הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 19, פרוטוקול מספר 26, 2013-07-10 09:30

עליזה לביא: בוקר טוב.

עליזה לביא: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה.

עליזה לביא: אני שמחה מאוד ששר הרווחה מכבד אותנו בנוכחותו.

עליזה לביא: הדיון מאוד חשוב.

עליזה לביא: אני מודה לכל המשתתפות והמשתתפים הרבים שהצטרפו, ואנחנו רוצים לשמוע את כולם – את כל מי שטרח והגיע בשעת בוקר זאת.

עליזה לביא: הנושא שלשמו התכנסנו – אנחנו מבקשים לשמוע, לטפל ולקדם את כל מה שקשור בטיפול בנערות ובצעירות בסיכון.

עליזה לביא: אדוני השר, אני אפתח בנימה אישית.

עליזה לביא: בתי שירתה שנתיים בשירות לאומי בפנימייה של ילדים, ויום אחד היא חוזרת הביתה, והיא אומרת לי, אמא, בשבת שנשארתי היה משהו מאוד לא שגרתי – היו בנות ששירתו בצבא או בשירות לאומי אחרי שסיימו את הפנימייה, ופתאום מצאתי אותן בשבת ישנות על מזרונים בחדרים.

עליזה לביא: לא כל כך הבנתי מה זה, היא אמרה, ואז הסתבר שאלה צעירות שסיימו את הפנימייה והתגייסו לשירות לאומי או לצבע, ובסוף השבוע לא היה להן איפה להיות.

עליזה לביא: כמובן, היא נדהמה, ודיברנו על כך בבית.

עליזה לביא: לבנות האלה אין איפה להיות.

עליזה לביא: הן מסיימות את הפנימייה, עוזבות אותה עם הפקלאות שלהן, ואין להן לאן לחזור.

עליזה לביא: היינו שלוש אמהות באותו שנתון שהנושא הזה קרע לנו את הלב, וערכנו אירוע התרמה מאוד גדול, אספנו כסף ושכרנו דירה מיוזמתנו.

עליזה לביא: הכסף אמור להספיק לחמש שנים.

עליזה לביא: לא אפרט ולא ארחיב, אנחנו התגייסנו לטובת העניין הזה; אנחנו משתדלות לסייע ולעזור.

עליזה לביא: למזלנו, באותו בניין ששכרנו בו את הדירה גרה מנהלת בית-ספר שיצאה לפנסיה ולקחה על עצמה אחריות לכל מה שקשור להנחות, אם יש איזושהי מצוקה או בעיה.

עליזה לביא: זה היה לפני שנתיים, ולא הכרנו את השטח.

עליזה לביא: הגיעו אלינו עמותות כאלה ואחרות.

עליזה לביא: כמובן, הכול נעשה בשיתוף פעולה עם מנהל הפנימייה, וביום ראשון הקרוב אני מוזמנת לשם לארוחת ערב שהבנות מארגנות.

עליזה לביא: זה הביא אותי הרבה לפני שהגעתי לכאן לשאלות, כמו האם זה כך צריך להיות?

עליזה לביא: ברור שאנחנו פעלנו ממניע שהבנות שלנו – אלה הבנות שלהן; אבל כשהגעתי לכאן אמרתי שאני רוצה להקדיש ישיבה בוועדה לנושא הזה.

עליזה לביא: כך צמח הרעיון הזה.

עליזה לביא: כשדיברתי עם דלית היא אמרה לי, את יודעת, עליזה, עד כמה שאני זוכרת מעולם לא נדרשה הוועדה לנושא הזה.

עליזה לביא: ככל שנכנסנו לעומק הדברים וחשבנו על הנערות בשלבים הללו בפנימיות או במקומות אחרים – על כל המנעד של נערות וצעירות בסיכון – צללנו לעומק וראינו שהנושא מאוד רחב.

עליזה לביא: אחד הנושאים שנחשפתי אליהם דרך מחלקת המחקר שלנו זה כל המקום של ההרעה והקשיים הנוספים למציאות הזאת שרובכן הגדול – כולכן, למעשה – מכירות אותה הרבה יותר טוב ממני בכל מה שקשור למקומו של האינטרנט בחיים של הצעירות הללו ולשימושים שנעשים בו.

עליזה לביא: במשך הלילה הועברו אלינו כמה וכמה ניירות עמדה.

עליזה לביא: מאחר שהם הגיעו ברגעים האחרונים, אבל הם מאוד חשובים אנחנו נשתדל לאפשר לכל הארגונים לרווח ולתת את דעתם המקצועית וגם עדויות.

עליזה לביא: אדוני השר, יש לנו מנהג בוועדה שלנו, לפני שאני אתן לך, כמובן, את רשות הדיבור - -

מאיר כהן: אני אהיה פה שעה אז אני קודם רוצה לשמוע את האנשים.

עליזה לביא: כן?

עליזה לביא: כי חשבנו להתחיל אתך.

מאיר כהן: תתחילי עם סיפור הצלחה.

עליזה לביא: יש לנו מנהג בוועדה שבכל ישיבה אנחנו פותחים בדמות של אישה.

עליזה לביא: כל פעם ארגון אחר.

מאיר כהן: זאת כבר הצלחה.

עליזה לביא: כן.

עליזה לביא: היום אנחנו נשמע את טלי יוגב שתספר לנו כמה דוגמאות של כמה נשים, אבל הפעם ללא שם.

עליזה לביא: בבקשה, טלי.

טלי יוגב: בוקר טוב לכולם ותודה על ההזדמנות.

טלי יוגב: אבל אני דווקא לא רוצה לדבר בעצמי כי אני יכולה לתת לכם דברים מאוד כלליים.

טלי יוגב: נמצאות פה שתי מנהלות יקרות של הוסטלים שמופעלים עם "חסות הנוער", ואני רוצה להעביר את רשות הדיבור לרונית לב ארי ולרותי רואי, שתיהן מנהלות הוסטלים, והן יספרו לכן.

רונית לב ארי: תודה, בוקר טוב.

רונית לב ארי: אני רונית לב ארי, מנהלת מקצועית של עמותת "בית רות" שאיריס טברסקי מנהלת אותה.

רונית לב ארי: זאת עמותה שעוסקת רק בניהול מסגרות לנערות בסיכון שמגיעות בצו בית-משפט לנוער.

רונית לב ארי: ההוסטל קיים שבע שנים בראשון לציון, מפוקח על-ידי חסות הנוער.

רונית לב ארי: יש לי רק מילים טובות להגיד על חסות הנוער: מקצועיות, רצינות וכו'.

רונית לב ארי: המקום הוא גם בהשראת השירות לנוער שפעם היה שירות לנערות.

רונית לב ארי: אנחנו עשינו אינטגרציה גם במסרים של השירות לנערות לשעבר שזה חשוב לנו מאוד מבחינת הנערות.

רונית לב ארי: סיפור הצלחה: נערה שכיום היא בת 18, נמצאת שלוש שנים במסגרת.

רונית לב ארי: הגיעה מ"צופייה".

רונית לב ארי: משה רון מנהל "צופייה", אני יכולה להגיד ששכב על הגדר כדי שנקבל אותה כי הפרופיל היה נראה פרופיל ל"מסילה", למעון סגור, והוא הצליח לשכנע אותנו לקבל את הנערה.

רונית לב ארי: אני חייבת להגיד של"מסילה" היה תפקיד מאוד חשוב כסוג של איום.

רונית לב ארי: זה איום להיות במקום סגור שדומה במידה מסוימת בחלקו לכלא.

רונית לב ארי: הנערה הזאת היום אחרי שלוש שנים סיימה בגרויות, עומדת להתגייס ליחידה קרבית, עברה בעמותת "אתגרים" קורס מדריכות אחרי פעולה ממושכת, שילבה עבודה עם לימודים.

רונית לב ארי: לפני שהיא הגיעה אלינו היא קצת עבדה והייתה בורחת מכל עבודה.

רונית לב ארי: עקבית – שנתיים באותו מקום עבודה.

רונית לב ארי: אני חייבת להגיד שמדובר בעבודת צוות מאוד אינטנסיבית תוך התייעצות מדי פעם עם הפיקוח של חסות הנוער.

רונית לב ארי: הלימודים קורים בתוך בית רות.

רונית לב ארי: אנחנו התבקשנו על-ידי חסות הנוער לקיים בית-ספר בתוך המסגרת.

רונית לב ארי: אני מברכת על הבקשה הזאת.

רונית לב ארי: על-פי התרשמותי, הלימודים בתוך המסגרת מאפשרים התייחסות פרטנית לכל נערה ונערה, ולהוציא לפועל את היכולות האמתיות שלה.

רונית לב ארי: אני לא מאמינה בשילוב ברוב המקרים של נערות שלא היו שנה-שנתיים בבית-ספר.

רונית לב ארי: לא נראה לי שמערכת החינוך עם כל היכולות שלה יכולה לתת מענה לנערות האלה.

רונית לב ארי: תודה רבה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: רותי רואי, בבקשה.

רותי רואי: אני מנהלת הוסטל של חסות הנוער לנערות מהמגזר החרדי בשם "ניגונים".

רותי רואי: צילית יעקובסון מנהלת - -

ציפי נחשון: - - - במשרד הרווחה והשירותים החברתיים.

ציפי נחשון: למי שלא יודע.

רותי רואי: אנחנו מתעסקים אך ורק עם המגזר החרדי.

רותי רואי: אני אספר סיפור אחד על אחת הנערות שהגיעה אלינו באופן יחסי בגיל מאוחר.

רותי רואי: לא השתלבה בשום מסגרת לימודית.

רותי רואי: נערה ממשפחה חרדית – הגיעה לשוטטות, שתתה אלכוהול, הסתבכה בסחר ברכוש גנוב, הייתה ליד עבריינות כל הזמן.

רותי רואי: היא הגיעה אלינו, לא השתלבה במסגרת, והייתה איזושהי תחושה שמשהו לא מצליח להיעשות איתה.

רותי רואי: ההתחלה הייתה מאוד קשה, לוותה בבריחות, לא ניהלה סדר יום – היה מאוד קשה.

רותי רואי: הייתה גם חשיבה ללכת לכיוונים אפילו יותר סגורים.

רותי רואי: בשלב מסוים הבנו שיש קושי מאוד גדול אצל הנערה לוותר על הבית, והיא מענישה את ההורים שלה, ומשהו שם מאוד קשה ומסובך.

רותי רואי: אחרי שהבנו את הדבר הזה ליווינו אותה בדרך אחרת – גם דרך ההורים שהרגישו שהילדה הזאת מפרקת להם את הבית; הצלחנו לעשות גם איתם וגם איתה איזושהי עבודה, לעזור לה לא לשלם מחירים כל כך כבדים כדי להעניש; לעזור להורים לקבל אותה, לראות צדדים אחרים שלה.

רותי רואי: בעבודה מאוד מאומצת הילדה הזאת היום סיימה 12 שנות לימוד, סיימה תעודת בגרות, קיבלה עבודה מסודרת לראשונה בחייה; ההורים התגייסו ונרתמו ומצאו מענה בתוך המשפחה המורחבת להמשך מגורים בשבילה.

רותי רואי: זאת נערה בת 18.5 ששהתה אצלנו חצי שנה נוספת.

רותי רואי: היום היא מנהלת חיים עצמאיים, סיימה לימודים, לומדת מקצוע – ממש על הדרך.

רותי רואי: מצאה את מקומה בתוך פרק זמן יחסית קצר.

רותי רואי: תודה.

עליזה לביא: תודה.

ציפי נחשון: יבוא יום, והן לא תהיינה אנונימיות.

עליזה לביא: ציפי, אנחנו נשמע אתכם אחרי שנתחיל, ונשמע גם את הסקירה של השר ושלך.

עליזה לביא: אני רוצה לפתוח את הדיון שלנו בסקירה ונייר עמדה של הג'וינט מפי אדוה ברקוביץ רומנו.

עליזה לביא: בבקשה.

אדוה ברקוביץ רומנו: תודה, בוקר טוב.

אדוה ברקוביץ רומנו: אני מאוד שמחה על הדיון הזה.

אדוה ברקוביץ רומנו: זה נושא מאוד חשוב ולא מספיק מדובר.

אדוה ברקוביץ רומנו: אני מניחה שיש פה תמימות דעים בין היושבות פה.

אדוה ברקוביץ רומנו: כנשות מקצוע אנחנו רואות את הצרכים הייחודיים של הנערות, אבל זאת איזושהי בועה שבמערכות אחרות זה לא מספיק מדובר.

אדוה ברקוביץ רומנו: גם התיזה שכתבתי היא בנושא של התכנית הלאומית בראיה מגדרית.

אדוה ברקוביץ רומנו: גיליתי שיש הרבה מאוד מערכות שעובדות בצורה עיוורת מגדר.

אדוה ברקוביץ רומנו: זאת אומרת המגדר הוא לא קטגוריה רלוונטית, מתעסקים בגיל, מתעסקים בתרבות, שזה כמובן מאוד חשוב, אבל ההצטלבות יחד עם מגדר מאוד חשובה.

