ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 293, 2014-12-02 11:00

עמרם מצנע: שלום בוקר טוב.

עמרם מצנע: חברי, חברי הכנסת, אלף אני מתנצל על האיחור, ב' - תודה רבה לכם שבאתם, ו-ג' - פה עכשיו בחדר הסגור הזה אנחנו עוסקים בדברים הכי חשובים.

עמרם מצנע: במסדרונו ובתקשורת כולם עוסקים – יש ממשלה, אין ממשלה, יש כנסת, אין כנסת.

עמרם מצנע: אנחנו נתעלם מזה ונדבר בענייננו.

עמרם מצנע: אנחנו הנהגנו מנהג בוועדה מזה כבר קרוב לשנתיים, מאז שכוננה הכנסת ה-19, לקיים מעמד שנקרא שיח מורים, שבמסגרת ועשינו עד עכשיו נדמה לי חמישה מפגשים כאלה.

עמרם מצנע: פעם היו גננות, פעם היו מורים יסודיים, מורי תיכון, מנהלי ומנהלות יסודי ואפילו מזכירות בתי ספר עשינו פעם.

עמרם מצנע: מצאתי לנכון חשיבות גם לשמוע ולדבר עם מנהלות ומנהלי בתי ספר בחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: הוועדה מקדישה הרבה מאד מזמנה לילדים בעלי צרכים מיוחדים וכל המערכת כמובן המתלווה לכך, בתי ספר לחינוך מיוחד, כיתות לחינוך מיוחד בתוך בתי הספר, הנושא של השילוב של ילדים עם צרכים מיוחדים בכיתות רגילות.

עמרם מצנע: אנחנו גם הגשנו לאחרונה הצעת חוק חדשה לנושא החינוך המיוחד, שהוא מפנים פנימה את הדו"ח שעסק בנושא החינוך המיוחד והשילוב בבתי הספר.

עמרם מצנע: לצערי הרב החוק הזה כנראה לא יקודם בכנסת הזאת, אבל זה חוק שבאמת לקח את נושא החינוך המיוחד ונתן לו חוק וחקיקה שמנסה להתמודד עם מירב הבעיות.

עמרם מצנע: הוא חוק לא פשוט ולא קל וגם יש לו משמעויות תקציביות לא קלות, אבל ההצעה לפחות קיימת ואני מקווה מאד שהיא תגיע באיזה שהוא שלב לפרקה.

עמרם מצנע: הנוהל שאנחנו מקיימים במפגשים האלה, הוא בעצם לשוחח, לדבר, לשמוע.

עמרם מצנע: זה נותן לנו בוועדה את היכולת קצת להרגיש בקצות האצבעות את השטח, כי אנחנו די מרחוקים.

עמרם מצנע: כל אחד מאיתנו בא מעשיה והרבה ניסיון, אבל פה בכנסת אנחנו קצת מרוחקים.

עמרם מצנע: גם הכנסת, כפי שאתם יודעים, זה לא גוף ביצוע אלא אנחנו אמורים להיות הפה שלכם והאוזן שלכם ולהביא לכאן דברים שבאמת מעסיקים, מטרידים.

עמרם מצנע: אני גם מאד שמח שבישיבות שלנו, לאורך כל השנתיים האחרונות, יש נוכחות מאד מאסיבית של אנשים ממערכת החינוך, גם מורים ממש מהשטח.

עמרם מצנע: זה נותן לנו את האיזון החוזר, את הפידבק הדרוש בדברים שאנחנו מנסים לעשות כאן.

עמרם מצנע: אז באמת השיח הוא חופשי, למרות שמקליטים את מה שאתם אומרים, אבל אני לא רוצה שתחששו.

עמרם מצנע: לא כביקורת, אלא באמת לספר לנו על הדברים שאתם עושים וכמובן מה הייתם מצפים מאיתנו.

עמרם מצנע: כפי שאמרתי, לנו זה נותן ראייה לתוך השטח לעומק, ולכם – מפגש – אפילו ביניכם.

עמרם מצנע: אני מניח שאתן לא נפגשות כל יום שני וחמישי.

עמרם מצנע: בתי ספר לחינוך מיוחד, באופן טבעי, הם כאלה מגדלי אור בודדים בחלק מהמקומות.

עמרם מצנע: בערים הגדולות יש קצת יותר, אבל ביישובים היותר קטנים זה מגדלור פה, מגדלור שם והמפגש הזה, אני מניח, יכול לעזור גם בתחום הזה.

עמרם מצנע: אז מי רוצה להתחיל?

עמרם מצנע: או חברי הכנסת?

עמרם מצנע: חברת הכנסת קלדרון?

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: באנו לשמוע.

מסעוד גנאים: נדמה לי, שנינו, אני וחברת הכנסת קלדרון מרקע חינוכי, נכון?

מסעוד גנאים: היית מורה?

רות קלדרון: כן.

מסעוד גנאים: גם אני הייתי מורה.

מסעוד גנאים: אז באנו להקשיב ולשמוע ואחר כך אם יש לנו משהו לומר, נגיב.

עמרם מצנע: אז בבקשה.

עמרם מצנע: מי מתחילה?

מסעוד גנאים: או מתחיל.

מסעוד גנאים: יש ארבעה או שלושה.

עמרם מצנע: מי הכי מהצפון?

עמרם מצנע: אורנה, את?

עמרם מצנע: קריית שמונה, אין יותר צפונה פה מקריית שמונה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גלית אמסלם: אז שמי גלית אמסלם, אני מנהלת את בית הספר אופקים בחיפה, בית ספר לילדים עם נכויות מוטוריות שנמצא די במרכז העיר חיפה.

<גלית אמסלם: אני רוצה להעלות את - - -

עמרם מצנע: אני מכיר את בית הספר, אבל תסבירי מה האופי של בית הספר, הרי לכל בית ספר לחינוך מיוחד יש פרופיל אחר.

<גלית אמסלם: נכון, אז אני אספר קצת.

<גלית אמסלם: זה בית ספר לילדים שרובם יושבים על כסאות גלגלים, חלקם הולכים ונעזרים בהליכונים.

<גלית אמסלם: זה ילדים שהלקות העיקרית שלהם בעצם היא נכות מוטורית.

<גלית אמסלם: לשם כך הם נוסעים לפעמים שעה ושעה וחצי בבוקר מצפון המחוז – מכרמיאל, עכו והכפרים בגליל ועד אפילו נתניה בדרום המחוז – יש לנו תלמיד מנתניה.

<גלית אמסלם: התלמידים מגיעים לבית הספר ולומדים עד השעה 15:30.

<גלית אמסלם: הם מקבלים את כל השיעורים, את כל מקצועות הליבה בעצם בבית הספר.

<גלית אמסלם: לומדים בהשקה לתכנית הלימודים הרגילה.

<גלית אמסלם: אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שכולם, ולא רק יוצאים מנקודת הנחה – הם ילדים ברי למידה – גם הצעירים וגם הבוגרים – הם בעלי אינטליגנציה תקינה, עד פיגור קל.

<גלית אמסלם: זה בית ספר שמגיש את התלמידים למבחני בגרות במתמטיקה עד שלוש יחידות, באנגלית עד שלוש יחידות כרגע, ספרות עד 2 יחידות, מדעי המחשב, מדעי התזונה, אומנות - הגשנו שנה אחת.

<גלית אמסלם: ברגע שתלמיד מתקדם ויכול להתקדם הלאה ואיננו יכולים לתת לו את המענה בתוך בית הספר, אנחנו משלבים אותו בבית ספר בקהילה.

<גלית אמסלם: למשל תלמידה שלנו השנה לומדת שלוש פעמים בשבוע בבית ספר עירוני א', כי זה בית ספר נגיש יחסית, ושם בעצם היא לומדת ל-4 יחידות במתמטיקה.

<גלית אמסלם: זאת אומרת אנחנו נותנים את המענים ותופרים בעצם באמת חליפה מתאימה לכל תלמיד בהתאם ליכולות שלו וגם לצרכים שלו.

<גלית אמסלם: זאת אומרת אנחנו בגיל 16, בהתאם לתכנית מעברים, יושבים עם התלמיד ועם משפחה שלו ובונים לו את האופק שלו, העתידי.

<גלית אמסלם: אם אנחנו מוצאים שהאופק העתידי של תלמיד הוא מבחינה לימודית אקדמית השכלתית, שם זה התחום החזק שלו ומוטורית הוא לא כל כך יכול להשתלב בחברה, מוטורית הוא לא עמלני, הוא לא יכול להיות יצרן, אז אנחנו הולכים איתו באפיק הזה ואיתו בונים לו את החזון האישי שלו והוא מתנסה במהלך השנים, ה-5 שנים שנותרות לו בבית הספר – איך שאפשר.

<גלית אמסלם: זאת אומרת הוא מגיע לאוניברסיטת חיפה, הוא מגיע למכללת תלתן.

