום הצלחנו לפתוח 40 קבוצות, שכל קבוצה מורכבת מ-15 משתתפות שמתמידות.

אמל: חלקן שיסיימו את כיתה י"ב וחלקן ימשיכו גם לבגרות.

אמל: חלקן הצליחו להשתלב בשוק העבודה והן נמצאות במקומות שהם מאוד חשובים, פתחו את העסקים שלהם וזה אחד ההישגים שלנו.

יעלה רענן: אמל, עד עכשיו כמה אנשים למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?

אמל: זה 160 נשים שהצליחו לסיים השכלה גבוהה.

יעלה רענן: לא, כמה למדו קרוא וכתוב דרך סידרה?

אמל: 1,600.

אמל: 1,600 שסיימו השכלת מבוגרים והתחילו לקרוא ולכתוב, והן נמצאות במקום שטוב להן.

יעלה רענן: מה שרציתי להראות זה שכשהעמותה עושה את זה, עמותת סידרה היא המובילה בנגב בהשכלת נשים מבוגרות ולאורך 15 השנה האחרונות הצליחו להביא בין 1,000 ל-2,000 נשים מאנאלפביתיות לידיעת קרוא וכתוב, בדיוק הדברים שאת מדברת עליהם.

עליזה לביא: יש קשר לגבי המקום שלהן כאמהות עם הדור הבא של הילדות, כלומר התובנה שחוזרת ועולה ומתחדדת זה הנושא של השכלת של נערות עכשיו, ילדות בנות 13-14, עכשיו, שהלימודים שלהן נקטעים, לא דור המבוגרות.

עליזה לביא: מה קורה עם ה-1,600 נשים הללו, הם הבנות שלהן תרכושנה השכלה שהמדינה נותנת או לא?

יעלה רענן: תבקשי מהייג'ר לבד שתספר על מה היא עצמה עשתה, היא הצליחה להביא את הבנות שלה לגמור תואר ראשון והתשובה היא כן, ככל שההשכלה של האמהות גבוהה יותר כך הסיכוי שהשכלת הבנות תהיה גבוהה יותר.

עליזה לביא: אז אולי באמת נשמע את הדברים שלה.

הייג'ר: אני הבדואית הראשונה שלמדתי בבית ספר.

הייג'ר: למדתי בשנת 60', בבית ספר של טלראד, לפני 35 שנים, והיה לנו בית ספר שם, כיתה ה', ולמדתי לכיתה ה' ואני אהבתי את הלימודים מאוד והחלום שלי שאני אהיה מורה ולא הצלחתי בזה בגלל שאני בת.

הייג'ר: אז נתתי לבנות שלי, כולן גמרו את הלימודים שלהן, הבנות שלי וגם הבנים שלי.

עליזה לביא: ואיך את יכולה עם הסיפור שלך, שהתחלת בשנת 60' ללמוד לעודד נשים יותר צעירות ממך לשלוח את הבנות שלהן לבית ספר?

הייג'ר: זה תלוי במשפחות של הנשים.

עליזה לביא: איך אנחנו יכולים לעזור לשכנע משפחות לשלוח את הילדות לבתי הספר?

עליזה לביא: מה את מהניסיון שלך - - -

הייג'ר: אני אגיד לך, יש בלקייה הרבה משפחות, אני מכירה אותם טוב מאוד והם לא נותנים לבנות שלהם, חלק גדול מהבנות שלא מוציאים אותן לבית ספר.

הייג'ר: נגיד בית ספר תיכון וזהו, או לכיתה שמונה וזהו.

עליזה לביא: יש משהו שאת יכולה לחשוב עליו שאנחנו יכולים לעודד, לתמרץ, כדי שהמשפחות כן תוצאנה את הבנות ללימודים?

הייג'ר: לא, אתם לא יכולים.

הייג'ר: אני לא יודעת.

הייג'ר: (ערבית).

יעלה רענן: (מתרגמת): זה קשור למשפחות.

אמל: אבל לא כל הבנות שלא לומדות זה בגלל המשפחה.

קריאה: בכפרים, דווקא המוכרים, אחוז הבנות שלא מסיימות השכלה תיכונית - - - בנות כפול שתיים מהבנים - - - הבנות עצמן נלחמות לצאת ללמוד, אם זה בתיכון, אם זה באוניברסיטה.

קריאה: גם כשההורים לא מעודדים הבנות עושות מאמצים רבים, חוזרות בבית ועושות את הכול ויוצאות ללמוד.