אדוה ברקוביץ רומנו: זה גורם לפספס הרבה מאוד נערות גם באיתור, גם במניעה וגם במענים.

אדוה ברקוביץ רומנו: יש הרבה מאוד מענים כלליים ולא נותנים נקודת מבט ייחודית לנערות.

אדוה ברקוביץ רומנו: גם בתחום של צעירות וצעירים שזה תחום חדש שמקבל תאוצה, והוא מאוד חשוב, יש פער מחקרי מאוד גדול, ויש חוסר בנתונים ובמענים שמותאמים לצרכים של הנערות ושל הצעירות.

אדוה ברקוביץ רומנו: בנוסף לכך זה לא מספיק לעבוד באופן מופרד עם נערות או להסתכל על נערות באופן מופרד, אלא השאלה היא גם איך עובדים עם נערות.

אדוה ברקוביץ רומנו: ההסתכלות האינדיבידואלית הפרטנית עלולה להיות גם פתולוגית; לשים את הדגש על המשפחה ועל הנערה זה כובד אשמה מאוד גדול, וחסרה התייחסות יותר פמיניסטית, ביקורתית, חברתית לעשות פעולות לשנות את התודעה גם בקהילה; לא רק בקרב אותה נערה או משפחה, אלא לעשות שינוי קצת יותר רחב במובן המגדרי.

אדוה ברקוביץ רומנו: גם נושא של מניעה הוא מאוד חסר.

אדוה ברקוביץ רומנו: מה שכתבתי בנייר העמדה הוא שרוב המאפיינים של הנערות האלה הם מאפיינים מופנמים.

אדוה ברקוביץ רומנו: זאת אומרת שכשמגלים את המצוקה הרבה פעמים זה כשהמצוקה היא קיצונית: בעיות של ניסיונות אובדניים או הפרעות אכילה.

אדוה ברקוביץ רומנו: קשה לראות את המצוקות האלה כשהן בתחילת הדרך.

אדוה ברקוביץ רומנו: לדעתי, תכניות מניעה יותר רחבות יכולות גם לזהות את הנערות בצורה נכונה יותר וגם לתת מענה לנערות שבכלל לא רואים את המצוקה שלהן.

אדוה ברקוביץ רומנו: לכן תכניות המניעה האלה הן מאוד חשובות.

אדוה ברקוביץ רומנו: לצערי, בהרבה מאוד משרדים מטפלים רק כשהנערה כבר אותרה ושולחים אותה להוסטל כזה או אחר ואפשר היה למנוע את זה הרבה לפני כן.

עליזה לביא: את פותחת את הנייר שלך ואומרת שכבר ב-1969 הוקמה על-ידי משרד הרווחה יחידה לנערה בירושלים.

עליזה לביא: מה קרה?

אדוה ברקוביץ רומנו: מה קרה ב-1969?

עליזה לביא: לא, מאז.

עליזה לביא: הייתה מודעות.

עליזה לביא: אני רוצה להבין מה קרה?

עליזה לביא: תשומת הלב או הבינו שהבעיה מוגרה?

עליזה לביא: בעצם יש פער בין המודעות של ראשית ימי המדינה לבין המציאות ששוררת כרגע, לפי הניירות שהוגשו לנו.

אדוה ברקוביץ רומנו: לדעתי, יש פה שני קווים מקבילים.

אדוה ברקוביץ רומנו: יש נשות המקצוע והחוקרות שעובדות עם נערות, והן בתוך השפה המחקרית, בתוך התחום.

אדוה ברקוביץ רומנו: מאוד ברור בעולם ובארץ בקרב האוכלוסייה הזאת של העובדות שיש צרכים מיוחדים לנערות.

אדוה ברקוביץ רומנו: יש גם פער גם בספרות כשמדברים על נוער באופן כללי או כשמדברים על תכנית בין-משרדית של התכנית הלאומית שהוא משהו מאוד כללי לנוער, שוכחים את המגדר.

אדוה ברקוביץ רומנו: הנושא המגדרי לא מספיק מדובר.

אדוה ברקוביץ רומנו: יש הרבה תכניות במשרד הרווחה ובמשרד הקליטה והיום גם קידום נוער במשרד החינוך מסתכלים באופן ממוקד על נערות.

אדוה ברקוביץ רומנו: אבל לדעתי, זה סוג של טיפה בים.

אדוה ברקוביץ רומנו: זה לא מספיק רחב.

מאיר כהן: את באמת יכולה להגיד ככה עם כל הכבוד שאני רוחש לך שזה טיפה בים?

אדוה ברקוביץ רומנו: יחסית למצוקות ולמאפיינים - -

מאיר כהן: כל כך הרבה משרדים כן חושבים על זה אז בגלל שעשית עבודת M.A אז את אומרת כך?

מאיר כהן: אי אפשר להגיד טיפה בים.

מאיר כהן: אפשר להעביר ביקורת ולהגיד שזה לא מספיק ולהציע משהו, אבל אי אפשר להגיד "טיפה בים" על אנשים שיושבים כאן ועושים עבודה נהדרת, והרבה מאוד משרדים שמפתחים ועובדים בשיתוף פעולה.

מאיר כהן: צריך מאוד להיזהר.

אדוה ברקוביץ רומנו: זאת לא הכוונה שלי, אני מתנצלת אם ככה הובנתי.

מאיר כהן: מה שאמרת הבנתי.

אדוה ברקוביץ רומנו: העבודה היא מאוד חשובה.

אדוה ברקוביץ רומנו: יש נערות שמטופלות גם במשרדים אחרים, כמובן; במשרד הבריאות, במשרד לביטחון פנים.

אדוה ברקוביץ רומנו: הנערות מטופלות, זה לא שהן לא מטופלות, אבל הראייה היא לא ראייה שממוקדת על נערות, למעט במשרד הרווחה ובאיים של הסתכלות ייחודית על נערות.

אדוה ברקוביץ רומנו: הראיה צריכה להיות יותר במאקרו, להרחיב לעוד משרדים, להרחיב להסתכלות יותר רחבה ולשיתופי פעולה, ושזה לא יהיה רק ממוקד תכניות מסוימות, אלא שגם תכנית לכלל הנוער ביישוב כמו למשל מועדון לנוער ביישוב, תהיה לו ראייה מגדרית.

אדוה ברקוביץ רומנו: זאת הכוונה שלי.

עליזה לביא: אז מה חסר, סנכרון בין משרדי ממשלה?

אדוה ברקוביץ רומנו: כמו שהמדינה יצאה באמירה על הטיפול בנוער וחסרה התייחסות לצעירים, אבל בעיקר לנוער, צריכה להיות גם אמירה על הנערות באופן מופרד, כי זה פשוט לא אותו דבר.

אדוה ברקוביץ רומנו: המאפיינים של נערות הם שונים לחלוטין ממאפיינים של נערים.

אדוה ברקוביץ רומנו: אנחנו יודעים ממחקרים שנערות נפגעות יותר – יש שיעור גבוה יותר של נפגעות בעיקר באלימות או במצוקות בבית וגם מחוץ לבית, והן לא מבטאות את המצוקות שלהן בצורה מוחצנת; הן לא מפריעות לסדר החברתי, הן לא מתעסקות בעבריינות או באלימות או בונדליזם.

אדוה ברקוביץ רומנו: הן מפנימות את זה, הן פוגעות בעצמן – אם אלה פגיעות של אובדנות, דיכאון, הפרעות אכילה.

אדוה ברקוביץ רומנו: אז גם לא רואים את זה, וזה גם לא מפריע לאף אחד.

אדוה ברקוביץ רומנו: היא יושבת בכיתה והיא שקטה.

אדוה ברקוביץ רומנו: ואם לא יודעים איך לזהות את זה אז מפספסים את זה.

אדוה ברקוביץ רומנו: זה לא רק שהיא מגיעה לעובדת הנערה פעם בשבוע, אלא זה גם כשהיא נמצאת בשכונה ונמצאת בבית-הספר.

אדוה ברקוביץ רומנו: מישהו צריך לראות את זה, מישהו צריך לזהות את זה.

אדוה ברקוביץ רומנו: אחת הדרכים לעשות את זה זה גם על-ידי הרחבה של תכניות מניעה וגם שלתוך התכניות הקיימות ייכנסו יותר תכנים פמיניסטיים ביקורתיים ולא רק תכנים טיפוליים אישיים.

אדוה ברקוביץ רומנו: כי הבעיה היא לא באישיות של הנערה, הבעיה היא שיש אלימות כלפי נשים בחברה וכלפי נערות, ויש גם בעיה נושא של דימוי גוף.

עליזה לביא: אז את מדברת על תכניות של העצמת הנערות?

אדוה ברקוביץ רומנו: העצמה זה משהו פרטני.

עליזה לביא: אני רוצה לשמוע המלצה שלך.

עליזה לביא: אני שומעת קצת יותר מדי את הקומה השנייה של המחקר האקדמי.

עליזה לביא: מה את מציעה?

עליזה לביא: מה את ממליצה?

אדוה ברקוביץ רומנו: גם תכניות מניעה בפועל בתוך בתי ספר במסגרות אוניברסליות יותר זה חשוב, וגם שהפרקטיקה תהיה פרקטיקה פמיניסטית.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: אני רוצה לשמוע, בבקשה, את מיכל שגיא מעל"ם.

מיכל שגיא: שלום, ברשותכם אני גם אעביר רשות דיבור לשירלי אסא.

עליזה לביא: יש לכן חמש דקות אז תחלקו את הזמן.

מיכל שגיא: אני מנהלת פרויקט לצעירים ולצעירות חסרי בית בירושלים.

מיכל שגיא: לנו חשוב מבחינת הראיה של על"ם שאנחנו עובדים עם רצף של אוכלוסיות בכל רצף הסיכון.

מיכל שגיא: חשוב לנו להדגיש שתי נקודות: נקודה אחת זה מה שדובר קודם – הנושא של המיניות והמין.

מיכל שגיא: אנחנו יודעים שצעירים וצעירות ובני נוער לא באמת יודעים דברים על מין ועל מיניות, לא מדברים איתם על זה.

מיכל שגיא: צעירות רבות ונערות רבות פועלות עם הרבה חוסר ידע.

מיכל שגיא: זאת אומרת הן לא באמת יודעות מה קורה, הן מגיבות לדברים ועושות דברים כי זה מה שהן חושבות שנכון.

מיכל שגיא: נראה לנו ששם צריך לשים את הדגש, בנושא של הסברה, בנושא של מניעה, בנושא של מתן מענה הסברתי בנושא של מין ומיניות.

מיכל שגיא: דגש נוסף שחשוב לנו לגבי נערות וצעירות זה גם לשים לב מעבר למגדר גם לתת-קבוצות.

מיכל שגיא: אנחנו יודעים מה ההבחנות לגבי אוכלוסיות חרדיות, ואנחנו יודעים את ההבדלים שיש באוכלוסיות של ערביות, בדואיות ודרוזיות שבנוסף לקשיים הבסיסיים שקיימים כהן מגיעות אלינו צריך לקחת בחשבון מה קורה בתוך המשפחה ובתוך הקהילה.

מיכל שגיא: אלה דברים שצריך להתמקד בהם כשמתחילים לעשות את העבודה הממוקדת הזאת.

מיכל שגיא: אני אשמח ששירלי תוסיף דברים מהראייה שלה.

עליזה לביא: בבקשה.

שירלי אסא: אני שירלי, ואני רכזת נערות בניידת חולון.

שירלי אסא: אני פחות רוצה לדבר על העבודה, אלא על עצמי.

שירלי אסא: בגיל 16 עזבתי את הבית בגלל אלימות במשפחה.

שירלי אסא: אחד הדברים שהתחברתי אליהם ממה שאת אמרת שהיום בגיל 25 אני חושבת אחורה שהיה חסר לי שמישהו יראה אותי לפני שכל הבלגן אתי התחיל.

שירלי אסא: בגיל 16 לקחתי תיק, עזבתי את הבית ועברתי לגור ברחוב בירושלים, ממש לא רחוק מפה.

שירלי אסא: עד אותה נקודה שבה עזבתי הייתי נערה נורמטיבית לגמרי.

שירלי אסא: הייתי בתנועת נוער, הייתי תלמידה טובה, אף פעם לא הפרעתי בשיעורים, אף פעם לא יצרתי סביבי בלגן, ועדיין קרו אתי הרבה מאוד דברים מתחת לפני השטח שאף אחד לא יודע להצביע עליהם ולהגיד שיש בעיה.

שירלי אסא: אחד הדברים שאני עושה היום בעבודה שלי עם נערות הוא שאני מסתכלת על כל נערה כנערה בסיכון.

שירלי אסא: רוב הנערות שאני עובדת איתן היום לומדות בבית-ספר, והן בתנועות נוער, בכיתות מדעים, ועל פניו הן בתפקוד מאוד גבוה - -

עליזה לביא: אז מה חסר להן?