<גלית אמסלם: אלה המקומות שבינתיים יצרנו איתם קשרים, תלמיד מתנסה בהם ממש עד לרמה של סמסטר.

<גלית אמסלם: אנחנו פונים לפעמים ומבקשים ומאשרים לנו להתנסות אצלם סמסטר אחד, ואישרו לנו, באמת, בהתנדבות, וזה משהו שהוא אינו מובן מאליו ומאד מוערך.

<גלית אמסלם: ואז בעצם איתו אנחנו עוברים איזו שהיא כברת דרך ובונים יחד עם הקהילה.

<גלית אמסלם: למשל בקריית אתא יש איזה שהוא מתנ"ס, שבנה עבור תלמידים כמו שלנו כל מיני התאמות, שבהם הם למדים מאיתנו איך לעשות התאמות טכנולוגיות, טט"ח וכל מה שנדרש על מנת שהם יוכלו להגיש את התלמידים שלנו, עד גיל 30, להכין אותם והם באים להיבחן אצלנו בבית הספר.

<גלית אמסלם: זה בנושא הבגרויות, אבל לא כולם במסלול של בגרויות.

<גלית אמסלם: יש לנו תלמידים אחרים שהם במסלול עמלני.

<גלית אמסלם: זאת אומרת שלהם צריך לפתח את הכישורים החברתיים, את היכולת שלהם להתנהל בצוות ואז הם יוצאים ליום עבודה, יום התנסות בקהילה, גם, בהתאם לחזון אישי.

<גלית אמסלם: למשל, יש לנו תלמידה שרוצה לעבוד במשרד עורכי דין כשהיא תהיה גדולה, בחזון שלה.

<גלית אמסלם: אז אנחנו משלבים אותה במשרד עורכי דין.

<גלית אמסלם: יש לנו תלמיד שרוצה להיות צייר, למרות הנכות המוטורית שלו – הוא מצייר בכף הרגל, אבל הוא מחונן.

<גלית אמסלם: הוא פשוט מצייר מדהים.

<גלית אמסלם: אז שדכנו אותו לצייר בקסטרא, בחיפה, ואז הוא יורד ולומד ממנו איך עובד צייר, מה עושה צייר, איך מתמודדים עם מכירה על ציורים.

<גלית אמסלם: מה שחשוב לנו: אני מנהלת את בית הספר 8 שנים.

<גלית אמסלם: אני הגעתי מחינוך של ילדים עם הפרעות התנהגות.

<גלית אמסלם: ילדים מאד נורמטיביים בהתנהלות שלהם.

<גלית אמסלם: כשהגעתי לבית הספר ראיתי את התלמידים שלנו, שהם מאד-מאד נורמטיביים.

<גלית אמסלם: זה שהם יושבים בכיסאות גלגלים, זה לא יכול למנוע מהם להתקדם.

<גלית אמסלם: זה לא יכול להיות שאנחנו לא נקבע להם מטרות, יחד איתם, לגבי העתיד שלהם.

<גלית אמסלם: זה לא שלמורה יש את האוטונומיה לבוא ולהחליט ולהגיד אני מכיר מה הוא רוצה, אני יודע מה טוב לו.

<גלית אמסלם: אין דבר כזה.

<גלית אמסלם: אסור שזה יקרה.

<גלית אמסלם: העולם שלהם לא יכול להיות תלוי בנו, רק בנו, כי אנחנו יודעים מה טוב בשבילם, כי אנחנו נחליט.

<גלית אמסלם: אין דבר כזה.

<גלית אמסלם: ולכן אנחנו חושבים היום, אני חושבת ואני מדברת בשם בית הספר שלי, בשם הצוות שלי, שכן להציב ביחד עם התלמיד מטרות עבורו.

<גלית אמסלם: חייבים להציב מטרות.

<גלית אמסלם: חייבים.

<גלית אמסלם: אי אפשר להתנהל ולדשדש באפלה.

<גלית אמסלם: אתה לא יכול להתנהל, אתה לא יכול לקדם אותם ככה.

<גלית אמסלם: אנחנו בנינו עבור התלמידים שלנו שלושה ימי לימוד שהם ימים אינטנסיביים, שהצוות הפרה-רפואי נכנס לתוך כיתת הלימוד ושם הוא נותן מענה.

<גלית אמסלם: אם הילד צריך לעמוד בעמידון – הוא עומד בשיעור מתמטיקה בעמידון.

<גלית אמסלם: זאת אומרת שילדים לא יוצאים.

<גלית אמסלם: זה לא כמו מרכז טיפולי שהם באים, מקבלים טיפולים וחוזרים הביתה.

<גלית אמסלם: לא.

<גלית אמסלם: שלושה ימים הם לומדים באופן אינטנסיבי, שיטתי – מתמטיקה ושפה.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: מה הם הקשיים שאת נתקלת בהם?

<גלית אמסלם: אנחנו מצאנו לאחרונה, אני נחשפתי לקשיים.

<גלית אמסלם: הקשיים שעומדים בפנינו הם: קודם כל זה ריבוי צוות.

<גלית אמסלם: 60 אנשי צוות שמתוכם - - -

עמרם מצנע: על כמה ילדים?

<גלית אמסלם: על 90 תלמידים בבית הספר.

<גלית אמסלם: לא כולם בבת אחת באותו יום בבית הספר.

<גלית אמסלם: זה מתחלק כמובן.

עמרם מצנע: הצוות לא כל יום כולם.

<גלית אמסלם: הצוות, בדיוק.

עמרם מצנע: כמה משרות זה?

<גלית אמסלם: זה 90 משרות, מתוכן 56 של משרד החינוך.

<גלית אמסלם: חלקיות.

<תמי מנור: אבל זה לא יצא 90 אנשי צוות עם משרות מלאות, זה יוצא בערך 40 משרות מלאות.

<תמי מנור: יש כאלה שהם עובדים פרה-רפואיים, עובדים בבית ספר כזה או אחר.

<תמי מנור: אני רק אציג את עצמי, תמי מנור, מנהלת בית ספר גניגר.

<גלית אמסלם: רציתי רק לסיים להגיד את הקשיים שלי ואחר כך את תדברי.

<גלית אמסלם: סליחה.

<גלית אמסלם: הקשיים שעומדים בפני היום הם שהיות וההתייחסות שלנו - - -

עמרם מצנע: רגע, 90 ילדים זה כי זה כושר הקליטה שלך?

עמרם מצנע: או שזה מה שיש?

<גלית אמסלם: לא, זה כושר הקליטה וגם יש יותר פניות, אבל אנחנו לא יכולים לקלוט מעבר.

עמרם מצנע: זאת אומרת 90 ילדים זה גודל ה - - -

<גלית אמסלם: זה המקסימום שאפשר לקלוט מבחינתנו כדי לתת מענה באמת אופטימאלי, כשכל ילד עומד בעמידון שלוש פעמים בשבוע, כשכל ילד הולך הליכה טיפולית, כשכל ילד מקבל איש צוות שעוזר לו בהאכלה טיפולית.

<גלית אמסלם: זאת אומרת כדי שזה יהיה באמת כמו שצריך.

<גלית אמסלם: הקשיים שאנחנו נתקלים בהם זה קודם כל ריבוי צוות, שמעבר לזה שזה ריבוי דעות וזה יכול להפרות ולתת איזו שהיא חשיבה מעבר, זה המון-המון ידע שמסתובב, המון ידע.

<גלית אמסלם: המון-המון ניירת פדגוגית שמסתובבת.

<גלית אמסלם: זה תכנית לימודים אישית ותכנית לימודים כיתתית ותכנית לימודים קבוצתית - אם הוא לומד גם בקבוצות למידה וזה תכנית לימודים בית ספרית וזה המון-המון ידע פדגוגי, כשבסופו של דבר הוא מסתכם – אז או שאנחנו בית ספר ירוק כאילו, כי כל הניירת הזאת הולכת לאיזה שהן תיקיות שנמצאות סגורות בחדר של עובדת סוציאלית, או בכיתה, במקרה הטוב.

<גלית אמסלם: אני לא בטוחה כמה מעיינים בהם, כמה אנשי צוות יודעים כמה המטרה הטיפולית או המטרה החינוכית באמת מותאמת לכל ילד.

<גלית אמסלם: באמת-באמת, בכנות.

<גלית אמסלם: זאת אומרת כן מתקיימת ועדה או אסיפה פעם בשנה, פעמיים בשנה של תכנית לימודים, אבל אם אנחנו רוצים שזה יהיה חי וזה יהיה אמיתי, אז אנחנו צריכים למחשב את הדברים.

<גלית אמסלם: אני מצאתי איזו שהיא תכנה שמאפשרת לי לסייע בנושא הזה שאיש צוות יכול לשבת בבית ולדעת מה נעשה עם כל ילד ואז זה בעצם מסנכרן אותנו, זה מאד עוזר לנו.