אמל: החלום של סידרה, השאיפה, שיהיה לנו אל"ף, באמת, שיכירו בכפרים הלא מוכרים, שנאפשר לנשים שלנו לצאת ללמוד ולעבוד ואני חושבת שזו הזכות המינימלית של הנשים הערביות.

אמל: לא חשוב אם אני בדואית או לא בדואית, אני חיה פה בארץ כאזרחית ישראלית ואתם אומרים כל הזמן שישל נו דמוקרטיה, אנחנו חיים במדינה שיש בה דמוקרטיה, זכותי המינימלית שתהיה לי תחבורה ציבורית להגיע מרהט ללקייה ישירות ולא צריכה לעבור מאוטובוס לאוטובוס בשביל להגיע למקום העבודה שלי.

אמל: זה הכי פשוט, זה הכי פשוט.

אמל: אם אני נמצאת בעיר, שזה רהט, ויש לי תחבורה, בקושי אני מגיעה לפה, תתארו לעצמכם אנשים שאין להם בכלל תשתית ואין להם בכלל תחבורה ציבורית, איך הם יכולים להשיג את המטרות שלהם?

אמל: איך באמת לאפשר להם הזדמנויות לפרוץ את הדרך שלהם ולהשיג את המטרה שלהם, להגיע להשכלה, לממש את עצמי, פשוט מאוד לממש את עצמי, לא בהכרח ללמוד.

עליזה לביא: אמל, כל היום אנחנו שומעות על השכלה ועל לימודים ועל בריאות ואנחנו רושמים ואני פחות או יותר יודעת לקראת מה אני הולכת עם המערכות, אבל עדיין לא מספיק ברור לי הקשר איתכן, עם נשים שעשו את זה, שפרצו, שעברו את הגבולות, שמבחינתן אין דבר כזה שאסור, אלא להיפך, כל אחת פה זה סיפור חיים, אם זה אב תומך, משפחה תומכת, אמא תומכת, או האישה בעצמה שעשתה והחליטה שאין דבר כזה שהיא מקבלת לא כתשובה.

עליזה לביא: אבל איך אפשר, בעזרת הידע שלכן, נשים כן רכשו השכלה, לבוא ומתוך הקהילות עצמן לחזק את הנושא של נשים.

עליזה לביא: ביקשו ממני לא לדבר היום על הפוליגמיה ואנחנו לא נדבר על הפוליגמיה, אבל זה חלק מהנושא של כן לבוא ולהעצים נשים.

עליזה לביא: אז בואו תעזרו לנו, לפחות בסיכום של הדברים שלך לראות איך אפשר לרתום אתכן כדי לעזור לנו לפחות בדרך של שיתוף הפעולה.

אמל: אני חושבת שנושא הפוליגמיה, למרות שאתם אומרים שביקשו מכם, אין לי בעיה לדבר על הפוליגמיה.

אמל: הפוליגמיה זו אחת התופעות שלנו שנמצאות בחברה שלנו ואין מה לעשות, וכמה שאנחנו באמת מעלים את הסוגיה הזאת ומאפשרים בקרב הנשים מודעות לנושא הזה, לעומת זאת זה נפוץ וזה מתפתח.

עליזה לביא: וזה נגד החוק של המדינה.

אמל: אני אומרת לך, המדינה צריכה להתמודד עם הסוגיה הזאת, באמת, ולאפשר לנו באמת איך להגיע לפתרון שהוא פתרון חלופי, לא יודעת, איך שתגדירו לעצמכם, כאילו להגיד להם, זה לא, אני לא יכולה לחיות בבית שיש בו עוד אישה.

אמל: ומצד שני אין לי אלטרנטיבות אחרת לאישה שהיא מבוגרת והיא רוצה להיות אמא.

אמל: מה אני יכולה להגיד לה?

וורד: קוראים לי וורד ואני מנהלת תחום קהילה במרכז ריאן, מרכז לתעסוקה.

וורד: אני רק אתייחס לכמה דברים בנושא של איך אנחנו יכולים לעשות ואיך אתם יכולים גם לרתום את העשייה שאנחנו עושים פה.

וורד: אני לא אתחיל להגיד מה בדיוק המאפיינים של החברה ובמה היא מתמודדת ועם איזה חסמים, אבל ברור לנו שכל פתרון שצריך לעשות אותו, הוא צריך להיות בשיתוף עם הקהילה, כי הפתרון ייצא ממנה, היא לא סתם יצרה את הבעיה, אלא הפתרון צריך להיות ממנה.