שירלי אסא: במקביל מה שקורה איתן זה שהן מקיימות יחסי מין בגיל 12, יש הריונות בגיל מאוד צעיר, פגיעות פנימיות עם בן הזוג בתוך המשפחה.

שירלי אסא: אחד הדברים שחסרים זה מישהו שיידע לקרוא את המפה גם כשהיא לא צועקת "הצילו", גם כשאין משהו מאוד מובהק וברור.

עליזה לביא: הדוגמאות שהבאת כרגע זה מבתים נורמטיביים?

שירלי אסא: בתים נורמטיביים לחלוטין.

שירלי אסא: עדיין אני פוגשת נערות בנות 14 שמדברות אתי על כך שיש להן חבר בן 25, והן חייבות לקיים אתו יחסי מין כי הוא אמר, ומה יקרה אם לא.

שירלי אסא: ויש הורים מתפקדים.

שירלי אסא: במקרה שלי הייתה גם בעיה בבית, אבל זה הפך להיות בעיה חברתית.

שירלי אסא: היום נערות בגיל מאוד צעיר מרגישות שהן צריכות לספק הרבה מאוד דברים, וזה מוביל לכל הבעיות האלה.

שירלי אסא: בדיון שיהיה פה יהיה מאוד קל לדבר על הנערות שנמצאות במקום שאני הייתי אחרי גיל 16 – כבר ברחוב, כבר בקצה, בהוסטלים.

שירלי אסא: אני דווקא רוצה לדבר על מה שקורה לפני כן, ואיך אנחנו הולכים לנסות למנוע את ההתגלגלות הזאת לפני שהן מגיעות לקצוות.

שירלי אסא: בשביל זה אני מסכימה עם מה שאמרת שצריך אנשים בתוך בתי הספר שיידעו לקרוא את המפה – היועצת, המחנכים וכל הגורמים שעוטפים אותן.

שירלי אסא: כי אני רואה אותן פעם בשבוע, ואני רואה קבוצה מאוד מצומצמת של נערות בזמן שאני יודעת שהתופעה היא הרבה יותר רחבה.

עליזה לביא: איך הנערות יודעות על על"ם?

שירלי אסא: אנחנו מחפשים ברכב גדול ומאתרים בנות שיושבות לפעמים בגינות, בקניונים.

שירלי אסא: אני ניגשת אליהן, מדברת איתן, מציגה את מה שאני עושה.

שירלי אסא: יש לי כרטיס ביקור שאני מחלקת להן למקרה שצריך להתייעץ.

שירלי אסא: במקביל יש לנו אזור מסוים בגינה קבועה שאנחנו מגיעים אליה פעם בשבוע ששם השיח הוא לא בהכרח על התכנים של הקצה וזנות, אלא לדבר על עצמן; להגיד מה אני חושבת, מה אני רוצה, לדעת איך לשים גבול, מה היא אוהבת, מה התחביבים שלה.

שירלי אסא: אני מוצאת הרבה בנות שלא יודעות אפילו את הדברים האלה.

עליזה לביא: התכנית שאני חוזרת ושומעת, למשל התכנית "כישורי חיים" של משרד החינוך, זה נושאים שלא מדוברים?

עליזה לביא: הרי אלה בנות שנמצאות במערכת החינוך.

עליזה לביא: אם אני מנסה לדמיין לי איך נראית נערה בסיכון את לוקחת אותי למנעד עוד יותר גדול.

שירלי אסא: גם מהניסיון האישי שלי כנערה כשהייתי על הרצף הזה, הייתי במקום הנורמטיבי, ותוך שנה הגעתי לקצה כי לא היה שם מישהו.

שירלי אסא: מבחינתי אני מבקרת את הנערות, ואני רואה מה קורה באינטרנט ומה קורה בטלוויזיה, ומבחינתי כולן בסיכון.

שירלי אסא: זה משנה איך ההורים, אבל אם יש אלימות בבית או אין אלימות בבית, עדיין הנערות יכולות להגיע למצבי קצה מאוד קשים, וזה יכול להתחיל מ"אני שמנה מדי, ואני לא אוהבת את עצמי מספיק" או מה שקורה בפייסבוקים – קבוצות ביקורת סטטוסים זאת קבוצה של בני נוער שבה נערות מעלות תמונות עירום של עצמן – נערות נורמטיביות.

שירלי אסא: כי ככה הן יקבלו תשומת לב, ככה ידרגו אותן גבוה ויהיו להן יותר חברים, ואז הן ירגישו נחשקות ונאהבות, ואז זה גם אומר שהן טובות.

שירלי אסא: אז כן, בעיני התופעה הרבה יותר רחבה מהבנות שצועקות, והן בקצה.

עליזה לביא: האמת שכשדיברת כולן הנהנו בראש.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: עורכת הדין ליאת קליין מארגון מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.

עליזה לביא: את אורחת קבועה בוועדה, אבל בהמשך לדברים שנאמרו קודם, את יכולה לתאר לנו פרופיל של נערה בסיכון בישראל?

ליאת קליין: זה משהו שיעשו טוב יותר רכזות הסיוע שנמצאות כאן.

ליאת קליין: אני כן רוצה לנצל את דקות הדיבור שלי כדי לתת סקירה על תמונות המצב ועל המענים שקיימים, על החוסרים שיש – מה נעשה, ואולי מה צריך, ובהמשך נוכל להתייחס גם לזה.

ליאת קליין: לפני שאני אדבר על פרופילו ואפנה לרכזות הסיוע אני גם רוצה לברך על הדיון הזה, אבל לברך גם על האופן שבו פתחת את הדיון.

ליאת קליין: המצוקה של אותן נערות צעירות שאליהן מתייחס הדיון הזה שאין להן לאן ללכת זה משהו שאנחנו פוגשות בו כל הזמן במרכזי הסיוע; מציאות שבה מישהי שעברה התעללות ממושכת, בפרט בתוך התא המשפחתי, ואין לנו לאן להפנות אותה – אין מסגרות, ואין מענים קיימים היום.

ליאת קליין: אני כן ארצה לסקור בקצרה מה יש היום ומה חסר כדי שנוכל לדבר על מה שצריך ונכון לעשות.

ליאת קליין: נקודת המוצא לכל הנושא הזה של אחריות של המדינה ושל משרד הרווחה מתחילה בכך שהיום אפשר לומר שהמדינה רואה עצמה אחראית לשלומם של ילדות וילדים, בפרט כאלה שעברו התעללות.

ליאת קליין: בכל מה שקשור לבגירות, לנערות צעירות שעברו את גיל 18 – כאן השאלה היא קצת יותר פתוחה, ולא ברור מהי מידת האחריות של המדינה בהקשר הזה.

ליאת קליין: אם אנחנו מדברים על הנושא של נערות וצעירות בסיכון מתוך נקודת המבט של הפגיעה המינית צריך לחלק את זה אולי לשני סוגים של דיונים: האחד, מה קורה בתוך מסגרות חוץ-ביתיות וכל הנושא של פגיעה בתוך הוסטלים ופנימיות ובתוך משפחות אומנה; הנושא השני זה כל המענים הקיימים והחסרים היום לצעירות ולנערות.

ליאת קליין: כבר ב-2007 הייתה החלטת ממשלה של ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט - -

מאיר כהן: את מדברת על סמך נתונים מדויקים?

ליאת קליין: כן.

מאיר כהן: אני רוצה לספר לך ולשומעים.

מאיר כהן: אני לא מכיר את הנתונים, ואמרו לי שיש הרבה פגיעות מיניות במשפחות אומנה.

מאיר כהן: בדקתי 17 שנה אחורה.

מאיר כהן: ארבעה מקרים - -

קריאות: מדווחים.

מאיר כהן: מאין הנתונים שלך?

מאיר כהן: אם זה לא מה שדווח, מאין הנתונים שלך?

ליאת קליין: יש מקרים שאנחנו שומעות עליהם במרכזי הסיוע, והם לא מדווחים; כאלה שמתקבלים הרבה שנים אחר כך ולא דווחו.

מאיר כהן: אז את יכולה לעשות מיפוי.

ליאת קליין: פתחתי בזה שהדיון מבחינתנו הוא שני חלקים: האחד זה פגיעות - -

מאיר כהן: אני אומר את זה כי זה חשוב מאוד לדיון.

מאיר כהן: אמירות צריכות להתבסס על נתונים כי מסד הנתונים הוא הכלי החשוב ביותר לטיפול.

מאיר כהן: זה הרבה?

מאיר כהן: לבסס את זה; זה מעט?

מאיר כהן: הנתון הזה מאוד חשוב.

מאיר כהן: כי זה נשמע מאוד נחמד, אבל זה שיח של הנח"ל.

ליאת קליין: זאת הערה טובה וחשובה, ואנחנו בוודאי נוכל לתת את הנתונים, אבל שוב – את הנתונים שלנו, מה שאנחנו פוגשות במרכזי סיוע.

ליאת קליין: זה גם עדיין לא תמונה מלאה.

ליאת קליין: רוב המקרים האלה הם מקרים לא מדווחים.

ליאת קליין: בכלל, פגיעה מינית היא תופעה לא מדווחת, והרבה פעמים היא מדווחת אחרי הרבה מאוד שנים במקרים שכבר יש התיישנות, ויש קושי לפנות.

ליאת קליין: לכן יש קושי לתת תמונה מספרית מדויקת.

ליאת קליין: אנחנו רק יכולות להגיד שזה משהו שאנחנו פוגשות, ושזה סיפורים שמגיעים אלינו.

ליאת קליין: רק לפני כמה שבועות התקיים פה דיון בנושא הכשרות של שופטים.

ליאת קליין: ישבה פה בחורה שעברה התעללות במשפחת אומנה וסיפרה את הסיפור שלה.

ליאת קליין: זה מקרה אחד שגם לא דווח אז.

ליאת קליין: היום היא מנסה לדווח, ויש כבר התיישנות.

ליאת קליין: היא סיפרה את זה פה בוועדה, ולכן אני לא אכנס לכל הפרטים, אבל אני כן יכולה להגיד שאלה מקרים שמגיעים אלינו.

ליאת קליין: אין לי נתון כמה זה קורה.

ליאת קליין: אני רק אומרת שזאת תופעה שצריך להתייחס אליה בדיון.

ליאת קליין: אני לא אומרת שום דבר על הכשל, זאת רק נקודה אחת שכדאי להאיר.

ליאת קליין: חשוב לי יותר לדבר על המענים לצעירות ולנערות שעברו פגיעה.

ליאת קליין: אני עוברת לדבר על מה שנעשה כי זאת שאלה ששאלת קודם – מה ההחלטות, מה קרה בינתיים ומה עדיין חסר.

ליאת קליין: התחלתי עם זה שבשנת 2007 ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט קבע תכנית יישום בין-משרדית לטיפול בנפגעות תקיפה מינית.

ליאת קליין: אני לא זוכרת כמה הוקצה לזה - -

קריאה: 15 מיליון.

ליאת קליין: נכון, 15 מיליון.

ליאת קליין: דובר שם על הקמה של שישה מרכזים רב-תחומיים, הקמה של שש דירות מגורים לנפגעות תקיפה מינית, הקמת חלופת אשפוז לנפגעות תקיפה מינית, מתן הכשרות לאנשי מקצוע ותקצוב 25 עובדות סוציאליות לאיתור נערות וצעירות נפגעות תקיפה מינית וטיפול בהן.

ליאת קליין: זאת החלטת ממשלה שהתקבלה כבר בינואר 2007.

ליאת קליין: מאז בשנת 2009 התקבלו גם המלצות של ועדה בין-משרדית בראשות המשנה למנכ"ל משרד הרווחה שהתייחס לכל הנושא של שיקום ופיצוי לציבור של נפגעי עבירה בכלל ושל נפגעות תקיפה מינית בפרט.

ליאת קליין: בנקודת המצב שבה אנחנו עומדים היום אפשר להגיד שההחלטות האלה והתכניות האלה יושמו בחלקן.

ליאת קליין: הוקמו מרכזים טיפוליים שאמורים לתת טיפול, אבל הטיפול הזה הוא חלקי.

ליאת קליין: רכזות הסיוע ידברו על כך – אני אתן להן כמה דקות לדבר כי הן פוגשות את המצוקה הזאת יותר ממני.

ליאת קליין: אבל אני יכולה להגיד שהוא חלקי כי משך זמן ההמתנה לטיפול יכול להגיע עד שנה וחצי.

ליאת קליין: זה זמן ארוך וממושך שלא נותן מענה בזמן אמת.

ליאת קליין: כל הפתרונות של דיור, חלופת אשפוז, דירות מגורים – אלה מענים שלא קיימים היום.

ליאת קליין: כל הדברים האלה מפורטים גם בנייר שהגשנו.

ליאת קליין: זאת מצוקה אמתית.

ליאת קליין: כדי שנבין יותר טוב מה קורה ומה עובר על נפגעת שמספרת את הסיפור שלה, מישהי שעברה פגיעה בתוך המשפחה, אני אשמח שהרכזות בשטח יספרו מה הן פוגשות.