<גלית אמסלם: יש שיח סביב זה.

<גלית אמסלם: זה הקושי וזה היה הפתרון שמצאתי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אני ביקשתי מאורנה מקריית שמונה, כשביקרתי בבית הספר, שהם יציגו יותר מאוחר פיתוח שלהם, אורנה ואמנון, איזה שהוא פיתוח, דבר שנראה מאד מאד יעיל ומאד מעניין.

עמרם מצנע: בואו נתקדם.

עמרם מצנע: בבקשה.

<מיכל שילה-ברלב: שלום, אני מיכל, מנהלת בית ספר לילדים אוטיסטיים עם קשיים מורכבים.

<מיכל שילה-ברלב: אוכלוסייה שונה מאד מבית הספר של גלית.

עמרם מצנע: איפה בית הספר?

<מיכל שילה-ברלב: בין עין המפרץ לכפר מסריק, במתחם נעמן, שיש בו שלושה בתי ספר שעובדים במרחב חינוכי משותף.

עמרם מצנע: שלושה בתי ספר לחינוך מיוחד?

<מיכל שילה-ברלב: לא.

<מיכל שילה-ברלב: יש בית ספר לחינוך מיוחד עם קשיים מורכבים – זה אנחנו, בית ספר לילדים לקויי למידה – בית ספר גלים, ובית ספר גוונים – בית ספר רגיל.

<מיכל שילה-ברלב: הכל תחת מועצה אזורית מטה אשר, כשיש קשרי עבודה וקשרים מאד - - -

עמרם מצנע: שאני לפות אבין, הילדים שלך בבית הספר הם פחות או יותר מה שמקבל בית ספר עופר, בחיפה?

<מיכל שילה-ברלב: דומה, כן.

<מיכל שילה-ברלב: אנחנו גם במסגרת על אזורית של כל מחוז צפון, מגיעים תלמידים ממקומות רבים במחוז צפון, בגלל המורכבות שלהם ובגלל המענים שאנחנו מספקים, שזה הייעוד שלנו.

<מיכל שילה-ברלב: אני מרחיבה קצת את מה שגלית אמרה – רוב התלמידים שלנו לא ייגשו לבגרות והם לא יכולים להתבסס במידה רבה על תכנית הלימודים הרגילה.

<מיכל שילה-ברלב: אנחנו כן עוסקים בתחומי הליבה של החינוך המיוחד.

<מיכל שילה-ברלב: אנחנו חייבים לתפור חליפה – בדומה לרוב בתי הספר לחינוך מיוחד – לתפור חליפה מאד מדויקת, אישית לכל תלמיד, בגלל שהצרכים של התלמידים שלנו הם מאד מאד יוצאי דופן באופן כללי, גם בתוך החינוך המיוחד.

עמרם מצנע: אני מבין שעניין תפירת החליפה הוא בעצם נוהל מחייב של משרד החינוך.

<מיכל שילה-ברלב: נכון, נכון, אבל יש אוכלוסיות של ילדים עם לקות שיכולים לעבוד קצת יותר דומה, מאד דומה לילדים נורמטיביים, או יכולים לעבוד בקבוצה ובסיס העבודה שלהם בקבוצה.

<מיכל שילה-ברלב: הרבה מאד ילדים אוטיסטים, בסיס העבודה שלהם, הצורך המרכזי שלהם הוא צורך פרטני ומאד קשה לתלמידים שלנו לעבוד בקבוצה.

<מיכל שילה-ברלב: זה מציג הרבה בעיות או קשיים אחרים וזה חלק מהתפקיד שלנו להתנהל איתם.

<מיכל שילה-ברלב: אני כן רוצה להתרכז בעניין של התכנית הפדגוגית ובעצם בחוויה שלנו אנחנו חיפשנו פתרון לארבעה דברים: אחד, זה שתהיה תכנית, אמורה להיות בכל בית ספר – תלב"ס – תכנית לימודים בית ספרית מתווה, אבל כזו, שכמו שגלית אמרה – תהיה חיה.

<מיכל שילה-ברלב: לא תהיה מתועדת בתוך ספר רב פרקים, שאתה פוגש אותו פעם בשנה או יותר או פחות, אלא תהיה חלק מההבנה כמעט היומיומית של צוות בית הספר, בעיקר של המורים המובילים את התכנית הפדגוגית.

עמרם מצנע: תגידי, עד כמה יש מפגשים של מנהלות בתי ספר מהסוג שלך, שאתן מפרות אחת את השנייה?

<מיכל שילה-ברלב: יש מעטים.

<מיכל שילה-ברלב: לצערנו, יש מעטים.

<קריאה: בחיפה יש הרבה.

<מיכל שילה-ברלב: לא, הוא שואל לגבי בתי הספר האלה.

עמרם מצנע: לא, אבל גם בחיפה יש בסך הכל בית ספר אחד והוא שונה לחלוטין מאחרים.

<מיכל שילה-ברלב: בתי ספר לילדים אוטיסטיים נפגשים לא מספיק.

<מיכל שילה-ברלב: יש גם בעיות לוגיסטיות – מרחקים מאד גדולים - זה בכל הארץ.

<מיכל שילה-ברלב: יש יחסית מעט בתי ספר.

עמרם מצנע: אז מאיפה את למדת?

<מיכל שילה-ברלב: אז אני רוצה רגע לקשר את השאלה שלך לארבעה דברים האלה, שבעיני היה כדאי לנסות לקדם אותם.

<מיכל שילה-ברלב: אחד, זה באמת היכולת לעשות התאמה לתלב"ס ושהתלב"ס יהיה חי ונוכח בחיי בית הספר.

<מיכל שילה-ברלב: הוא גם היום נוכח בחיי בית הספר, לעשות את זה בצורה עוד יותר מעמיקה ומלאת פרטים, ככה שזה יהיה משופר, עוד יותר טוב.

<מיכל שילה-ברלב: חלק מהעניין של התקשוב כמובן נותן אפשרות כזאת.

<מיכל שילה-ברלב: הדבר השני זה להצליח לאורך זמן, לארגן את החומרים הפדגוגיים של כל תלמיד.

<מיכל שילה-ברלב: זה המון-המון מידע בהמון תחומי חיים.

<מיכל שילה-ברלב: זה לא רק תחומי לימוד.

<מיכל שילה-ברלב: תחומי הליבה של החינוך המיוחד קשורים בתחומי חיים.

<מיכל שילה-ברלב: כשורי חיים זה תחום ענק שבתוכו יש המון-המון פרקים לגבי כל תלמיד והמון פרטים, שאנחנו רוצים גם לאגום אותם, גם להצליח לעקוב אחריהם וגם להצליח לנתח אותם, כדי לראות מה אנחנו יכולים לעשות בשנה הבאה טוב יותר.

<מיכל שילה-ברלב: אז האיגום של החומרים הפדגוגיים של כל תלמיד זה Issue, כי יש לו המון חומרים, זה לא רק מבחן 4 פעמים במתמטיקה.

<מיכל שילה-ברלב: זה לא מסתכם בזה והשינויים יכולים להיות אחת ליום.

<מיכל שילה-ברלב: לחודש יש נוהל עבודה אחר בגלל כל מיני דברים, אני לא אפרט, אבל זה המון מידע והמידע הזה חשוב שהוא יהיה מאורגן בצורה כזו שמצד אחד הוא יהיה נגיש מספיק לאנשים מורשים.

<מיכל שילה-ברלב: זה לא אומר שכל אחד בארגון ניגש לזה, אבל שתהיה נגישות לחומרים מצד אחד.

<מיכל שילה-ברלב: אפשר יהיה להשפיע עליהם, זאת אומרת לעדכן אותם בזמנים מתאימים, לפי החלטה שלנו וגם לעקוב אחריהם לאורך זמן, לאסוף אותם, לנתח אותם ולשפר את היכולת שלנו לבניית התכנית לשנה הבאה או לחצי השנה הבאה וכו'.

<מיכל שילה-ברלב: זה הדבר השני.

<מיכל שילה-ברלב: הדבר השלישי, זה גם מחייב גמישות.

<מיכל שילה-ברלב: בתוך האוכלוסייה של התלמידים עם הלקויות המורכבות מהתחום של האוטיזם, בגלל שכל תלמיד הוא כמו כיתה ואני אומרת את זה ככה – כל תלמיד הוא בעצם כיתה.

עמרם מצנע: כמה תלמידים בבית הספר?

<מיכל שילה-ברלב: 84.

<מיכל שילה-ברלב: אנחנו 11 כיתות.

<מיכל שילה-ברלב: אנחנו זקוקים שהמערכת הזאת גם תאפשר לנו גמישות והיא לא תהיה רק סכמתית וזה חלק ממה שאנחנו זקוקים לו.

<מיכל שילה-ברלב: הדבר הנוסף, זה שיש המון חומרי למידה וזה מתחבר רגע לשאלה שלך על הקשרים בין בתי הספר.