וורד: למשל בנושא התעסוקה אנחנו עושים המון עבודה קהילתית, באמצעות דיבור עם אנשים, אנחנו מ אתרים את אנשי המפתח והולכים דרכם, למשל בתעסוקת נשים, שהם יעודדו את הפרט לעשות את השינויים ולחזק את העשייה שלהם.

וורד: הם יבחרו ללכת ללמוד, כי אנחנו יודעים, תעסוקה והשכלה הם הבסיס לחברה מתפתחת ומתקדמת.

וורד: השינויים באים לאט לאט אבל הם באים בשיתוף של הקהילה בפתרון.

וורד: ולזה צריך לשבת עם אנשי המפתח, שהם יכולים להיות ראשי השבטים, יכולים להיות אב המשפחה, והיום, עם המעבר לעיר, התחילו להיות תתי משפחות, זה לא ראש שבט שאת יכולה לדבר איתו ויש לך כתובת אחת, הם התפרקו, יש יותר משפחות שצריך לדבר דווקא עם האב של המשפחה הזאת וכל אחת, יש לה את המאפיינים שלה.

עליזה לביא: אחת המסקנות מכל מה שקראתי עד עכשיו וגם הוועדה הקודמת, זה שעד היום הסיורים שנעשו נעשו על ידי ראשי השבטים, על ידי השייח'ים, ובעצם המקום שלכן, הנשים, לא בא לידי ביטוי.

עליזה לביא: היום את הסיור אתן ארגנתם, כלומר הנשים ארגנו את הסיור ואתן בחרתן גם מה להראות לנו ומה לא להראות לנו, מה לדבר וגם מה לא לדבר.

וורד: זו עשייה של 15 שנים של עבודה קהילתית אחורה.

עליזה לביא: אנחנו רואים.

עליזה לביא: אנחנו פה ואנחנו באנו כדי ללמוד ובאמת לראות איך ממשיכים הלאה.

עליזה לביא: אבל המקום הזה של גם הפוליגמיה, גם ההשכלה, גם הבריאות, זה לא הכול תקציבים.

עליזה לביא: כי גם כשיש תקציבים, יש פה חסמים תרבותיים, שדווקא מתוך ה-15 שנים של הניסיון שלכן בואי תגידי לנו את עם מה אנחנו מסכמות, כלומר מה בעצם הדבר הראשון שאת חושבת שצריך מחר ללכת ולעשות אותו.

וורד: נכון, ב-15 השנים האחרונות יש המון עשייה של תקציבים, ששמו, וזה מה שאת רואה, את רואה אותי, את רואה את אמל ואת רואה עוד נשים שנמצאות ומדברות.

וורד: זה צריך לעשות היום, אני לא יכולה לבוא ולהגיד שאנחנו הנשים יכולות לעשות את זה לבד, צריך לעשות את הגברים איתנו, והגברים צריכים לבוא איתנו כדי שהם יתמכו בעוד נשים ועוד נשים.

וורד: הם צריכים לדעת, אני יצאתי ללמוד, אמל יצאה ללמוד, אמל קיבלה מידע, אני קיבלתי יותר מידע, הגבר יושב בבית ולא קיבל כלום, הוא לא יודע מה אני עוברת ואני הצינור הזה שצריך להעביר לו את המידע.

וורד: אז גם צריך עבודה קהילתית עם הגברים, וצריך עבודה קהילתית עדיין שתמשיך להיות עם הנשים, כדי שנוכל לעשות את הדרך הזאת ביחד.

וורד: והיום יש את הדרישה הזאת, היום יש יותר גברים שמעודדים שהאישה שלהם תלמד, אבל מה, הם בוחרים לה מה ללמוד, הם בוחרים לה איפה להיות.

וורד: עוד משהו שיעשה את הקידום, שנראה נשים שהן יושבות בתפקידים ציבוריים, שהאישה לא רואה שאישה מגיעה למעלה, לא עולה על הסולם, אז היא אומרת, 'מה שווה לי?' אז הנשים צריכות להיות בתפקידים מאוד ניהוליים, שצריכה להיות מנהלת בית ספר.

וורד: בכל הנגב יש שתי מנהלות בית ספר, זה משהו שהוא לא נתפס, שיש רק שתי מנהלות של בתי ספר.

וורד: צריך גם שהמנהלות יהיו בתוך בתי ספר, שאישה תראה שיש לה אופק גדול ללכת, וגם אם הדרך קשה הנה הצליחו, לא אחת ולא שתיים.

וורד: לראות אחת ושתיים, אף אחד לא תרצה לוותר, אף אחת לא רוצה שהיא תשלם את המחיר.