עליזה לביא: תודה, ליאת.

עליזה לביא: בבקשה, שתי דקות לכל אחת.

מיטל מיכאלי: אני מיטל, ואני מרכזת את קו הסיוע בתל-אביב.

מיטל מיכאלי: בהמשך למה שליאת אמרה יש הרבה פעמים מצבים שאני מקבלת אליי פניות של צעירות ונערות עד גיל 25 וגם יותר מזה שמתקשרות בזמן חירום וצריכות מענה כרגע, ואין לי לאן להפנות אותן.

מיטל מיכאלי: זאת אומרת יש מספר מקומות מאוד מצומצם שאני יכולה להפנות אותן אליהם, אבל לרוב המקומות האלה מלאים.

מיטל מיכאלי: למשל, מקלט לנערות בבאר-שבע שכמעט תמיד הוא מלא או למשל הוסטל "החוט המשולש" שגם כן כמעט תמיד הוא מלא, ואין לאן להפנות את האישה.

מיטל מיכאלי: אני מנסה למצוא כל מיני פתרונות, להתקשר למתנדבות שיארחו אותן לכמה ימים, כי בדרך כלל הן לא רוצות ללכת לפתרונות ממוסדים שמתייגים אותן.

מיטל מיכאלי: למשל, אני מציעה להן להתאשפז באשפוז פסיכיאטרי – לא שבהכרח יקבלו אותן, כי הן לא בהכרח במצב פסיכוטי, אבל הן יוכלו לנוח כמה ימים – והן לא רוצות כי הן אומרות, אני לא משוגעת; או שאני מנסה להפנות אותן למקלט לנשים מוכות, והן אומרות שהן לא אישה מוכה.

מיטל מיכאלי: בעצם כדי שהן יקבלו מענה כוללני הן צריכות להיות כמו מורבידיות, הן צריכות לפתח כל מיני סימפטומים: או לעסוק בזנות או להתמכר לסמים או להשתגע ולהגיע למצב פסיכוטי.

מיטל מיכאלי: אבל אם את רק נפגעת פגיעה מינית שצריכה מענה של דיור או מקום לשים את הראש – אין כזה, אין לי לאן להפנות אותן.

מיטל מיכאלי: וגם טיפול – מישהי שיש לה מקום לגור, ויש לה תמיכה אבל היא רק צריכה טיפול ואין לה יכולת לשלם על זה, צריכה לחכות שנה וחצי, ובינתיים ההפרעה שלה הולכת ומתגברת, ובינתיים היא מפתחת עוד סימפטומים, ואין לי לאן להפנות אותה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: בבקשה.

שמרית פרנקל: שמי שמרית, ואני המקבילה של מיטל בירושלים ומצטרפת מאוד למילותיה.

שמרית פרנקל: אני רוצה להגיד לא רק ברמה הקונקרטית כי כבר נאמר שאנחנו חושבות שאין מענים ברמה הקונקרטית.

שמרית פרנקל: הרבה מהיושבות והיושבים בחדר מבינים שמי שמגיעות להוסטלים לנוער בסיכון – אני אהיה עדינה אם אגיד ש-80%-70% ממי שמגיע זה נערים ונערות שעברו פגיעה מינית ממושכת בילדות, ואני חושבת שאני צנועה בנתונים.

שמרית פרנקל: הקושי הגדול שלי הוא שלפחות עד גיל 18 או 20 יש מענים כי יש חסות הנוער, ויש הוסטלים, והיום ברוב ההוסטלים והמסגרות האלה יש הבנה שפגיעה מינית זה משהו שרוב האוכלוסייה מגיעה איתה.

שמרית פרנקל: אני מוצאת את עצמי במצב של חוסר אונים מול נשים שפשוט חוות "הוריקן" בחיים שלהן כי רק עכשיו הן מסוגלות להתמודד עם פגיעה מינית.

שמרית פרנקל: אני רוצה להזכיר שנפגעות תקיפה מינית, ובטח אם זאת פגיעה ממושכת בילדות ובוודאי אם זה מדמות קרובה – לא מסוגלות לדבר על זה לא בגיל 12 ולא בגיל 15 ולא בגיל 16, אלא מסוגלות להתמודד עם זה רק אחרי שהן עזבו את משפחת המוצא, ואז עולמן קורס עליהן, ואין לי מה להציע להן.

שמרית פרנקל: נשים יכולות להתקשר אליי בבכי אמיתי שהן התקשרו למרכז תמר, המרכז הטיפולי בירושלים, והצוות אמר להן בכאב לחכות שנה.

שמרית פרנקל: אישה מתמודדת עם "הוריקן" בחיים שלה, ואני לא חושבת שאפשר להגיד לה לחכות שנה, וזה מה שהיא תצטרך לעשות.

שמרית פרנקל: הקושי האידיאולוגי בעיניי מבחינת מרכזי הסיוע ומבחינת המדינה הוא שפגיעה מינית מוחקת; היא מוחקת צרכים, מוחקת רצונות, מוחקת בחירה, היא מוחקת שליטה.

שמרית פרנקל: הפוגע לא רואה את החלקים האלה.

שמרית פרנקל: יש פה אפשרות שהמדינה יכולה לעשות משהו מתקן של נראות.

שמרית פרנקל: אנחנו רואים את הסבל, את הכאב ואת המצוקה.

שמרית פרנקל: זה לא סתם קרה.

שמרית פרנקל: זה לא סתם שעכשיו את לא יכולה לעבוד, את לא יכולה לתפקד, את לא יכולה שום דבר, ועולמך קורס עלייך, אלא אנחנו באמת רוצים לתת לך איזושהי מסגרת.

שמרית פרנקל: יש פה ראייה אפילו קונקרטית פרקטית כי אישה כזאת צורכת המון שירותי בריאות, רווחה וכדומה, והמדינה משלמת בסופו של דבר כפל כפליים כי לא ניתן המענה הראוי.

מאיר כהן: יש לך הצעה?

שמרית פרנקל: בזמנו כשהשתת

שמרית פרנקל: פתי בתת הוועדה לנפגעות עבירות מין שייסד המשנה למנכ"ל מנחם וגשל העברנו הצעות לרצף שירותים שאפילו ברמה הכלכלית מבחינת המדינה ברור לי שזה ישתלם כי זה יהיה מענה מותאם ורגיש בזמן הראוי, ולא אחר כך שאישה צריכה לקבל ביטוח לאומי במשך 30 שנה.

שמרית פרנקל: שוב, זה יוצא מהכיס הציבורי.

שמרית פרנקל: כמובן, גם ברמה האידיאולוגית.

עליזה לביא: תודה רבה.

עליזה לביא: סיגל רצין, מנהלת תחום נערות בויצ"ו, בבקשה.

סיגל רצין: אני רוצה להתייחס לנושא של מניעה.

סיגל רצין: כשנערות מגיעות לרווחה הן עולות הרבה מאוד כסף ומצריכות הרבה מאוד משאבים.

סיגל רצין: דיברו על נערות נורמטיביות בבתי-ספר שמגיעות למצבי קיצון.

סיגל רצין: אני לא יודעת איך אפשר ליישם את זה, אבל צריך לחשוב על זה – יש הרבה מאוד תכניות קיימות בתחום של מניעה.

סיגל רצין: יש דברים שאנחנו עושות בויצ"ו באופן עצמאי מתרומות, ואנחנו מונעות מהרבה מאוד נערות – ומקבלות אחר כך דיווחים מבתי-הספר – מלהגיע לרווחה או להגיע למצבים קיצוניים.

סיגל רצין: אנחנו פוגשות את הנערות בכל רצף הסיכון.

סיגל רצין: אנחנו פוגשות אותן גם במצב שהן עוד נחשבות נורמטיביות, ואנחנו פוגשות אותן גם במרכזי יום ובמקומות שהן כבר הגיעו למצב של הידרדרות מאוד גדולה.

סיגל רצין: העניין הוא שבתי-ספר לא ערוכים ולא מעוניינים להכניס לבתי-ספר תכניות מניעה, ובטח לא תכניות בראיה מגדרית – זה נאמר לי גם חד-משמעית – כי זה גוזל זמן הוראה.

סיגל רצין: "כישורי חיים" זה משהו שמורות אמורות להעביר, אבל לא תמיד מעבירות כי זה משהו וולונטרי - -

עליזה לביא: בתור אמא לשלוש בנות ובן אני יכולה להגיד לך בדיוק מה מקבלים ב"כישורי חיים".

סיגל רצין: גם אני אמא לבנות, ואני מדברת מניסיון.

סיגל רצין: יש כיתות שפשוט לא מעבירים שנה שלמה כישורי חיים כי יש בחינות וצריך לעמוד בלוח מסוים של בחינות.

סיגל רצין: כל הנושא של תכניות מניעה ותכניות בתוך בית-ספר – ולפעמים אנחנו רק עובדות עם היועצות, והן מאתרות את הנערות שזקוקות לטיפול ומפנות לגורמים הנכונים - -

עליזה לביא: בכמה בתי ספר ויצ"ו מטפלים?

סיגל רצין: מדי שנה אנחנו מטפלים ב-15 בתי-ספר בכל רחבי הארץ מצפון עד דרום - -

עליזה לביא: 15?

סיגל רצין: אם היה לנו תקציב, היינו מטפלים ביותר.

סיגל רצין: אנחנו עושים את זה מכספי ויצ"ו בתכנית שנקראת "עצמה צעירה".

סיגל רצין: יש לנו עוד תכנית מדהימה שהכנסנו אותה לבתים החמים שאנחנו שותפות בהם, שעוסקת בכל הנושא של דימוי גוף.

סיגל רצין: זאת תכנית מניעה שעשתה פלאים עם נערות – גם בנושא של מיניות, גם בנושא של גוף, בנושא של מערכות יחסים עם בחורים.

סיגל רצין: נערות שעזבו מערכות יחסים פוגעניות.

סיגל רצין: זאת אומרת יש מענים, ויש מענים שאם נפעיל אותם בצורה מסודרת הם יחסכו הרבה מאוד כסף לרווחה בעתיד כי זה בדיוק התפר שהנערה כבר יכולה לעבור למרכז יום שיכול להיות הוסטל, ואז כבר קשה מאוד לשקם אותה והיא גם עולה הרבה מאוד כסף למערכת.

סיגל רצין: זאת ההמלצה שלי – להפנות משאבים.

עליזה לביא: אדוני השר, יש כמה חברי כנסת שמבקשים שתשמע את הדברים שלהם.

עליזה לביא: השאלה היא איך אתה רוצה שיהיה סדר הדברים?

עליזה לביא: יש גם מליאה ב-11:00.

מאיר כהן: ב-11:00 אני צריך להיות במליאה.

עליזה לביא: כולנו.

חנין זועבי: אין עמותות ערביות.

עליזה לביא: יש ארגונים נוספים שרוצים לדבר?

עליזה לביא: יש חברי כנסת שמבקשים לדבר?

מאיר כהן: אני פה עד 11:00.

עליזה לביא: אתה רוצה לשמוע חברי כנסת ואחר כך לענות?

עליזה לביא: אוקיי.

עליזה לביא: נתחיל, בבקשה, עם חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: תודה, גברתי.

מאיר כהן: הגבר היחיד.

עליזה לביא: היה גם חבר הכנסת דוד צור, לזכותו.

אחמד טיבי: חלק מהנתונים תלויים בחיפוש ובאיתור של מקרים של נערות במצוקה.

אחמד טיבי: איתור נעשה בדרך כלל על-ידי עובדים סוציאליים בלשכות רווחה - -

מאיר כהן: לא רק.

אחמד טיבי: - - ואחרים.

מאיר כהן: בתי-הספר.

אחמד טיבי: לפי הנתונים של איגוד ההוסטלים ביישובים הערביים, יש מחסור חמור בעובדים סוציאליים.

אחמד טיבי: עובד סוציאלי מטפל ב-300 תיקים ביישובים הערביים לעומת 180 תיקים ביישובים היהודיים.

אחמד טיבי: לכן זה גם מחסור תקציבי וגם אוטומטית מחסור בתקנים.

אחמד טיבי: השוואת התקציב והעלאת מספר התקנים יכולות בהחלט גם לעזור לאבחן את הבעיה, למצוא אותה ולטפל בה – דבר שלא קיים במידה הנכונה היום.

אחמד טיבי: אני גם רוצה לשמוע את דעתו של אדוני על מקלטים לנשים מוכות ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: אנחנו יודעים מה המצב.

אחמד טיבי: האם הספקת לטפל בנושא הזה?

אחמד טיבי: כבר שוחחנו על הנושא הזה.

אחמד טיבי: באופן כללי מהי דעתך על תקצוב ומדיניות משרדך בנושאים הרלוונטיים במגזר הערבי?

אחמד טיבי: תודה, אדוני.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: תודה רבה.

חנין זועבי: אדוני השר, לצערי, אם אתה הערת לגברת שהיא נותנת טיפה בים אז אנחנו נשארים ברמת המאקרו – הכי מאקרו שאפשר.