<מיכל שילה-ברלב: כל בית ספר מייצר כמות חומרי למידה מותאמים, אדירה, אני חושבת, נכון?

<מיכל שילה-ברלב: אני לא טועה?

<קריאה: זה אחד הקשיים.

עמרם מצנע: וכל אחד עושה את זה לעצמו.

<מיכל שילה-ברלב: וכל אחד במידה מסוימת לפעמים ממציא את הגלגל מחדש, כי יש קושי לוגיסטי מאד גדול לאגם או לשתף בחומרי למידה, שהם לא קשורים אפילו בתהליך האישי של התלמיד.

<מיכל שילה-ברלב: ואנחנו חיפשנו אפשרות לקשור לתוך הניהול הפדגוגי הזה, של התיק של התלמיד, גם את חומרי הלמידה האישיים שלו לאורך זמן, כי אתה יכול לראות ככה את המעקב של התהליך שלו, אבל גם חומרי למידה שהם כלליים - שכלל המערכת או כלל בתי הספר בתחום שלנו - יוכלו ליהנות מהם.

<יעל אביטל: אני רוצה להגיד משהו – זה תלוי מחוז.

<יעל אביטל: אני לא רוצה להתפרץ, שמי יעל אביטל, אני מתנהלת בית ספר המעיין, זה האוכלוסיות המורכבות ביותר.

<יעל אביטל: בית הספר נמצא בעין כרם, למעלה, בין הכנסיות, בין המנזרים.

<יעל אביטל: מקום מאד מיוחד שמשרת את שלוש הדתות.

<יעל אביטל: צוות רב תרבותי, גם בצוות וגם בתלמידים.

מסעוד גנאים: המנהלת, תזהרי עם שלוש הדתות, בימים האלה.

מסעוד גנאים: תזהרי.

<יעל אביטל: לא, לא, דווקא אצלנו זו הבועה היפה ביותר שיש.

<יעל אביטל: אנחנו יכולים לתת דוגמא.

מסעוד גנאים: ימים לא קלים לצערי.

<יעל אביטל: למרות שהימים לא קלים, אנחנו עדיין מייצרים ומייצגים חברה טובה עם הרבה כבוד ל - - -

עמרם מצנע: אני מבין שגם באופקים יש ילדים נוצרים ומוסלמים, בגניגר.

<תמי מנור: גם בגניגר, נכון.

עמרם מצנע: וחרדים.

<קריאה: ברוב בתי הספר, בתי הספר בחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: אתה יודע מה, מסעוד גנאים, אני אגיד לך - - -

מסעוד גנאים: נו, בחיפה זה עולם אחר.

מסעוד גנאים: אני מכיר.

עמרם מצנע: זה לא בא ממקום פוזיטיבי, נקרא לזה כך.

עמרם מצנע: זה בא מכך שחלק מהקהילות לא כל כך איכפת להן מה קורה עם הילדים האלה ואם יש איזה מקום – מה טוב.

<קריאה: אבל זה מייצר משהו וחשוב להדגיש את זה.

עמרם מצנע: זה נכון.

<מיכל שילה-ברלב: זו שותפות הגורל של הילדים, באמת.

עמרם מצנע: את צודקת מאד, זה מייצר משהו מאד - - -

<יעל אביטל: אחר כך ממחוז ירושלים גם נוכל לדבר, אבל רציתי לומר שמה שנאמר על ידי גלית וגם על ידי מיכל, אני מרגישה שזה קצת תלוי מחוז, כי אצלנו הדברים שנאמרו הם מאד מאורגנים, מסודרים.

<יעל אביטל: יש את העניין של עבודה משותפת בין המנהלים, בין המפקחות.

<יעל אביטל: החומרים – כל חומר עובר, יש לנו אתר כללי.

<גלית אמסלם: אני חושבת שברמה של מחוז צפון יש עבודה שיתופית רבה.

<גלית אמסלם: אני לא חושבת שזה המהות.

<גלית אמסלם: זה לא המהות של הדברים ש - - -

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<עדנה זמיר: אני רציתי להגיד משהו.

<עדנה זמיר: שמי עדנה זמיר, אני מנהלת מתי"א, בית ספר לחינוך מיוחד וירטואלי.

<עדנה זמיר: גם המתי"א שלי, היא מתי"א מעורב למגזר הערבי והיהודי.

עמרם מצנע: איפה היא?

<עדנה זמיר: טירת כרמל, חוף כרמל.

עמרם מצנע: אה, שם זו הפינה החיפאית.

<עדנה זמיר: ואני גם פיילוט דורנר, אז אני מזדהה עם כל מה שאמרת, גם דיברנו על זה פעם.

<עדנה זמיר: אני רוצה להגיד את הבעיות של המתי"אות, בניגוד לבתי ספר לחינוך מיוחד שהם יחידה אחת, שהמנהל בא בבוקר, רואה את כל הצוות שלו, רואה את כל התלמידים שלו, וגם שם הבעיות שככה חברותי העלו הן מאד גדולות.

<עדנה זמיר: במתי"אות הבעיה היא עוד יותר גדולה.

<עדנה זמיר: אני מנהלת ממלכה ענקית, רק שכולם מפוזרים אצלי בכל האזור.

<עדנה זמיר: שנית, אני מדברת על גנים לחינוך מיוחד, אני מדברת על כיתות לחינוך מיוחד בתוך בתי ספר רגילים, אני מדברת על - - -

עמרם מצנע: המתי"א היא בעצם יחידת מטה.

<עדנה זמיר: לא, המת"יא מוגדרת במשרד החינוך כבית ספר לחינוך מיוחד, עם סמל מוסד, אבל המתי"א הוא ארגון פדגוגי מקצועי שאמור לתת מענה לכל אוכלוסיות החינוך המיוחד באזור השירות שלה.

עמרם מצנע: כן, אבל עוד פעם, אני רוצה להבין.

עמרם מצנע: יש תחת שליטתך או תחת ניהולך, פיקוח שלך, כיתות חינוך מיוחד בבתי ספר רגילים - - -

<עדנה זמיר: נכון.

עמרם מצנע: וילדים משולבים.

<עדנה זמיר: יש תחתי גנים לחינוך מיוחד בכל האזור – יש לי 12 גנים יהודים וערבים לאורך האזור, יש לי 38 כיתות חינוך מיוחד בתוך בתי הספר הרגילים, ילדי שילוב – אני לא רוצה לספור כמה יש לי ויש לי ילדים דיפרנציאלים, שזה הילדים עם הלקויות המאד ספציפיות.

עמרם מצנע: אבל לכל אחד מהילדים או מהכיתות יש את בעל הבית שלו.

<עדנה זמיר: יש את מנהל בית הספר שלו.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: המת"יא הוא גוף מטה יותר.

<עדנה זמיר: הוא גוף מטה.

עמרם מצנע: את לא עוסקת יום יום מול הילד, כפי שעוסקים בבתי הספר.

<עדנה זמיר: ממש לא, אבל אנחנו אחראים על הליווי המקצועי והפדגוגי של כל המורים והגננות באזור שלנו.

<עדנה זמיר: זאת אומרת כל הפיתוח המקצועי של כל אנשי החינוך המיוחד, בין אם הם רשומים בתקן שלי או בין אם הם רשומים בתוך בתי הספר, המתי"א אחראית.

<עדנה זמיר: עכשיו, דווקא בניגוד לבית ספר, שהילדים יכולים להתחיל מגיל כזה עד גיל 21, המשמעות של מתי"א זה האחריות על המעברים של הילדים.

<עדנה זמיר: אנחנו מלווים את הילד מהגן לבית הספר היסודי, לחטיבה ולתיכון.

<עדנה זמיר: אני לא רוצה לחזור על כל מה שהחברות אמרו, אבל האג'נדה של החינוך המיוחד – כולנו מכירים אותה, כולם יודעים פה מה זה תל"א, כולם יודעים מה זה תלב"ס, התכנון של התכנית של הילד, הביצוע שלה, המעקב וההערכה - שכל יחידה עושה את זה ועושה את זה מאד יפה.

<עדנה זמיר: בנושא של המעברים אנחנו מוצאים את עצמנו, ברגע שהילד עובר מגן לבית ספר – הוא הגיע למקום חדש, כולם פתאום מתחילים לראות אותו מחדש - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, זו אחת הטענות שעולות מהורים, שזה הכל מחדש ולמה אין את העברת החומרים והידע.

<עדנה זמיר: נכון, נכון.

<עדנה זמיר: עכשיו יש את החוק של זכויות התלמיד שיש איסור בהעברת מידע וכו' וכו'.

עמרם מצנע: גם במקרים האלה?

<עדנה זמיר: בוודאי.

<קריאה: לא, אם הם חותמים על סודיות אז לא.

<קריאה: ברגע שהורה חותם על סודיות אין בעיה.