וורד: יש אחדות שיעשו את זה, והגיע הזמן שהנשים יהיו בוא נגיד בלנהל תכניות אזוריות, לנהל בתי ספר, לנהל מחלקות, ואז לראות אותן במקומות מאוד ציבוריים, כדי שאישה אחרת תגיד 'וואלה, אוקיי, יש לי אופק לאן ללכת.

וורד: לא שככל שאני עולה למעלה, אני אמצא יותר ויותר חסמים'.

וורד: אנחנו מודעים שלא הכול תקציבים, אבל זה המדרגה הראשונה שאפשר לעלות ממנה וצריך עבודה קהילתית.

וורד: אני התחלתי את העבודה שלי במרכז ריאן כמלווה תעסוקתית של גברים.

וורד: יש את ההפרדה, אבל אני עושה את זה ובאבן אחת אני תופסת שתי ציפורים, קודם כל יושבת אישה שהיא נותנת את השירות לגבר, ובנושא תעסוקה, שהוא נושא מאוד מאוד מהותי.

וורד: היו לי פחדים מהדבר הזה, מה, גבר יקבל שירות ממני בנושא שהוא מאוד חשוב?

וורד: אני אגיד לו לאן לפנות ומה תעשה?

וורד: ואני רואה שהם נפתחים ומכבדים אותי שאני יושבת שם והם משתפים פעולה והם עושים את המשימות שאני נותנת להם.

וורד: זה משהו שהם הולכים אחר כך והם אומרים 'אוקיי, וואלה, הנה אישה, ישבתי מולה, עשתה איתי תהליך, ואפשר, זה לא כזה מפחיד שאישה תעבוד עם גברים'.

וורד: זה ישנה אצלו משהו.

וורד: אמנם לא עבדתי ישירות, להגיד לו 'וואלה, תשנה עניין כך', אבל דרך השירות שאני נותנת, דרך הידע המקצועי שיש לי, זה יגרום לו לשנות איכשהו את הדעה שיש לו.

מרב מיכאלי: אני חושבת שהאמירה של לעבוד גם עם הגברים היא באמת לקח שאפשר ללמוד ממה שקרה לנו עם הקהילה האתיופית.

מרב מיכאלי: כדאי פה להפנים את זה בשלב מוקדם, שצריך לעבוד גם עם הגברים.

וורד: גם עם הגברים, לא רק עם הנשים.

וורד: אנחנו לא יכולים ללכת בלי זה.

אמל: היום מתחיל להיות פער בין השכלת נשים להשכלת גברים.

מרב מיכאלי: ואז זה גורם להסלמה, האלימות של הגברים מתחילה להתפוצץ בצורה מופגנת מאוד.

וורד: אז היום העשייה צריכה להיות קהילתית, עם הנשים ועם הגברים, שהגברים ייחשפו לעוד נשים שהן מקצועיות, שהן עושות את העבודה שלהן וזה לא מפחיד שאישה תצא ותעבוד עם גברים.

וורד: הם יתחילו לשנות את הדעה שלהם.

עליזה לביא: דב, אתה רוצה לומר משהו לסיום?

דב חנין: קודם כל תודה רבה על הביקור הזה, על הדברים החשובים שאתן אמרתן לנו.

דב חנין: ברור לי לגמרי שעלינו יש נטל מאוד מאוד כבד.

דב חנין: אני בטוח שבאים אליכם הרבה מבקרים וכולם מתרשמים מאוד ממה שהם רואים ויוצאים מפה עם תחושה שצריך לעשות משהו כדי לשנות את העולם שאתן חיות בו ולעזור לכן בעשייה המדהימה שאתם עושים כאן ממילא.

דב חנין: המבחן הגדול שלנו יהיה בזה שאנחנו נזכור את הביקור הזה, את כל הביקור הזה שלנו היום, ושנגזור ממנו את רשימת המשימות העצומה שהטלתם עלינו ונדע להתקדם איתה.

דב חנין: מצבן של הנשים הבדואיות הוא אתגר מאוד מאוד גדול שלכן, אבל הוא גם אתגר מאוד מאוד גדול שלנו.

דב חנין: אני בטוח שכל חברות הוועדה וחברי הוועדה, שזה אני, אנחנו נשמח לעזור בכל דבר אפשרי, אני חושב שהעבודה שלכם והדברים שאתם עושים והאתגרים שלפניכם הם נורא נורא קשים.

וורד: תודה רבה לכם.

מרב מיכאלי: רק להגיד שאנחנו משאירות לכם פרטים שלנו.