חנין זועבי: כבר ארבע שנים אני פה, ואני חוזרת על אותם נתונים, ויש גם הידרדרות.

חנין זועבי: אני אתן לך את הנתונים כי ביקשת נתונים.

חנין זועבי: בלשכת הרווחה רשומות 4,000 נערות במצוקה.

חנין זועבי: לפי מחקרים שחלקם הוצגו בוועדה הזאת, יש 15,000 נערות במצוקה, ומטופלות רק 20, ותתקנו אתן כי אתן אנשי מקצוע.

חנין זועבי: חבל שאין נציגות מעמותות ערביות - -

עליזה לביא: אנחנו הזמנו אותן.

חנין זועבי: כן, אני יודעת.

חנין זועבי: 30%-20% מהנערות במצוקה בחברה הערבית יש להן מסגרות.

חנין זועבי: המחסור העיקרי הוא בעובדות סוציאליות.

חנין זועבי: בנוסף למחסור של 300 עובדים סוציאליים יש 40 עובדות סוציאליות שמטפלות בנערות במצוקה ב-70 יישובים כשחלק מהן עובדות חצי משרה ואפילו בשליש משרה.

חנין זועבי: אז יש 4,000 מטופלות, 15,000 נערות במצוקה, כש-11,000 לא מגיעות אליהם ו-40 עובדות, אבל לא 40 משרות.

חנין זועבי: ויש אבטלה בתעסוקת נשים ערביות.

חנין זועבי: אז הנה, שמישהו יחשוב גם על עבודה בין-משרדית של משרד הרווחה ושל משרד הכלכלה שמדבר על העלאת תעסוקת נשים.

חנין זועבי: ואנחנו דיברנו על זה - -

עליזה לביא: הקדשנו לזה ישיבה אתמול, גברתי.

חנין זועבי: אפשר להצליב את המידע הזה ולהצליב את הצורך ולהגיד, אנחנו נעשה תכנית של סבסוד לימודים לעובדות סוציאליות כי מדובר במצוקה מאוד קשה.

חנין זועבי: יש 300 תקנים, לא עובדים.

חנין זועבי: יש מחסור בכל המסגרות, אבל יש גם בעיה של אי התאמה תרבותית.

חנין זועבי: כלומר ממה שקראתי בדוחות ממשלתיים, יש תקציב לא מנוצל.

חנין זועבי: הבעיה היא לא התקציב, אלא היעילות של המחשבה והתכנון האסטרטגי.

חנין זועבי: יש תקציב למסגרות חוץ-ביתיות.

חנין זועבי: הערבים לא רוצים מסגרות חוץ-ביתיות.

חנין זועבי: לנערות הערביות במצוקה מתאימה יותר עבודה בתוך הקהילה – מסגרות פנים-קהילתיות, בתים חמים.

חנין זועבי: אז התקציב לא מנוצל למסגרות חוץ-ביתיות, ואין תקציב למסגרות אחרות.

חנין זועבי: אז להעביר, בבקשה.

חנין זועבי: אנא, אל תוסיפו תקציבים – להעביר, להתאים את התכנון.

חנין זועבי: מה שמתאים ליישובים היהודיים לא מתאים לנערות במצוקה הערביות.

חנין זועבי: הן לא רוצות ללכת מחוץ לקהילה.

חנין זועבי: יותר נוח להן בית חם שאפשר לקלוט בו נערות ליומיים-שלושה.

חנין זועבי: אני אהיה מאוד פרקטית – הבעיה השלישית היא בעיית המצ'ינג.

חנין זועבי: ביישוב ערבי המשרד לא משתתף בהוצאה השוטפת בשביל לבנות.

חנין זועבי: יש בעיית מצ'ינג של 25% גם בפרויקטים הכי נחוצים לקהילה.

חנין זועבי: אז לשקול מחדש את המצ'ינג הזה כאשר מדובר באוכלוסייה בסיכון.

חנין זועבי: ההמלצה הרביעית האחרונה היא להתחיל בפיילוט בלוד וברמלה.

חנין זועבי: אי אפשר עכשיו לפתור את הכול בעניין של נערות במצוקה, ואני יודעת שכשרוצים לפתור חושבים קונקרטית.

חנין זועבי: הבעיה הכי קשה היא באזור המרכז.

חנין זועבי: לוד, רמלה ויפו – שם שיעור הנערות במצוקה הכי גדול, והמצוקות הכי עמוקות.

חנין זועבי: אני ביקשתי כבר ארבע שנים שתתמקדו ותעשו הסבה וסבסוד להכשרת עובדות סוציאליות מיוחדות לנערות במצוקה, ואולי תתחילו באזור הזה.

חנין זועבי: תודה.

עליזה לביא: תודה, גברתי.

עליזה לביא: חברת הכנסת אורית סטרוק, בבקשה.

אורית סטרוק: קודם כול, אני מאוד מברכת אותך על האיזון של הישיבה הזאת, וגם אותך אדוני השר שהגעת, ואתה מקדיש מזמנך, ואני רואה שאתה גם מקשיב ברוב קשב.

אורית סטרוק: יחד עם זה אני מצטערת לא לראות כאן, וגם ביררתי והבנתי שמנכ"לית "מניפה" אתיה דן לא הוזמנה.

עליזה לביא: אנחנו לא מכירות.

עליזה לביא: נשמח להכיר.

אורית סטרוק: חשוב לי להציג את טיב הפרויקט שהיא מובילה.

אורית סטרוק: היא מובילה אותו גם במגזר הערבי.

עליזה לביא: אם את מוכנה לחזור על השם לפרוטוקול כדי שמנהלת הוועדה דלית תוכל לשמוע.

אורית סטרוק: שמה אתיה דן, והיא מנכ"לית "מניפה".

אורית סטרוק: אני רוצה להסביר את הרציונל בתכנית כי זה מתחבר לדברים שאמרה חברת הכנסת חנין זועבי.

אורית סטרוק: אגב, היא עובדת גם במגזר הערבי; יש לה סעיפים שעובדים בלוד, במראר, בסכנין וברהט.

אורית סטרוק: הרציונל שלה – ולכן אני גם רוצה להגיד לך את זה, אדוני השר – הוא שטיפול בנוער במצוקה, ובמיוחד בבנות לא יכול להיות משימה רק של משרד הרווחה.

אורית סטרוק: הוא צריך להיות משימה משולבת ומסונכרנת של משרד הרווחה, הבריאות והחינוך – ובראש ובראשונה של משרד החינוך.

אורית סטרוק: למה?

אורית סטרוק: כי הרציונל צריך להיות שאת הבנות האלה – וגם את הבנים, אגב, כי יש גם בנים במצוקה שסובלים לא פחות.

אורית סטרוק: נוער במצוקה הוא גם לא תמיד רק על רקע של פגיעות מיניות, אלא יש מגוון רחב - -

מאיר כהן: לרוב.

אורית סטרוק: המטרה שלנו צריכה להיות לא לאחסן אותם בקופסאות מיוחדות לנוער במצוקה הזה ושם הם יפגשו זה את זה.

אורית סטרוק: הם גם צריכים לפגוש זה את זה – זה גם טוב, אבל העיקר זה להחזיר אותם לחיים ולהחזיר אותם לבית, לשקם אותם במסגרות נורמטיביות – להחזיר אותם לחיים; להחזיר אותם לבתי הספר שלא תמיד רוצים לקבל אותן, אבל צריך לדאוג שכן יקבלו אותם ויקלטו וישקמו אותם.

אורית סטרוק: כי בסוף אם רוצים שיקום אז שיקום זה לא בזה ששמים אותם במסגרת חיצונית רחוק מהחברה ושיתערבבו רק זאת עם זאת, וכל אחת רק תרגיש כמה קשה וכמה רע בעולם, אלא לקלוט אותן בחברה הכללית.

אורית סטרוק: זאת התפיסה.

אורית סטרוק: חשוב ללמוד את התפיסה הזאת, להרחיב אותה, להפוך אותה לתפיסה של המדינה בכלל, לחבור עם השרים הרלוונטיים.

אורית סטרוק: במקרה אלה שלושה שרים מהסיעה שלך, ואני בטוחה שתשכילו לעשות שיתוף פעולה יפה.

אורית סטרוק: אני גם אתן לך את החוברת לקרוא, ואני גם מציעה לךָ להיפגש, וגם לךְ, עליזה, אני מציעה שהמפגש שיזמת פה יהיה רק אחד בתוך סדרה.

אורית סטרוק: יש פה עוד המון עבודה לעשות.

אורית סטרוק: הנתונים שרשומים לי פה בחוברת שלהם שכ-12% מבני הנוער בגיל 17-14 זקוקים לטיפול, בנים ובנות – בנים הם לא פחות חשובים בעיניי מהבנות.

אורית סטרוק: רק 30% מתוכם פונים לטיפול, ומתוך 30% רק 42% ממשיכים טיפול.

אורית סטרוק: זה צריך להיות היעד שלנו – שאנחנו רוצים להגיע לכולם ולעזור לכולם ולעשות את זה בצורה שתחזיר את כולם אלינו.

אורית סטרוק: תודה.

עליזה לביא: תודה, גברתי.

עליזה לביא: סיון זקן מעמותת לדעת, בבקשה.

סיון זקן: אני מנהלת תחום חינוך והסברה בעמותת לדעת בירושלים.

סיון זקן: אני עובדת בתחום של חינוך למיניות בריאה.

סיון זקן: אני יכולה רק להגיד כמה זה קשה לשכנע את בתי-הספר.

סיון זקן: מזמינים אותנו לשעה וחצי פעם בשש שנים כדי לדבר על אמצעי מניעה - -

עליזה לביא: מה זאת אומרת, פעם בשש שנים?

סיון זקן: אני מדברת על בתי ספר תיכון.

סיון זקן: הרבה פעמים אנחנו מנסים לשכנע אותם לתכניות ארוכות.

סיון זקן: אפילו שלושה מפגשים – זה מאוד קשה.

סיון זקן: יש עכשיו הרצאה של משרד הבריאות.

סיון זקן: דרך מרפאת לוינסקי מוכנים לתת הרצאה ל-60 תלמידים במסגרת תכנית שנקראת "סקס בטוח בעיר הגדולה".

סיון זקן: הרבה פעמים מעדיפים לקחת את ההרצאה הזאת ולא לתת משהו מרוכז.

סיון זקן: מאוד קשה לתת מענה.

סיון זקן: אני יכולה להגיד לכם כמה תלמידים באים אלינו אחר כך שמספרים שכן קיימו יחסי מין והשתמשו באמצעי מניעה באופן לא נכון.

סיון זקן: אני יכולה להראות לכם כמה בורות יש בתחום הזה.

סיון זקן: בשנים האחרונות אנחנו עובדים עם ילדים בכיתות ז'-ח'.

סיון זקן: אני מאוד מתחברת לדיבור פה על הרצף של נוער בסיכון, ולדעתי, גם ילדים נורמטיביים הם בסיכון.

סיון זקן: לדעתי, אנחנו לא מבינים את ההשלכות של האינטרנט ואת הפורנו.

סיון זקן: ילדים בכיתות ז'-ח' שמספרים לנו על ללכת לזונות.

סיון זקן: הם מרגישים שזה בסדר; ועל השימוש בפורנו ועל השפה.

סיון זקן: השפה מאוד אלימה גם כלפי בנות וגם אחד כלפי השני.

סיון זקן: שם זה מתחיל.

סיון זקן: אני מסכימה שאין מסגרות למבוגרים, וזה באמת מכה.

סיון זקן: אני חושבת גם שכבר מבית-הספר היסודי ומחטיבת הביניים צריך להתחיל לדבר ולמנוע ולא לחכות לרצף.

סיון זקן: אני גם חושבת ששכחנו את ההורים.

עליזה לביא: נושא של להחזיר את האחריות הביתה זה אחד הנושאים שאני מנסה להעלות בכל במה שאני נמצאת, גם כשהייתי ברשות השנייה עד שהגעתי לכנסת.

עליזה לביא: האחריות ההורית זה דבר שאני גם כותבת עליו, גם מדברת עליו וגם פועלת.

עליזה לביא: אסור להורים לסמוך לא על הרגולטור ולא על שום דבר אחר, ובטח לא על מסגרות אחרות שיחנכו את הילדים.

עליזה לביא: יכול להיות שבאיזשהו מקום הורים נרדמים בשמירה וצריך להעיר אותם.

עליזה לביא: אני זוכרת שהשופטת סביונה רוט-לוי אמרה לי שעל כס המשפט היא נדהמה לשמוע לא מעט פעמים שהורים אמרו, אנחנו לא נכנסים לחדר, זאת הממלכה הפרטית של הילד.

עליזה לביא: ובסופו של דבר רוב הפגיעות והמקרים הקשים קורים במרחב הפרטי של הנער ושל הנערה דרך אמצעי התקשורת, דרך הבית.

עליזה לביא: הורים לא מודעים, ומבחינתם צריך לתת לילד את הפרטיות שלו, והמציאות באמת השתנתה.