<עדנה זמיר: נכון.

<עדנה זמיר: אנחנו מנהלים סביב ההורים - - -

<מימי פלצ'י: סליחה שנייה, שמי מימי פלצ'י ואני מפקחת ארצית באגף לחינוך מיוחד.

<מימי פלצ'י: אתה בהחלט צודק בשאלה שלך.

<מימי פלצ'י: אנחנו מחויבים לחוק לשמירה על חוקיות ועל כן להורה ניתנת האפשרות לחתום על ויתור של הזכות הזו כדי לדייק.

<מימי פלצ'י: אנחנו בהחלט בכפוף לחוק, לשמירה על פרטיות וחיסיון.

עמרם מצנע: חוק זה חוק, אבל זה מעניין.

<מימי פלצ'י: לחלוטין, כן.

<עדנה זמיר: אנחנו שומרים חוק ואנחנו עושים את זה.

<עדנה זמיר: יש כל מיני דרכים.

עמרם מצנע: סתם כדי לסבר את האוזן, איזה אחוז הורים לא רוצים לתת לכם את האפשרות להעביר את החומרים?

<מימי פלצ'י: אני חושבת שזה גם נוגע במאפייני אוכלוסיות שונות.

<מימי פלצ'י: אני בעברי כמנהלת תלמידים עם הפרעות התנהגות, למשל באוכלוסייה הזו יש רצון עז של הורים שהמידע לא יעבור, מהחשיבה שלילד תינתן האפשרות להתחיל פרק חדש ללא - - -

עמרם מצנע: לא, אבל ילד שיש איתו איזה שהוא סל של שילוב – נקרא לזה לצורך העניין – אז הוא כבר עם החותמת הזו של ילד מחינוך מיוחד.

<מימי פלצ'י: כן ולא.

<מימי פלצ'י: יש פרטים מסוימים שאתה יכול לשמור ועדיין כמובן לאפשר את השירות.

<מימי פלצ'י: הוא אולי צבוע כבוגר של, אבל ברזולוציה של הפרטים, עדיין ההורים ממש – קשה לי לומר את המילה – אבל נלחמים לעשות ככל שניתן לשמור על הזכויות.

<מימי פלצ'י: יש ויש כמובן, אבל אני חושבת שזה תלוי אוכלוסייה.

<מימי פלצ'י: יש אוכלוסיות שכמובן גם ב-Mind שלהם מאד ברור הצורך.

עמרם מצנע: כן, אני מכיר את הבעיה הזו של ההפנמה שהילד זקוק לעזרה.

<מימי פלצ'י: נכון.

<עדנה זמיר: אני מנהלת מתי"א מאד ותיקה ואני חושבת שזו איזו שהיא תרבות שמתנהלת.

<עדנה זמיר: ברגע שלהורים יש אמון במערכת ויש את הקשרים הבין אישיים, כמו שאנחנו מובילים אותם ואנחנו מסבירים את היתרונות האדירים שבמעבר של חומרים, אצלי אחוז מאד קטן באמת של משפחות שמנסות להעלים או מנסות לתת פתח חדש, אז אנחנו הולכים איתן כמובן, אנחנו עושים את הכל לפי החוק.

<עדנה זמיר: נגיד שהכל עובר וזה באישור והכל בסדר, אופני התיעוד בכל מסגרת הם שונים.

<עדנה זמיר: חוסר הידע המצטבר של מה הביא את הילד להצלחה, כי הוא עבד עם גננת מדהימה שהצליחה איתו נהדר והוא מגיע לבית הספר ופתאום כל בית ספר מתפרק.

<עדנה זמיר: הידע הקנוני הזה, של ההתנסויות שלנו – כי כל ילד הוא עולם חדש – הוא מאד קשה וכל פעם אני אומרת – זה תמיד מזכיר לי סוס ועגלה: פעם רצו לנסוע לאיזה שהוא מקום אז גלגלו חבית, אחרי זה חיברו לה סוס והיא התקדמה והיום אנחנו כבר נוסעים – אמנון הדגים לנו איך נוסעים היום במכונית שנוסעת מעצמה בדרך.

<עדנה זמיר: העקרונות של התל"א - ואני באמת מנהלת מאד ותיקה - אני מתחברת אליהם יום יום מחדש.

<עדנה זמיר: אנחנו יושבים על עקרונות מאד מאד מאד נכונים וטובים, של הגדרת מטרות, של חיבור כל אנשי הצוות לאותן מטרות.

<עדנה זמיר: האופן של היישום של העקרונות האלה – ואני שואלת את עצמי בעידן המאה ה-21, איך אנחנו עוד לא מצאנו דרך להביא את כל הדבר הזה לאמצעים הרבה יותר אפקטיביים ויעילים – גם מבחינת תכנון, גם מבחינת עבודה שיתופית של צוות, גם מבחינת דרכי הערכה לאן ילד הגיע, גם מבחינת דרכי תיעוד וגם מבחינת איך מעבירים את הידע הזה ממקום למקום.

עמרם מצנע: תאמרי לי, שאלה לגבי העובדה שאמרת שאת פיילוט של דו"ח דורנר, שזה בעצם מתן הזכות המוחלטת להורה להחליט איפה הילד שלו ישובץ, אלא אם כן זה מקרה באמת יוצא דופן.

עמרם מצנע: כמה ילדים באמת עברו מהמסגרות של החינוך המיוחד אל תוך השילוב והאם זה עובד, הדבר.

עמרם מצנע: אגב, אנחנו בוועדה עוסקים בזה די הרבה ועומדים לבקר בכמה פיילוטים כאלה, כדי לראות את זה בעיניים.

<עדנה זמיר: אין לכם הרבה.

עמרם מצנע: לא, יש.

עמרם מצנע: יש את עירוני ירושלים - - -

<עדנה זמיר: טירת כרמל, ירושלים, חולון, מעלה אדומים.

<עדנה זמיר: אני מתחילה פיילוט שנה שלישית.

<עדנה זמיר: שנה ראשונה הייתה הכנה.

<עדנה זמיר: בשנה הראשונה אף משפחה לא ביקשה לעזוב את החינוך המיוחד ולחזור לחינוך הרגיל.

<עדנה זמיר: בשנה השנייה, המשפחות שהיו תוך החינוך המיוחד – אף אחד מהן לא ביקש לצאת.

<עדנה זמיר: מהמשפחות החדשות שהוגשו – אני תמיד צוחקת – החצי הגדול ביקש חינוך רגיל.

<עדנה זמיר: זה נפל על ילד או שניים וחצי.

<עדנה זמיר: אני חושבת שזה נבע בגלל שאנחנו יישוב קטן וברגע שלא הובטח למשפחה להישאר באות בית ספר שממנו הם יצאו, כי זו המשמעות המאד חשובה של דורנר להמשיך להיות שייך למקום שלך ולא בגלל הלקות שלך לקחת אותך למקום אחר – הורים בחרו.

<עדנה זמיר: הם היו הולכים איתו לכיתות החינוך המיוחד, אם היינו מבטיחים להם שזה יהיה באותו בית ספר, מכיוון שלא יכולנו ביישוב כזה קטן להבטיח להישאר, כי אתה לא יכול בכל בית ספר לפתוח כיתה.

עמרם מצנע: כן, זה ברור.

<עדנה זמיר: חצי מהמשפחות ביקשו חינוך רגיל.

עמרם מצנע: כדי להישאר קרוב לבית.

<עדנה זמיר: ודרך אגב, היום, במהלכה של שנה מתוך החצי הזה, לפחות ארבע משפחות מבקשות לשנה הבאה כיתה לחינוך מיוחד, כי הם מבינים שהמעטפת בכיתה היא הרבה יותר רחבה, על אף התקציבים האישיים ועל אף כל מה שאנחנו עושים.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רבקה בחרי: שמי רבקה, מנהלת בית ספר מעלות באשדוד, בית ספר ממלכתי דתי עמלני, מגיל 6 עד גיל 21.

<רבקה בחרי: 14 כיתות, פיגור קל עד בינוני.

<רבקה בחרי: יש 7 כיתות פיגור בינוני ו-7 פיגור קל.

<רבקה בחרי: מטרת בית הספר לטפח בוגר שישתלב בחיי חברה וקהילה ומהרוח הזה והכיוון הזה תלמידים שלנו מקבלים הכשרה בתחום של כישורי חיים ושילוב במקומות עבודה.

<רבקה בחרי: הקושי שאנחנו נתקלים בו, דבר ראשון הוא איתור מקומות עבודה.

<רבקה בחרי: דבר שני, הסעות של תלמידים, ששם נדרש תקציב לכך והרבה פעמים על זה דברים נופלים.

<רבקה בחרי: דבר נוסף – כלים תומכים.

<רבקה בחרי: אוכלוסיית בית הספר היא מגוונת, רב בעייתית.