מרב מיכאלי: עליזה היא קואליציה, אז היא יכולה להשפיע יותר בכסף, דב ואני פחות, אבל כל דבר ש - - -

דב חנין: אבל אנחנו יותר חופשיים.

וורד: אתם לא תוכלו להגיד 'אין תקציב'.

מרב מיכאלי: אבל אם יש דברים ספציפיים, שאני בטוחה שכל אחד ואחד מאיתנו, באמת, אל תהססו להיות איתנו בקשר, גם אם זה משהו קטן שאפשר לעזור, לדחוף, או לפתור כאן ועכשיו, גם זה חשוב.

מרב מיכאלי: אז ממש אל תהססו אותנו להפעיל אותנו בכל דבר ועניין.

עליזה לביא: אז אני רוצה קודם כל להודות גם לחבר הכנסת דב חנין ולחברת הכנסת מרב מיכאלי שעזבו הכול ובאו, זה לא ברור ולא מובן מאליו, לפנות יום שלם ולבוא ללמוד להכיר מקרוב.

עליזה לביא: כבר עכשיו דב ואני הנחנו הצעת חוק של קצבת הבטחת הכנסה שלא תלך באופן ישיר לגבר, אלא לאישה, וזה יקרין גם על ההעצמה הכלכלית וגם על המקום של הנשים.

עליזה לביא: ויהיו עוד חוקים, קואליציה, אופוזיציה, אנחנו יודעים לעבוד ביחד ופיתחנו את ההבנה שרק יחד אנחנו נוכל, גם בתוך הבית הזה, בכנסת ישראל, לעבוד.

עליזה לביא: אני רוצה להודות לכל המארחות שלנו מהבוקר ובכלל על שיתוף הפעולה, על הבנייה של היום המרתק הזה, להכיר מקרוב רק באמצעותכן ולהמשיך יחד איתכן לתקן את מה שדרוש תיקון.

עליזה לביא: אי אפשר הכול ביום אחד, יש פה הרבה מאוד עבודה, אבל גם לבחור איפה להתחיל, רק את זה אפשר ביחד.

עליזה לביא: אני קוראת לכן שוב לבוא לוועדה לקידום מעמד האישה, יש לנו היום את ההגדרה הזאת של משקיפות, נשים ערביות, נשים חרדיות, וגם אתכן, הנשים הבדואיות, אתן לא יכולות כרגע ברשימות הקיימות להיבחר לכנסת, עוד יגיע היום ותגענה לשם, אבל בואו כמשקיפות, ואם אתן לא יכולות להגיע, תעבירו לנו, אנחנו פה גם בשבילכן וגם כדי לתת מענה.

עליזה לביא: יש ועדות שונות, למשל עוד מעט תהיה ועדה על בריאות, השרה גרמן תבוא, לפחות שתגיע נציגה אחת שלכן כדי לדבר ולשתף.

עליזה לביא: תזכירו לנו ותכתבו, ונמצאים פה, שוב, אופוזיציה, קואליציה, אנחנו יודעים לעבוד ביחד.

עליזה לביא: הצעות לחוקים, כי שמעתי פה כמה וכמה רעיונות במהלך היום הזה על תמרוץ משפחות בנושא של השכלה.

עליזה לביא: תנו לנו, אלה דברים שאני יכולה רק ללמוד מכן, אני אפילו לא חשבתי על דבר כזה.

עליזה לביא: עוד דברים שניגשו אליי ואמרו לי.

עליזה לביא: אתן בשטח, אתן לומדות, אתן מכירות, אתן יודעות.

עליזה לביא: שוב, יחד אנחנו נוכל.

עליזה לביא: אני רוצה מאוד מאוד להודות למנהלת הוועדה, דלית, ולאמל ולאנשים שנמצאים במשרד כרגע, אריאלה ורבקה, שהיא הדוברת של הוועדה שלנו, לכל מי שהתלווה אלינו מהבוקר ובכלל, העוזרות הפרלמנטריות שלנו, עמליה, מיטל, שלכם שנמצאים כאן, יעלה והמאבטח שלנו, איפה אתה?

עליזה לביא: שקיבלנו אבטחה, חנה אזולאי הספרי שהצטרפה אלינו והולכת לעבוד בוועדה, היא עוד לא יודעת, ורונן מהפרוטוקולים.

עליזה לביא: באמת תודה לכולם על היום המרתק, המאלף, שאני בטוחה שגם יצמיח תשובות, מענה והתחלה של שיתוף פעולה.

מרב מיכאלי: תודה ליושבת ראש הוועדה.