עליזה לביא: הזכרנו כמה וכמה פעמים את משרד החינוך.

עליזה לביא: אני מבקשת לתת את רשות הדיבור לענת יצחקי, קידום נוער במשרד החינוך, בבקשה.

ענת יצחקי: שלום לכולם.

ענת יצחקי: זאת פעם ראשונה שאני בוועדה אז אני קצת מתרגשת, אבל אני מקווה שאני אצליח להעביר את המסר.

עליזה לביא: אנחנו ועדה ידידותית.

ענת יצחקי: אני מייצגת את קידום נוער.

ענת יצחקי: שירות של קידום נוער הוא שירות של משרד החינוך שפועל ב-160 רשויות מקומיות בארץ, זאת אומרת בפריסה ארצית מאוד גדולה ורחבה, ו-36 מוסדות חסות.

ענת יצחקי: אלינו מגיעים בני נוער שרובם נשרו ממערכת החינוך מגילאי 14-12 עד גיל 18 – זה המנדט של קידום נוער עבור הנערים והנערות האלה.

ענת יצחקי: סך המטופלים שלנו בקידום נוער עומד כרגע על כ-13,700, ומתוכם יש לנו 4,010 מטופלות.

ענת יצחקי: אנחנו יודעים שזאת לא כל האוכלוסייה שזקוקה, אבל הסיבה שזה המספר היא שיש תקרת זכוכית למספרים האלה או לתקציב שמוקצה לטובת העניין במשרד החינוך.

ענת יצחקי: השירותים שנותנים בקידום נוער – הוזכרו כאן בכל האופנים מכל הגופים שדיברו כאן – הם שירותים מאוד מקיפים, החל ממענה של השכלה דרך תכנית "היל"ה" שהרבה מכירים אותה ומתקיימת גם במוסדות החסות שדיברו עליהם קודם; המשך בקשר אישי פרטני טיפולי של עובד קידום נוער עם כל נער ונערה שמגיעים אלינו, ליחידות לקידום נוער, וגם תכניות שמכינות אותם לחיים, לכל תחומי החיים: לעולם העבודה, לתקשורת הבין-אישית שלהם בחיים - -

עליזה לביא: מה זאת אומרת, מכין אותם לעבודה?

עליזה לביא: כמה שעות בשבוע?

עליזה לביא: איך זה נעשה?

ענת יצחקי: יש לנו תכניות מאוד יפות בנושא של הכנה לעולם התעסוקה שנבנו בשיתוף כל מיני גורמים.

ענת יצחקי: אני אתן דוגמה: תכנית "רשתות" מדברת על איך עושים את זה, מה האפשרויות של הנערים האלה להשתלב בעולם העבודה בחיים - -

עליזה לביא: מבחינה פרקטית מה זה אומר – שעה בשבוע, שעה בחודש?

ענת יצחקי: תכנית כזאת יכולה להיות שעה בשבוע, אבל היא לא המענה היחיד, אלא היא כוללת גם התנסות תעסוקתית מוצלחת.

עליזה לביא: בכמה בתי ספר זה קיים?

ענת יצחקי: זה יחידות לקידום נוער.

ענת יצחקי: בכל היחידות לקידום נוער יש לנו מענים בתחום התעסוקה.

ענת יצחקי: המטרה שלנו היא לייצר חוויית תעסוקה מוצלחת לכל אחד מהנערים האלה.

עליזה לביא: יש לכם תכנית לנערות?

ענת יצחקי: השירות נותן מענה כולל לנערים ולנערות כאחד.

ענת יצחקי: בשנים האחרונות – וזה הנושא שאני אמונה עליו – בדיוק מהמקום של ההבנה של הצורך למענים ייחודים לנערות החלטנו לפתח תכניות יותר מותאמות.

עליזה לביא: אבל נשמעו פה לא מעט טענות על אי ההבחנה המגדרית בתכניות שלכם.

עליזה לביא: אולי את יכולה לחדש לנו על תכניות מותאמות יותר?

ענת יצחקי: כן.

ענת יצחקי: דרך אגב, אדוה ואני עובדות בשיתוף פעולה נפלא וגם עם קודמתה דרך הג'וינט, בבחירה של מענים יותר ממוקדים לנערות.

ענת יצחקי: למשל התכנית האחרונה שאנחנו מובילים בנושא נקראת "גוף נפש נערות", והיא עוסקת בראיה ההוליסטית – מה הקשיים הייחודיים שלהן, ומה אפשר לעשות עם זה.

ענת יצחקי: לא לדבר על העצמה, אלא לעשות משהו שבאמת ייתן להן תחושה של יותר ביטחון, של יותר מסוגלות עצמית, של ראיה כוללת מאיפה זה מתחיל ולמה זה קורה; ההבנה הזאת שלא אני אשמה, אלא מבנה החברה, הדברים מורכבים - -

עליזה לביא: את זה שמענו.

עליזה לביא: בכמה בתי-ספר התכנית פועלת?

ענת יצחקי: ביחידות לקידום נוער?

עליזה לביא: מה שאמרת עכשיו במשפט האחרון.

ענת יצחקי: בשנתיים האחרונות היא רצה ב-30 יחידות מתוך 160 היחידות שלנו.

עליזה לביא: אז זה לא בבתי-ספר.

ענת יצחקי: זה לא בתי-ספר, זה יחידות קידום נוער.

עליזה לביא: אני רוצה לשמוע על בתי-הספר, אני לא רוצה לשמוע כרגע על קידום נוער.

עליזה לביא: האם נערה בישראל בכיתות ז'-ח'-ט' מקבלת איזושהי הנחיה, הדרכה, ייעוץ מהדברים שפרסת כרגע בפנינו.

ענת יצחקי: תכף אני אעביר את רשות הדיבור לנועה - -

עליזה לביא: תודה, הבנתי.

ענת יצחקי: - - אבל אני רוצה להתייחס - -

עליזה לביא: הזמן שלנו קצר, אני מתנצלת.

עליזה לביא: אני רוצה, בבקשה, להעביר את רשות הדיבור לנועה, מנהלת היחידה להתמודדות עם מצבי לחץ במשרד החינוך.

עליזה לביא: בבקשה.

נועה טייך פייר: בוקר טוב.

נועה טייך פייר: שמי נועה טייך פייר, אני מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ ומשבר בשפ"י, ואני רוצה להתייחס לטענות של כניסה לגופים לתת מענים בתוך מערכת החינוך.

נועה טייך פייר: במערכת החינוך יש שעה סדורה שעוסקת בנושא של כישורי חיים.

נועה טייך פייר: צר לי לשמוע שיש מקומות שאין בהם, אבל כמו שאמר כבוד השר, באופן כללי וגורף זאת הנחיה בחוזר מנכ"ל לתת את השעה הזאת.

נועה טייך פייר: זאת שעה שנערכת ומתקיימת - -

אורית סטרוק: אני יכולה להגיד שבקריית ארבע לא מפספסים את השעה הזאת אף שבוע.

נועה טייך פייר: אני שמחה, תודה.

מאיר כהן: אבל אם השעה הזאת הייתה במסגרת מיצ"ב אז בכל הארץ לא היו מפספסים.

קריאות: בדיוק, זה העניין.

עליזה לביא: יש לכם פיקוח איפה נותנים ומה נותנים במסגרת השעה הזאת?

נועה טייך פייר: בוודאי שכן.

נועה טייך פייר: אני רוצה להתייחס גם לפיקוח וגם להכשרה.

נועה טייך פייר: מאוד נגעו ללבי הדברים ששירלי הציגה כנערה נורמטיבית שלמדה בבית-ספר רגיל.

נועה טייך פייר: מבחינת ההכשרה שאנחנו נותנים לאנשי חינוך, לפסיכולוגים וליועצים כל יועצת מקבלת בשנה הראשונה הכשרה של איתור.

נועה טייך פייר: אנחנו עובדים על פרו-אקטיבי, על איתור ילדים בסיכון.

נועה טייך פייר: האיתור הזה יכול לפעול למניעה עתידית וגם יכולת של אנשי חינוך, ייעוץ ופסיכולוגיה למצוא את אותן נערות בסיכון ולתת להן מענה עוד במסגרות הנורמטיביות שלהן.

נועה טייך פייר: מעבר להכשרה הזאת יש הכשרה לטיפול בנערות שאותרו ולתת את המענה, כמו שכבוד השר אמר, בבתי-הספר עוד לפני שהן מגיעות בכלל לעובדים סוציאליים.

עליזה לביא: זה היועצות של בית-הספר?

נועה טייך פייר: אלה היועצות.

עליזה לביא: תודה.

נועה טייך פייר: אני יכולה להתייחס למגזר הערבי כיוון שהייתה התייחסות כאן?

עליזה לביא: כן.

נועה טייך פייר: השנה הקמנו פורום של המגזר הערבי בתוך היחידה עם הגדלה ניכרת של תקנים במגזר הערבי לתת מענה לאותן נערות בסיכון בתוך מסגרות החינוך במגזר הערבי.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: לפני שנעביר את רשות הדיבור למשרד הרווחה ולשר אני רוצה לשמוע את ענת נחמיה לביא, מנהלת הפורום הציבורי, כפרי הנוער והפנימיות בישראל.

ענת נחמיה לביא: בוקר טוב לכולם.

ענת נחמיה לביא: בשלל המסגרות והפתרונות שיש לנערות בסיכון – אני לא מדברת על נשים – נקודת המוצא היא שהפתרון המצוין והטוב ביותר לילדים בכלל זה הבית, זאת הקהילה, זאת המסגרת החמה.

ענת נחמיה לביא: מהנתונים שאנחנו רואים, חלק ממקור הפגיעות הם הבית, ולכן יש לשקול במערך הפתרונות את הנושא של מסגרות החינוך הפנימייתי – גם כפרי נוער, גם פנימיות.

ענת נחמיה לביא: במסגרת משרד החינוך יש כפרים שהממוצע בו הוא 60% בנים, 40% בנות.

ענת נחמיה לביא: אני מעריכה שזה לא הממוצע של הסיכון המגדרי.

ענת נחמיה לביא: לכן במסגרת הזאת אנחנו רואים שפחות בנות מופנות ומגיעות לפתרונות האלה.

ענת נחמיה לביא: לכן ההערה הקטנה שלנו היא לקחת גם את הפתרון הזה במכלול הפתרונות שיש.

ענת נחמיה לביא: תודה.

עליזה לביא: נערות שנמצאות אצלכם – האחריות של המדינה כלפיהן היא עד גיל 18?

עליזה לביא: מה קורה הלאה איתן?

ענת נחמיה לביא: קודם כול הנערות לא נמצאות אצלנו.

ענת נחמיה לביא: אני מייצגת פורום חברתי-ציבורי שמנסה לקדם את כל נושא ההתייחסות לחינוך הפנימייתי בישראל.

עליזה לביא: יש כאן נציגים מפנימיות?

עליזה לביא: לא הזמנו?

עליזה לביא: הזמנו.

ענת נחמיה לביא: לדיון כזה מן הראוי להבא להביא גם את הנציגות הזאת כי זה סוג אחד של פתרון שיכול להיות רלוונטי.

עליזה לביא: נציגי הפנימיות הוזמנו, הם לא נמצאים כאן.

אורית סטרוק: כדאי מאוד שיהיה דיון המשך.

עליזה לביא: אנחנו הזמנו את כולם.

עליזה לביא: הם לא נמצאים כאן.

עליזה לביא: אנחנו גם נבדוק למה.

עליזה לביא: ציפי נחשון, משרד העבודה והרווחה, בבקשה.

ציפי נחשון: משרד הרווחה והשירותים החברתיים.

עליזה לביא: סליחה, הרווחה והשירותים החברתיים.

מיכל רוזין: את העבודה אף אחד לא רוצה – לא משרד הכלכלה, לא משרד הרווחה.

מיכל רוזין: העבודה נשארת בחוץ.

ציפי נחשון: אני אתאר את העשייה שלנו, ואני אומר שיש לנו עוד הרבה מה לעשות.

ציפי נחשון: לשמחתנו, לעובדים שלי ולי יש הסכם עבודה ארוך טווח, אז יש לנו גם היכולת להמשיך ולעשות דברים שאנחנו יודעים שצריך לעשות.

ציפי נחשון: השירות שלנו שנקרא היום "מתבגרים, צעירות וצעירים" הוא איחוד של שני שירותים שהיה לפני שלוש שנים שהיה "נערות וצעירות ונוער וצעירים".

ציפי נחשון: למרות האיחוד של השירות שאני מנהלת אותו זה שלוש שנים אנחנו עדיין מאוד מקפידים על הבחנה ועל עבודה מגדרית, דהיינו התכניות שמפותחות לנערות הן עבור הנערות בשיח פרטני או קבוצתי, ולנערים יכולה להיות אותה תכנית, אבל היא מנוהלת על-ידי עובדים שמומחים לעבוד עם נערים.

ציפי נחשון: אנחנו מצליחים להגיע בשנה ל-18,000 מטופלות נערות וצעירות בגילאי 25-13; 190 משרות של עובדות סוציאליות מומחיות ברחבי הארץ.