<רבקה בחרי: ישנם ילדים עם קשיי תקשורת ולדוגמא, אם היה להם את האייפד, אז באמצעותו ניתן לסייע להם להשתלב בתוך הקהילה.

<רבקה בחרי: תלמידים שלנו הם אם מעורבות מאד גבוהה בקהילה.

<רבקה בחרי: אנחנו משתדלים לשלב אותם ברמה עירונית.

<רבקה בחרי: בכל התכניות העירוניות שמתקיימות באשדוד בכלל תלמידי בתי הספר – אנחנו משלבים את התלמידים שלנו.

<רבקה בחרי: התלמידים משתלבים במקומות עבודה שונים, יוצאים לשירות לאומי.

<רבקה בחרי: יש גם נקודה נוספת בנושא של פרק הזמן שתלמידים נמצאים בהתנסות - יש איזו שהיא ציפייה לתגמול כספי.

עמרם מצנע: אלה שיוצאים לעבודה.

<רבקה בחרי: למקומות עבודה, כשמגיעים לשלב שמבינים, תלמידים גם מדברים על כך שאני עובד ואני צריך להשתכר.

<רבקה בחרי: בעיקרון, רק לאחר גיל 25, עם סיום הלימודים, אז הם יוצאים למקומות עבודה ומקבלים את השכר.

עמרם מצנע: דרך אגב, זה דבר שהוא מעניין גם בהיבט של בתי הספר הרגילים, כי בתי ספר של משרד העבודה, בגילאי התיכון, הם יכולים לעבוד ולקבל כסף.

עמרם מצנע: משרד החינוך ואנחנו עכשיו מטפלים בזה, גם בהקשר של הרחבת החינוך המקצועי, שיכול להיות שזה יעזור גם שם.

<רבקה בחרי: והם נרתעים מהנושא של יחסי עובד מעביד וגם מהנושא של ביטוחים, שזה מקשה על הנושא של השילוב.

<עדנה טקסלר: רק להגיד משפט.

<עדנה טקסלר: שמי עדנה ואני מירושלים, בית ספר אלונים.

<עדנה טקסלר: הנושא של הביטוחים מהווה מכשלה מאד גדולה של התנסות הילדים.

עמרם מצנע: אבל הביטוח הכללי לא מכסה את זה?

<עדנה טקסלר: לא.

<עדנה טקסלר: כי מקומות התעסוקה דורשים שיהיו יחסי עובד-מעביר - - -

עמרם מצנע: שלא יהיה.

<עדנה טקסלר: לא, מקומות התעסוקה, כדי שיהיה ביטוח, רוצים יחסי עובד-מעביד והמשרד אינו מאפשר זאת, ואנחנו בצעם עם ילדים שלא יכולים להתנסות בגלל הבעיה הזאת.

<רבקה בחרי: כבר שנים מציינים שיש דיון בתחום הזה ויתקבלו החלטות ועדיין זה ממש לא – ואני לא רוצה לומר כמה זה - - -

<עדנה טקסלר: אין אישור.

<עדנה טקסלר: יש רק מקומות שהם מקומות של התנדבות כמו הדסה או יד שרה, רק לשם אני יכולה לשלוח.

<רבקה בחרי: יש לנו תלמידים שמשתלבים במקומות עבודה ואחר כך זה מהווה המשך ישיר לסיום הלימודים.

<רבקה בחרי: לדוגמא, מפעל אלתא שהוא שכן שלנו, כולל תלמידים רבים ויש לנו תלמיד שכבר שנה שנייה עובד מן המניין ומשתכר בזכות ההתנסות הזאת שהתאפשרה כשפתחו את השערים לתלמידים שלנו.

עמרם מצנע: חברת הכנסת קלדרון רצתה להתייחס.

רות קלדרון: אני קודם כל רוצה להגיד הרבה תודה רבה שאתם עושות ועושים את זה.

רות קלדרון: בסערה הזאת, שמתרחשת פה, שהיא הרבה מאד מלמעלה, יש כאן משהו שממש נותן אדמה, נותן קרקע וגם אתם כל הזמן אומרים הילדים שלנו, הילדים שלנו – זו הרגשה כל כך טובה.

רות קלדרון: זה מאד יפה, מרגש, תודה רבה.

רות קלדרון: רציתי לומר שחברת הכנסת קארין אלהרר ביש עתיד, הצליחה אתמול סוף סוף – היא עובדת על זה משנת 2009 – לשלב 3%.

רות קלדרון: כלומר, עובר חוק ש-3% מהשירות הציבורי יהיו אנשים בעלי מוגבלויות.

עמרם מצנע: זה עבר אתמול בקריאה ראשונה.

רות קלדרון: זה הישג עצום שזה מנוסח וזה ישנו ושיש חזון כזה.

רות קלדרון: כמו שאמרת בהתחלה, צריך קודם כל חלום או תכנית.

רות קלדרון: זאת שאיפה מאד יפה בשביל הציבור וגם אתמול התקבל - אני לא יודעת אם זה חוק או תקנה – תוספת של עוד 1,000 שקלים למשפחה עם ילד עם נכות קשה.

רות קלדרון: אני חושבת שיותר ויותר מרגישים בכנסת ובוועדה הזאת, שהכנסת רואה את המשפחות ואת הילדים ואת המורים והמורות.

<רבקה בחרי: צריך לראות גם את המסגרות, כי הרבה פעמים התקציבים מגיעים למשפחה, אבל הם לא נותנים מענה ישיר - - -

רות קלדרון: ...

רות קלדרון: כשיושב ראש הוועדה כתב את העניין, זה דבר מאד מעשי.

רות קלדרון: דבר שני - - -

<ריאד אלטלקאת: השאלה האם יישמו את החוקים האלה.

עמרם מצנע: הבעיה שהם עוד לא השלימו את החקיקה.

עפו אגבאריה: זה עבר קריאה ראשונה.

עפו אגבאריה: אחר כך יש ועדה, יש קריאה שנייה וכו'.

<גלית אמסלם: אבל זה לא כסף לילד.

<גלית אמסלם: זה חוק למשפחה.

<גלית אמסלם: זה כסף שניתן למשפחה, לסעוד אותה, כדי לטפל בילד חריג.

עמרם מצנע: כן, כן.

רות קלדרון: נכון.

<גלית אמסלם: זה לא תמיד מגיע ישירות.

רות קלדרון: כשאת מקבלת ילד שהמשפחה שלו מטופלת יותר, את מקבלת אותו בצעד אחד קדימה וגם את ההורים.

<אילנה פולק: אבל אין קורלציה בין הגמלה שמשפחה מקבלת לבין ההשקעה שלה בילד, ובתי ספר הרבה פעמים נושאים את הנטל אפילו בתשלומי הבסיס ויש משהו ש - - -

רות קלדרון: סליחה, אני לא רוצה להיכנס לזה, כי הכוונה היא שה-Well Being של כל הקהילה הזאת, שהיא קהילה עם צרכים מיוחדים – תראה.

רות קלדרון: אחר כך – ואנחנו מכירים את זה בכל המסגרות – כשמעבירים כסף צבוע ופתאום בצד - - -

<אילנה פולק: נכון מאד.

רות קלדרון: זאת בעיה שנייה.

<אילנה פולק: וזה אקוטי, כי דווקא בחינוך המיוחד ים משאבים הולכים על כל דבר שבחינוך הרגיל לא מתמודדים עם זה.

<אילנה פולק: חומרי הלמידה בבתי הספר, המורים מכינים ובתי הספר מוציאים המון כספים על ייצורם, בבית ספר רגיל – לא.

<אילנה פולק: ההורים משלמים את הכל.

רות קלדרון: ברור, ברור.

<אילנה פולק: איך שהוא החינוך הופך להיות - - -

עמרם מצנע: מה שאני רוצה להגיד, רות נתנה דוגמא ל - - -

<אילנה פולק: אני מברכת על כך, אבל אני אומרת שצריך גם לחשוב על מה קורה בעצם כשילד נמצא - - -

עמרם מצנע: ברור לחלוטין.

עמרם מצנע: אני רק אומר בואו נעשה הפרדה.

עמרם מצנע: זה חלק מהסל שמקבלות משפחות שיש בן משפחה שהוא עם נכות כזו או אחרת.

עמרם מצנע: בתי הספר לא צריכים חוק בשביל זה.

עמרם מצנע: זה תקציב משרד החינוך שמחליט איך הוא מחלק אותו.

רות קלדרון: תנו לי בבקשה לסיים, אני הקשבתי.

רות קלדרון: תנו לי לדבר שתי דקות כי אני אצטרך לצאת, אני מתנצלת.

רות קלדרון: אני חשבתי שאנחנו בשעה שבין 11 ל-12.

רות קלדרון: אני מרגישה שגם שר החינוך - שמגדל בבית ילד עם צרכים מיוחדים - מאד רואה.

רות קלדרון: גם קארין אלהרר וגם שי פירון – אצלם זה בא מתוך היכרות, אני חושבת ואני נורא מקווה שזה יישאר גם הלאה.

רות קלדרון: אני רוצה להגיד שאני עובדת בעיקר בצפון הארץ – בקריית שמונה והגולן – אני אשמח לבוא לבקר.

רות קלדרון: אני פשוט מתנצלת שאני יוצאת, אבל תודה רבה שבאתם ואנחנו כמובן, כל עוד אנחנו פה, נשמח לעשות עוד.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ריאד אלטלקאת: רציתי להוסיף נקודה לפני שאת יוצאת.

<ריאד אלטלקאת: שמי ריאד אלטלקאת, מנהל בית ספר לחינוך מיוחד מערערה בנגב - זה יישוב קרוב לבאר שבע.

<ריאד אלטלקאת: אתה מכיר, היית שכן שלנו.

עמרם מצנע: גם שלכם.

<ריאד אלטלקאת: רציתי לדבר על התקציב שעובר ממשרד החינוך גם למועצות אצלנו במגזר – הוא לא מגיע לבתי הספר.

<ריאד אלטלקאת: חלק גדול מהכסף הזה נתקע ואני לא רואה שישנם כלים - - -

עמרם מצנע: תדע לך שכסף מסומן שעובר לרשות מקומית - - -

<ריאד אלטלקאת: צבוע.

עמרם מצנע: וצבוע ולא עובר לבית הספר – זו עבירה פלילית.

<ריאד אלטלקאת: את זה אנחנו תמיד שומעים.

<ריאד אלטלקאת: עד עכשיו הכסף - - -

עמרם מצנע: אתם צריכים להביא את זה לידיעת משרד החינוך ומשרד החינוך צריך - - -

<ריאד אלטלקאת: צריך לדאוג לעקוב.

עמרם מצנע: זו עבירה פלילית.

רות קלדרון: או לעורך דין שבבת אחת יחזיר את הכסף.

<ריאד אלטלקאת: אז אני רוצה לציין משהו חשוב, חיובי, בקשר לחינוך המיוחד במגזר הבדואי ובמגזר הערבי בדרום.

<ריאד אלטלקאת: נושא החינוך המיוחד בעשור האחרון התפתח בצורה מאד מאד מדהימה ומהממת.

<ריאד אלטלקאת: יש לנו הרבה בתי ספר שנפתחו, אותרו הרבה תלמידים.

<ריאד אלטלקאת: היום גם בנו קריית חינוך בתל שבע, שכוללת בתוכה כמה בתי ספר.

<ריאד אלטלקאת: משרד החינוך גם משקיע הרבה מאד בפיתוח הצוות המקומי, כי היום מדברים על מורים מהמגזר הבדואי.

<ריאד אלטלקאת: היום גם משקיעים בפיתוח הצוות ואופי מהמגזר, וזה דברים חדשים.

עמרם מצנע: איזה אופי בית הספר שלך?

<ריאד אלטלקאת: זה פיגור בינוני וקשה.

<ריאד אלטלקאת: בית ספר שמכיל 106 תלמידים המחולקים ל-13 כיתות.

<ריאד אלטלקאת: רוב התלמידים שלי הם מהפזורה הבדואית.

<ריאד אלטלקאת: דיברנו על קרוב לבתים.

<ריאד אלטלקאת: יש לי תלמידים שמגיעים ממרחק של 100 קילומטר, זה מגבולות מצרים, ביר אד'ז, מגיעים לבית הספר.

<ריאד אלטלקאת: זה אחד הקשיים של בית הספר וזה הפן החיובי.

<ריאד אלטלקאת: אני רוצה לדבר על נושא שיש לי לגביו קשיים בבית הספר, וזה מחסור בכיתות.

<ריאד אלטלקאת: הבניין שלי מיועד לשמונה כיתות ואני קולט 13 כיתות.

עמרם מצנע: זה בית ספר שנבנה בתכנון לחינוך מיוחד?

<ריאד אלטלקאת: כן, כן, זה בית ספר שנבנה לחינוך מיוחד והוא בית ספר מאד מושקע.

<ריאד אלטלקאת: יש בו את כל התנאים לילדים נכים, אבל אני נאלץ לקלוט תלמידים שלפעמים אין לי מקום.

<ריאד אלטלקאת: אז במקום 8 כיתות יש לי היום 13 כיתות וזה מחסור גדול.

<ריאד אלטלקאת: זה דומה בכמה בתי ספר מהמגזר, במיוחד בחינוך המיוחד.

<ריאד אלטלקאת: זה בגדול.

<ריאד אלטלקאת: סך הכל מצבנו בחינוך המיוחד במגזר - - -

עמרם מצנע: איך הקשר עם ההורים, אם יש בכלל.

עמרם מצנע: אתה אומר 100 קילומטר, בטח לא רואים את ההורים.

<ריאד אלטלקאת: לא, את האמת היום, בתקופה האחרונה יש מודעות להורים וזה ייאמר לזכותם.

<ריאד אלטלקאת: היום ההורים של תלמידי החינוך המיוחד מגיעים.

<ריאד אלטלקאת: לא כולם.

<ריאד אלטלקאת: יש לנו חלק מההורים שאנחנו לא מצליחים ליצור איתם קשר טלפוני אפילו.

<ריאד אלטלקאת: יש לנו קשר עם הרווחה ועם המועצות.

<ריאד אלטלקאת: היום במגזר יש מודעות ומספר התלמידים העולה היום בבתי הספר מעיד על מודעות.

<ריאד אלטלקאת: הרי התלמידים כל הזמן נמצאים, אך לא איתרו אותם.

<ריאד אלטלקאת: היום יש מודעות.

<ריאד אלטלקאת: המורים באים לבקר בבית הספר, בודקים, שואלים.

<ריאד אלטלקאת: היום מגיע אליך הורה מהפזורה ושואל אותך על רופא, על פיזיותרפיסט ועל קלינאי תקשורת ואתה מרגיש שהוא - - -

עמרם מצנע: אתה מצליח לאייש את כל בעלי המקצוע?

<ריאד אלטלקאת: כן.

עמרם מצנע: פיזיותרפיסטים, קלינאי תקשורת?

<ריאד אלטלקאת: כן, כן, אפילו יש לנו מחסור.

<ריאד אלטלקאת: גם לי יש צוות מהמגזר היהודי, יש לי גם מורות מדימונה.

עמרם מצנע: טוב לשמוע.

<מימי פלצ'י: אפשר רק להוסיף לגבי המגזר, כמי שהייתה קצת, כמה שנים במחוז דרום.

<מימי פלצ'י: אני באמת חושבת שהמחוז עשה צעד מאד מרשים בהובלה של דניאלה מונטל שאתה מכיר.

<מימי פלצ'י: כמי שהובילה מהלך של בניית קמפוסים שבאפקט שלו, להבנתי, זה לא מחקר, אבל להבנתי בהחלט עשה השפעה על עמדות הורים בקרב המגזר והנכונות שלהם להפסיק להסתיר את הילד עם הצרכים המיוחדים מחוץ למערכת, שלא יידעו, שהם לא יתויגו והפתיחות יותר ויותר וביקרתי בבית הספר ביחד עם דניאלה.

<מימי פלצ'י: זה היה אחד הביקורים המרשימים, לראות איך הקמה של מבנה מודרני, מותאם לצרכים – עם קשיים, עם עוד מקומות שצריך למנף – מחולל איזה שהוא שינוי בקרב קהילה.

<מימי פלצ'י: אני חושבת שזה מרשים בפני עצמו.

עמרם מצנע: כן, יש בתי ספר חדישים, מודרניים, ממש ה-State of the art, אבל לא מחוברים לחשמל ולא ל - - -

<ריאד אלטלקאת: אני רק רוצה לומר עוד משפט אחד.

<ריאד אלטלקאת: אני רוצה לציין שאנחנו צריכים להזכיר גם את איסמעיל.

<מימי פלצ'י: תודה, נכון, סליחה, אתה צודק לגמרי.

<ריאד אלטלקאת: וגם בקשר לאיתור התלמידים היום.

<ריאד אלטלקאת: גם לביטוח הלאומי יש זכות בזה, בגלל שתלמיד שלא רשום במוסד לא מקבל זכויות, אז גם קצבה וכל הזכויות ולכן גם זה השפיע על ההחלטות.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה, ירושלים.

<רחל סקרוביש: שמי רחל ואני מנהלת בית הספר בית חינוך עיוורים פה בירושלים.

<רחל סקרוביש: אני רוצה לומר כמה דברים.

<רחל סקרוביש: קודם כל אני מנהלת מאד ותיקה.

<רחל סקרוביש: אני עוד הייתי מנהלת כשהיו משתמשים בקופי וכו' ובאמת אני רוצה להגיד שלא השתדרגנו, עברנו מהפכים.