ציפי נחשון: לפי זה, המפתח הוא לא 300 מטופלות, הוא 100 מטופלות למשרה.

ציפי נחשון: זה לא אופטימלי.

ציפי נחשון: אנחנו נשמח אם יכולנו לשנות ולאוורר קצת את העומסים, אבל זה בוודאי לא 300 מטופלות למשרה מלאה של עובדת.

ציפי נחשון: 190 המשרות מחולקות בין עובדות בהתאם לרשות המקומית, אם היא מגדירה שבצרכים שלה ביישוב העובדת תהיה ברבע משרה, חצי משרה או במשרד וחצי של עובדות.

ציפי נחשון: אני רוצה להתייחס לכל מה שנאמר פה ותוך כדי זה לספר מה אנחנו עושים.

ציפי נחשון: אני רוצה להתחיל בנושא של עבודת רחוב – איתור ויישוג, ואני מדגישה את המילה "יישוג"; כי מי שצריך לחפש אותו ברחובות העכשיוויים – שזה לאו דווקא ממש ברחובות, אלא גם באמצעות האינטרנט, גם במקומות נוספים שזה לאו דווקא רחוב – צריך מומחיות.

ציפי נחשון: יש לנו עובדים ועובדות סוציאליות ומדריכות שעושות את עבודת הרחוב; יש לנו שותפות עם על"ם, ואנחנו מממנים מדי שנה 1.3 מיליון שקלים, ולפני שנתיים הצלחנו להעלות עובדים סוציאליים על הניידת כדי לשדרג את עבודת הרחוב שלא תהיה רק על-ידי מדריכים ומתנדבים.

ציפי נחשון: כך אנחנו מצליחים לאתר הרבה בני נוער, ובהם כמובן גם נערות וצעירות, נשוא הדיון היום.

ציפי נחשון: יש לנו תכנית ממוקדת לאיתור קטינות וקטינים בזנות גם בשותפות עם על"ם.

ציפי נחשון: אנחנו משקיעים במשרד שלנו קרוב ל-700,000 שקלים מדי שנה; יש לנו שותפות עם הג'וינט ועם משרד הקליטה ברשויות עתירות עולים לעבודת איתור ממוקדת לנושא של עולים חדשים.

ציפי נחשון: אני רוצה לעבור לנושא המניעה: תכניות המניעה שאנחנו עושים בשותפות בתי-הספר – יש תכנית שנקראת "חברות וזוגיות ללא אלימות" שמתוקצבת על-ידי משרד הרווחה ומשרד החינוך - -

סיגל רצין: זה של ויצ"ו.

ציפי נחשון: חברות וזוגיות ללא אלימות פותחה לפני 16 שנים - -

סיגל רצין: נכון, על-ידי ויצ"ו.

ציפי נחשון: אני לא יודעת על-ידי מי, אני יודעת - -

קריאה: אני המצאתי את זה.

מיכל רוזין: שיהיו הרבה תכניות שנוכל לריב יותר.

קריאות: - - -

עליזה לביא: בואו ניתן את רשות הדיבור.

עליזה לביא: שמענו את הארגונים, וכרגע אני מבקשת לשמוע את המשרד.

ציפי נחשון: התכנית "חברות וזוגיות ללא אלימות" פותחה על-ידי משרד הרווחה ומשרד החינוך ועל-ידי מנהלת המרכז לטיפול באלימות שמופעל על-ידי ויצ"ו.

ציפי נחשון: המרכז לטיפול באלימות מתוקצב במלואו על-ידי משרד הרווחה, והשותפות הזאת כן קיימת.

ציפי נחשון: הקולגה שלי במשרד הרווחה מקיימת את התכנית הזאת יחד עם משרד החינוך בבתי-הספר.

ציפי נחשון: היא מגיעה למאות בתי-ספר בשנה.

ציפי נחשון: זה לא אופטימלי, זה לא מגיע לכל התלמידים – בוודאי שלא – אבל היא כן מיועדת למניעת אלימות.

אורית סטרוק: זה עובד גם במגזר הערבי?

ציפי נחשון: עשו לזה אדפטציה גם לאוכלוסייה הערבית וגם לאוכלוסייה חרדית ובמקומות שיש ריכוז של עולים.

אורית סטרוק: בדואית?

ציפי נחשון: בדואית אני לא יודעת, זה כבר לא התחום שלי.

אורית סטרוק: אחרי הרצח הזה של הילדות - -

ציפי נחשון: חבל שלא נמצאת פה מנהלת היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך שיחד איתה התכנית הזאת מופעלת כבר 16 שנים.

קריאה: אושרה לרר.

ציפי נחשון: שוב, התכנית לא מצליחה להגיע לכל תלמיד.

ציפי נחשון: השאיפה הייתה שכל תלמיד בכיתה ט' יעבור אותה במסגרת שנת הלימודים שלו.

ציפי נחשון: זאת תכנית מאוד אינטנסיבית של 12 מפגשים, כל מפגש שעתיים.

ציפי נחשון: זה סוג אחד של מניעה שהמדינה משקיעה בו.

ציפי נחשון: תכניות נוספות של מניעה נעשות על-ידי מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית שמקבלות מדי שנה תמיכה של 5 מיליון שקלים ממשרד הרווחה, וזה גם סוג של תכניות שמופעלות בתוך בתי-הספר.

ציפי נחשון: אני שוב אחזור על זה שחבל שמנהלת היחידה לשוויון בין המינים במשרד החינוך לא נמצאת כאן כי למשרד החינוך עצמו יש המון תכניות מניעה שמכשירות גם את היועצים וגם את המחנכים במסגרת שנת הלימודים.

ציפי נחשון: אני אעבור לנושא הפגיעות המיניות - -

מאיר כהן: ציפי, אנחנו נצטרך לקצר.

אחמד טיבי: יש מצוקת זמן.

עליזה לביא: אז אולי נשמע רק על הפגיעות המיניות.

ציפי נחשון: פגיעות מיניות ודירות מעבר.

עליזה לביא: דירות מעבר זה השר שלך.

ציפי נחשון: זה הנושא שאת העלית.

עליזה לביא: אני פתחתי ואמרתי שהעלינו נושא אחד - -

ציפי נחשון: בנושא דירות מעבר – אנחנו מפעילים היום שמונה דירות מעבר באמצעות הרשויות המקומיות ועוד 20 דירות מעבר לצעירות בסיכון, בוגרות פנימיות חסרות עורף משפחתי.

ציפי נחשון: כך שלפחות ל-150 צעירות בשנה יש מענה של מגורים חינם.

עליזה לביא: זה יוזמות קהילתיות.

עליזה לביא: זה יוזמות של המשרד?

ציפי נחשון: תקציב המשרד.

עליזה לביא: יש לכם קשר עם דירות שהן מיוזמות קהילתיות?

ציפי נחשון: יש לנו קשר עם עמותת "ילדים בסיכוי" שהדירות שהם מפעילים יחד אתנו זה בעבור בוגרי פנימיות.

עליזה לביא: אז כמה דירות יש בסך הכול?

ציפי נחשון: סך-הכול עכשיו יש 28 דירות מיועדות לצעירות, עוד חמש לצעירים ועוד ארבע של חסות הנוער ועוד חמש של צעירות שמסיימות טיפול בהתמכרויות.

מיכל רוזין: טיפה בים.

ציפי נחשון: שוב, אמרתי, זה לא מספיק, יש עוד מה לעשות.

ציפי נחשון: בנושא פגיעות מיניות – אכן ב-2007 הוקצו למשרד 15 מיליון שקלים, וכשבאנו להפעיל אמרו ש-5 מיליון שקלים זה חד-פעמי ו-10 מיליון שקלים יהיה שוטף.

ציפי נחשון: למשרד הרווחה מדי שנה מ-2008 מגיע תקציב של 6.4 מיליון שקלים.

ציפי נחשון: אנחנו מפעילים חמישה מרכזי טיפול; בשניים מהם יש רשימות המתנה, ובשלושה אין רשימות המתנה; מתוך החמישה יש אחד למגזר הערבי – חבל שחברת הכנסת זועבי לא תצליח לשמוע את זה.

עליזה לביא: חבר הכנסת טיבי נמצא כאן.

ציפי נחשון: בגלל רשימות ההמתנה אנחנו מקימים בימים אלה 12 יחידות לטיפול בנפגעות תקיפה מינית בתקציבים יותר קטנים מאשר המרכזים הגדולים - -

מיכל רוזין: איפה?

ציפי נחשון: אני יכולה להעביר לך את הרשימה.

מיכל רוזין: זה כמו שיש מרכזים טיפוליים?

ציפי נחשון: כן, אבל לא 1.5 מיליון שקלים, אלא כ-200,000 שקלים ליישוב – בנתניה, בחדרה, בבת-ים כדי להנגיש את השירות, כי חמישה מרכזים שפזורים בכל הארץ בכל זאת זה לא מאפשר נגישות לאישה מנתניה לנסוע עד חיפה, אז ממש בימים אלה אנחנו מקימים עוד 12 יחידות לטיפול - -

מיכל רוזין: מה התקציב הכולל של 12 המרכזים החדשים?

ציפי נחשון: אני לא זוכרת כי יש יישובים שזה 80,000 שקלים השנה- -

קריאה: בין מיליון ל-1.5 מיליון.

ציפי נחשון: כן, משהו כמו 1.2 מיליון.

מיכל רוזין: לילדים או לבגירים?

ציפי נחשון: אני מדברת על 18 .

ציפי נחשון: לגבי ילדים ונוער עד גיל 18 יש 25 מרכזים, ו-25 מיליון שמוקצים לטובת הנושא שחלקם מופעלים על-ידי הרשויות המקומיות וחלקם במכרז.

עליזה לביא: תודה.

ציפי נחשון: אבל חשוב לי לומר על האוכלוסייה הערבית שאנחנו מטפחים טיפול רגיש תרבות.

ציפי נחשון: יש לנו 163 בתים, מתוכם 45 הם במגזר הערבי שזה כמו 25%; יש לנו שני מקלטים לנערות בסיכון שאחד מהם לאוכלוסייה הערבית; יש לנו שני הוסטלים לצעירות בסיכון – אחד מהם לאוכלוסייה הערבית; יש לנו שתי תכניות מנטוריות.

ציפי נחשון: 40% מהאוכלוסייה הן בדואיות וערביות - -

חנין זועבי: אז את אומרת שאין מחסור.

ציפי נחשון: אני לא אומרת שיש מחסור, חבל שלא הקשבת.

חנין זועבי: שאין מחסור.

ציפי נחשון: לא אמרתי שאין מחסור, חבל שלא הקשבת למשפט הראשון שפתחתי שאני אתאר מה אנחנו עושים, אבל יש עוד מה לעשות.

עליזה לביא: תודה, ציפי, אני רוצה שכבוד השר יתייחס כי אני יודעת שהוא שר תורן במליאה, ואני מבקשת לשמוע את הדברים שלו.

מאיר כהן: שלום לכולם.

מאיר כהן: א', חברת הכנסת עליזה לביא, אני חושב שזאת הפעם הראשונה שדנים בסוגיה מהסוג הזה.

מאיר כהן: ניסיתי לבדוק אחורה ושאלתי את חברי, ואני מברך על כך שהדברים שהיו עד היום היו החצר האחורית שלא האירו אותם בפנסים – לפחות פה בכנסת – את עושה במפגשים האחרונים.

מאיר כהן: מיכל עשתה את זה בנושאים אחרים, וזה מכובד מאוד.

מאיר כהן: ככל שאני נכנס לסוגיה הזאת אני מגלה עולם מרתק.

מאיר כהן: האחד, שיש המון דברים מצוינים שנעשים על-ידי המשרד ועל-ידי עמותות, אבל לצערי הרב, עדיין לא מצאנו את החכמה לשבת כל האנשים האלה כשולחן עבודה, לא כשולחן שמעביר אינפורמציה זה לזה.

מאיר כהן: לי ברור שיכול להיות שנגלה שאנחנו מובילים בעולם בכל מיני תכניות נהדרות שמתרוצצות בשטח, ואנחנו נותנים עליהן את הדעת רק כשמתפתח ויכוח – מה קרה לפני 17 שנה, מי פיתח את מי.

מאיר כהן: דבר ראשון שאני עושה זה לשבת עם שר החינוך ועם שרת הבריאות כי מהר מאוד גילינו שלושתנו שיש המון תכניות ונושאים, ואם לא נעבוד בשיתוף פעולה אנחנו לא נצליח להתקדם.

מאיר כהן: ממש בימים אלה אנחנו יושבים על תכנית במשרד הרווחה שעושה שילובי פעולה עם משרד הבריאות ועם משרד החינוך כי אלה שלושת המשרדים הראשונים שאיתרנו שההשקה ממש סרוגה, משרד אחד בתוך המשרד האחר.

מאיר כהן: בנושא של האוכלוסייה הערבית – ככל שאני מסתכל על הדברים, אין כמעט נושא – אם היינו יושבים עכשיו בוועדת החינוך או בוועדת הפנים אין כמעט נושא שבו החוסר במגזר לא זועק לשמים - -

מיכל רוזין: אפליה, קוראים לזה.

מאיר כהן: את רוצה לקרוא לזה אפליה – כל אחד שיקרא לזה איך שהוא רוצה.

מאיר כהן: היות שאני לא חושד בכשרים אני לא חושב שזה נעשה בזדון, אבל המציאות היא מאוד קשה.

מאיר כהן: חסרים שם עובדים סוציאליים וחסרים שם לשכות של הביטוח הלאומי – וכל מה שתגידי, חסר.

מאיר כהן: אני מודה ומתוודה.

מאיר כהן: אני נוסע לשם, אני נדהם כל פעם מהלקות הגדולה הזאת של מה שיש אצלנו ומה יש אצלכם פחות.

מאיר כהן: צריך להגיד את זה באומץ גדול בלי שום שייכות פוליטית.

מאיר כהן: יש בעיה גדולה מאוד.

מאיר כהן: אנחנו בקושי מצליחים עכשיו להניע כבר שלושה חודשים שיח עם אנשי רווחה ביישובים ערביים, כמו בעניין הפנימייה שפתחנו בכסייפה ובעוד כמה מקומות.

מאיר כהן: אני מאוד מקווה שנהיה אנשי בשורה בנושא העובדים הסוציאליים.

מאיר כהן: גם שם אנחנו נהיה אנשי בשורה ממש לא בתוספת כזאת ניכרת, אבל יהיו עוד כמה עשרות תקנים שילכו למגזר הערבי.

מאיר כהן: אני חוזר על מה שאמרתי: מה שצריך לצאת היום מהישיבה הזאת זה לקרוא לשלושת השרים לבוא לכאן לוועדה הזאת, ולשרטט בפני הוועדה מה תכנית העבודה לשנה הקרובה על הנושא הזה כששלושת המשרדים עם המנכ"לים שלהם ועם אנשי המקצוע יושבים ולידם בשולחן כל העמותות.

מאיר כהן: אני רוצה להגיד משהו על העמותות, ואמרתי את זה: לאט-לאט העמותות הפכו להיות – ואני לא אומר את זה בביקורת עליכם, אני אומר את זה כביקורת עלינו, משרד הרווחה שהוא בעצם הזרוע המבצעת של המדינה - -

אורית סטרוק: צריך להגיד להם תודה.

מאיר כהן: בוודאי.

מאיר כהן: מהר מאוד בחלק מתחומי הרווחה ראיתי שהעמותות הפכו להיות הקטר של הרכבת, ולעיתים משרד הרווחה או משרד החינוך ומשרד הבריאות הפכו להיות קרון ברכבת הארוכה הזאת.

מאיר כהן: זה צריך להיות בדיוק ההפך: הקטר צריך להיות משרד הרווחה ומשרד החינוך ומשרד הבריאות, והעמותות זה הנשמה היתרה.

מאיר כהן: הם אלה שיושבים אתנו לפתח, והם אלה שלעיתים עושים את השירות; הם אלה שצריכים להדליק את הפנס ולהביא אותנו לחצר ולהגיד, אדוני, הדלקנו פנס, זה שלנו ושלך – מתחילים לשתף.

עליזה לביא: אתה שומע על התנגדויות ועל חוסר שיתוף פעולה.

מאיר כהן: זה מה שאמרתי.

מאיר כהן: לכן להערכתי הדבר הטוב שצריך לצאת מהישיבה הזאת זה שהוועדה קוראת לשרים, ובכללם לי, לבוא ולשבת ושתהיה ישיבה כאן עם שלושת השרים בעוד חודשיים-שלושה, וכל שר ייתן את תכנית העבודה איך מקימים את שולחן העבודה הזה - -

אורית סטרוק: בדיוק זה צריך להיות הודעת הסיכום.

מאיר כהן: - - ושכל העמותות יישבו כאן, ושחברי כנסת יישבו כאן ושתהיה תת-ועדת שתתחייב תקציבית על שיפור ניכר במגזר הערבי כי אם לא נעשה את זה שום דבר לא יקרה.

מאיר כהן: נשב כאן בעוד שנתיים, ותהיה שיחת קוטראי, וכל אחד יגיד מה הוא עשה טוב, וכל אחד יגיד בקריצת עין יגיד במה השני לא בסדר – ולא נתקדם לשום דבר.

מאיר כהן: אני רוצה לחזור למה שאחת מכן אמרה – אני לא זוכר מי – שהסיכונים שבני הנוער לוקחים היום הם הרבה יותר ממה שהיה לפני 10 שנים כשניהלתי בית-ספר.

מאיר כהן: אני שומע את חברי מנהלי בתי הספר וזה עידן אחר לגמרי; הסיכונים הם אחרים, הנועזות היא אחרת לגמרי.

מאיר כהן: ככל שהמספרים גדלים זה מוביל אותי לתובנה שצריכה להיות משותפת לכולנו.

מאיר כהן: ככל שהמניעה לוקה בחסר המספרים יגדלו.

מאיר כהן: ככל שבתי-הספר יכניסו סוכנים לפעילות הזאת המספרים יגדלו.

מאיר כהן: משרד החינוך לא צריך להכניס סוכנים לבתי-הספר.

מאיר כהן: אני מגיע, והמחנכת מחכה שעמותה X תבוא לתת את השיעור שהיא צריכה לתת.

מאיר כהן: לכן אמרתי לשר החינוך חברי שמשרד החינוך צריך להבהיר לכל מנהל בית-ספר שהם סוכני השינוי בתוך בתי-הספר שלהם.

מיכל רוזין: אבל גם הם צריכים - - -

מאיר כהן: בוודאי.

מאיר כהן: וזה תלוי במערך של הכשרה.

מאיר כהן: אני חושב שכל העמותות האלה עם הנושאים הטובים צריכים לא להיכנס לכיתות, להיכנס לחדרי המורים ושם לתת את ההכשרות.

עליזה לביא: אבל אדוני, אתה יודע, הפערים הטכנולוגיים בין התלמידים למורים – אנחנו רואים את התוצאה שלהם.

אורית סטרוק: משרד החינוך לא רק בהכשרה, זה גם לקלוט אותם בחזרה ולאפשר להם לחזור לחברה הנורמטיבית.

מאיר כהן: מה שצריכים המורים זה שימוש מושכל בטכנולוגיה הזאת, ואת זה אפשר להעביר לילדים שלנו; הדבר השני אני אומר בכל מקום, ואני אגיד את זה גם כאן:

מאיר כהן: יש הרבה דברים שהם מחוץ לטכנולוגיה, יש הרבה דברים שהם תקנות של הלב, ובתקנות של הלב יכולים להתעסק איתם המורים, המחנכים ואנשי המקצוע.

מאיר כהן: אבל מי שצריך להיות בשטח בשלב המניעה זה משרד החינוך והעובדים הסוציאליים אחר-הצהריים והמוקדים של משרד החינוך אחר-הצהריים ומועדוני הנוער.

מאיר כהן: שם הלקות הגדולה שלנו.

מאיר כהן: אני בא מתחום העשייה – הייתי מנהל בית-ספר הרבה שנים וראש עיר.

מאיר כהן: כשביקרתי בתל-אביב במוקדי הזנות עם ציפי ועם אנשי על"ם המקסימים – והחלטנו, אגב, להשקיע מידית 7 מיליון שקלים שם ולהקים עוד כמה מרחבים פתוחים 24/7 – הדבר שבלט לעין שהילדים האלה שהיום עוסקים בזנות – כולם היו נוער במצוקה שמישהו לא נגע בהם.

מאיר כהן: אגב, חברת הכנסת חנין זועבי, אחד הנתונים שהדהימו אותי היה שאחוז לא מבוטל – היו לפניי עשרה - ארבעה היו מהמגזר הערבי שברחו מיישובים ערביים וברחו למטרופולין.

מאיר כהן: זה אחוז גדול מאוד.

מאיר כהן: הם סיפרו סיפורי זוועה על מה שקורה בכל מיני מקומות שהם היו בהם – על הרצף הזה עד שהם הגיעו לתל-אביב לעסוק בזנות.

מאיר כהן: יש עוד אלף ואחד דברים שאני רוצה להגיד, אבל השעה היא 11:00.

עליזה לביא: רק ברשותך, אדוני, בעניין הפנימיות.

עליזה לביא: מה קורה עם ילדי פנימיות שמסיימים?

מאיר כהן: להערכתי, על ילדי פנימיות צריך להיות דיון נפרד.

מאיר כהן: אם תזמני אותו אנחנו נבוא לכאן – גם אנחנו וגם משרד החינוך.

מאיר כהן: אגב, רק בימים האלה משרד החינוך ומשרד הרווחה התחילו לנסות לבדוק מי אחראי למי.

מאיר כהן: יש בתוך פנימיות ילדים שהם של משרד החינוך וילדים של משרד הרווחה, וזה לא מקבל, וזה לא מקבל.

מאיר כהן: אין מצב של "זה ייהנה וזה לא יחסר" – קורה בדיוק ההפך.

מאיר כהן: כשיש ריב בין שני המשרדים אני אחראי על - - - והילדים נמצאים בצד.

חנין זועבי: אדוני השר, אני יכולה לבקש ממך ליזום פגישה עם עמותות ערביות?

מאיר כהן: בבקשה.

עליזה לביא: תודה רבה לך, אדוני השר.

עליזה לביא: אנחנו נסכם את הישיבה.

עליזה לביא: הוועדה לקידום מעמד האישה מבקשת להודות לשר הרווחה מאיר כהן על השתתפותו לאורך כל הישיבה ועל הירתמותו המלאה לנושא לקידום הטיפול בנערות ובצעירות בסיכון.

עליזה לביא: הוועדה רואה בישיבה הזאת ישיבה ראשונה לשמיעת הבעיות השונות העולות מן השטח.

עליזה לביא: כמו שנאמר זאת ועדה ראשונה שעוסקת בתחום הזה של נערות וצעירות בסיכון.

עליזה לביא: הוועדה תקיים ישיבות המשך ותדון בנפרד בסוגיות השונות שעלו לאורך כל הדיון – אם זה מסגרות טיפול, אם זה תכניות ואם זה התייחסות נפרדת לצעירות מתחת לגיל 18 ולנערות מעל גיל 18, וכמובן, הטיפול באוכלוסיות השונות כפי ששמענו פה בהרחבה.

עליזה לביא: הוועדה תקיים ביקורים במסגרות הקיימות כדי לבחון מקרוב את המענים הקיימים וללמוד על המצוקות ועל הצרכים וגם על חוסרים.

עליזה לביא: הוועדה סבורה כי יש צורך בתכנית טיפול מותאמת תרבותית לצרכי המגזרים השונים שאת חלקם שמענו כאן.

עליזה לביא: הוועדה תקיים ישיבה למעקב אחר יישום התכנית לטיפול בנפגעות תקיפה מינית.

עליזה לביא: הוועדה תקיים ישיבה משותפת עם שרי הרווחה, החינוך והבריאות.

עליזה לביא: אני מבקשת שזה יהיה עד חודש מתחילת המושב הבא.

עליזה לביא: אני כן מבקשת שסיכום של הישיבה ופנייה אל השרים תהיה כבר השבוע כדי שהם יוכלו להכין את עצמם לישיבה המשותפת, וכמובן, תצא גם הודעה לארגונים.

עליזה לביא: ארגונים שלא רשומים בוועדה או לא מקבלים באופן שוטף הזמנות לוועדה מתבקשים להעביר את הכתובות שלהם או את השמות שלהם.

עליזה לביא: אם אתם יודעים על ארגונים נוספים אז גם ליידע אותנו.

עליזה לביא: אחת המצוקות שלנו היא שעל הארגונים הקטנים, על היוזמות ועל הפורומים החברתיים ההתנדבותיים אנחנו לא יודעים, הם לא מפורסמים הרבה פעמים, וזה רק מפה לאוזן.

עליזה לביא: אני שוב קוראת למי שנמצאת כאן להעביר אלינו את המידע הרלוונטי.

עליזה לביא: נמצאת כאן דלית, מנהלת הוועדה, שחלקכן הגדול עובד אותה לאורך שנים, ומי שלא אז זאת ההזדמנות להכיר את דלית שלנו, ולהעביר את כל המידע.

עליזה לביא: רק שיתוף פעולה ביניכן ובינינו, בינינו וביניכן, כמובן, יניב את התוצאות הרצויות.

עליזה לביא: ולסיום – הוועדה תקיים דיון בנושא הפנימיות שבו התחלתי, אבל כמובן עברנו על נושאים שנאמרו כאן, ואנחנו נקיים דיון נפרד בכל מה שקשור לסוגיה של נערות בפנימיות ובעניין הנשירה, כמובן.

עליזה לביא: תודה רבה לכן.

עליזה לביא: המשך יום נעים.

עליזה לביא: להתראות.