<רחל סקרוביש: זו לא איזו השתדרגות שהיום אנחנו עובדים בטכנולוגיה אחרת ובצורה אחרת, אלא באמת זה ממש מהפך ברמת העבודה.

<רחל סקרוביש: אני מתחברת להרבה דברים שנאמרו כן גם ברמת המקצועיות, גם ברמה הזאת שאנחנו מומחי ידע.

<רחל סקרוביש: אני לא מרגישה שמספיק משתמשים בנו – במסגרות לחינוך מיוחד – כמומחי ידע.

<רחל סקרוביש: יש לנו ידע אדיר והיום אנחנו יודעים שבשילוב ילדים במערכות חינוך רגילות, אנחנו צברנו ידע ממש מומחה.

<רחל סקרוביש: זה מרוכז והייתי חושבת שצריך להשתמש בנו, בידע הפדגוגי שלנו ובידע הארגוני שלנו – הרבה יותר.

עמרם מצנע: תגידי, ילדים עיוורים, שזו הלקות היחידה, הם בעצם כשירים לחלוטין להשתלב.

<רחל סקרוביש: משולבים.

<רחל סקרוביש: אנחנו בבית חינוך עיוורים, כדי ליצור מצב שהם נמצאים עם קבוצת השווים – כי גם ילד שמשולב, אם הוא גר בכרמיאל והוא יחיד והוא לא עם עוד ילד עיוור - יש משמעות רגשית מאד גדולה לראות ילדים נוספים עיוורים.

<רחל סקרוביש: אז יצרנו תכנית מאד מיוחדת ומאד מצליחה, של ריכוז כל הילדים העיוורים האלה, המשולבים בבתי ספר רגילים.

<רחל סקרוביש: הם באים אלינו ויש להם תכניות של העצמה חברתית.

<רחל סקרוביש: הם באים בסופי שבוע, בחופשות, בימי חמישי ויש להם תכנית מדהימה.

<רחל סקרוביש: גם התלמידים שלי בבית הספר, שהם ברמה גבוהה יותר, יכולים להצטרף לתכניות האלה וזה כאילו שילוב בתוך שילוב.

<רחל סקרוביש: מה שאני כן רוצה להגיד ואני יודעת שעוד הרבה רוצים לדבר, אז אני לא רוצה לתפוס הרבה זמן: כל הנושא הטכנולוגי.

<רחל סקרוביש: אתם בוודאי מודעים וסיפרה קודם המנהלת – גלית, שמשלבים ילדים במקומות עבודה.

<רחל סקרוביש: גם אנחנו עושים את זה.

<רחל סקרוביש: משלבים ילדים בכל מיני מקומות בקהילה – גם אנחנו עושים את זה.

<רחל סקרוביש: קודם כל, הכל זה עניין של השתחוויה ורצון טוב ולחפש.

<רחל סקרוביש: זה צריך להיות משהו הרבה יותר מאוגד וזה לא צריך להיות רק מרצון טוב, שאנחנו, דרך קשרים כאלה ואחרים מוצאים מקומות.

<רחל סקרוביש: זה צריך להיות דברים מאד מאד מובנים וברורים.

<רחל סקרוביש: הדבר השני, יש גם עניין של המשכיות.

<רחל סקרוביש: אני מכינה תלמיד, הוא משתלב בעבודה מאד יפה במשטרה.

<רחל סקרוביש: יצרנו קשר טוב עם המשטרה, ביקשנו מהם, הוא הצליח למצוא איזו שהיא נקודה שהבאתי לשם מחשב מותאם והכל.

<רחל סקרוביש: הוא סיים אצלנו – זה נגמר.

<רחל סקרוביש: המשטרה לא תקבל אותו ואף אחד לא יקבל אותו והוא חוזר לביתו ואומרים לו – אתה צריך להיות במפעל מוגן.

<רחל סקרוביש: אז מה עשיתי?

<רחל סקרוביש: עשיתי חזון ונתתי לו תפקיד ובסופו של דבר מה קרה עם זה?

<רחל סקרוביש: דבר נוסף, כל נושא המחשוב.

<רחל סקרוביש: כשאני מספרת שאנשים עיוורים משתמשים במחשבים, בוודאי שהרבה פוערים פה ואומרים וואו, זה חזותי, איך הם עושים את זה.

<רחל סקרוביש: אז יש את כל ההתאמות.

<רחל סקרוביש: ההתאמות האלה הן יקרות מאד.

<רחל סקרוביש: אני, אם אני רוצה עמדת מחשב לעיוור, כשקניתי את העמדה – היום למזלי זה כבר יותר זול – זה עלה בסביבות 60,000 שקלים לעמדה.

<רחל סקרוביש: אני צריכה 20 עמדות כאלה בבית ספר.

<רחל סקרוביש: מי מממן לנו את זה?

<רחל סקרוביש: אז קודם כל זה מאד מאד יקר.

<רחל סקרוביש: דבר שני, כל שלוש שנים, כל ארבע שנים, הדברים משתנים.

<רחל סקרוביש: זה צריך להיות איזה משהו או בחקיקה או בצורה ברורה יותר, שהמחשב מגיע לילד בתוקף משהו – בתוקף היותו עיוור.

<רחל סקרוביש: אז אומרים שרק אם נגלה שיש לו יכולות, אז - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, בנושא של לקויות של עיוורים היה הרי בג"ץ ואנחנו עוסקים בזה בוועדה, באמת עורכים מעקב שממלאים את החלטות בג"ץ, אבל זה לוקח את הזמן שלו.

<רחל סקרוביש: זה גם לוקח את הזמן וגם, כשדיברו בבג"ץ אמרו לילדים שמסוגלים, אבל אני צריכה את המכשור הזה כדי שיהיו מסוגלים, אחרת איך הם יהיו מסוגלים?

עמרם מצנע: אוקיי.

<רחל סקרוביש: זה דבר אחד.

<רחל סקרוביש: אני רק רוצה לספר אנקדוטה.

<רחל סקרוביש: אני הייתי בהולנד וראיתי שם מסגרת לעיוורים והם סיפרו לי ששם זה בחוק.

<רחל סקרוביש: כל שלוש שנים הילד – אם הוא רוצה או לא רוצה – חייב להחליף את המכשור שלו למכשור המודרני.

<רחל סקרוביש: מה הוא עושה עם הישן?

<רחל סקרוביש: נותן למי שעוד לא מגיע לו על פי חוק.

<רחל סקרוביש: זאת אומרת אני לא אומרת, אנחנו לא הולנד ואני לא מצפה שנהיה בדיוק כמותם, אבל יש שאיפה.

<רחל סקרוביש: אנחנו עושים עבודה, באמת, יש לי צוות מדהים.

<רחל סקרוביש: אני כבר קטונתי, הצוות הוא נפלא.

<רחל סקרוביש: אנחנו עושים עבודה טובה.

<רחל סקרוביש: אני מרגישה שאנחנו צריכים את המעטפת הזאת, כדי שבאמת יהיה לפני ובתוך והמשכיות ואני מרגישה שאנחנו די יחידות כאלה מופרדות, שבאמת עושים וצריך להשתמש בזה.

<רחל סקרוביש: המומחיות שלנו היא אדירה.

<רחל סקרוביש: המקצועיות שלנו היא אדירה.

עמרם מצנע: כן, אורנה, קריית שמונה.

<אורנה קונקול: תודה, תודה.

<אורנה קונקול: אני רוצה להתחבר בדיוק לדברים שאת אמרת ובעצם למקד את הדיון בנושא שהוגדר לדיון הזה, של כלים פדגוגיים, מתוקשבים, איזה כלים לניהול פדגוגי יש לנו בעצם בבתי הספר ומה בעצם מציעים לנו ואיזה מענים אנחנו בעצם צריכים.

<אורנה קונקול: ואמרו כאן כל חברותי וכולם יסכימו, שבעצם כרגע בשטח בתי הספר מחפשים, המתי"אות מחפשות, כל ארגון בעצם מחפש איך לייעל את כל התיעוד, את כל ההמשכיות, את כל הידע הענק שמצטבר לנו סביב תלמיד והוא באמת בלתי נתפס ובלתי נשלט בכמותו.

<אורנה קונקול: אני הייתי רוצה להציג דוגמא של איזה שהוא פיילוט ניסיוני, שטרם קיבל את האישור של האגף לחינוך המיוחד להפעלה שלו, אבל הוא בעצם מראה לנו איזה יכולות כלי ניהולי פדגוגי יכול להביא לנו בדיוק כמענים לדברים האלה.

<אורנה קונקול: אני רוצה להציג לכם את זה כדוגמא, להביא את זה בפני האנשים כאן, לשאול אותם את דעתם, כמובן כדי להמשיך ולפתח את זה, על מנת שיתקבלו האישורים המתאימים וזה יוכל להיות נחלת הכלל.

עמרם מצנע: אוקיי, בואו נראה ונמשיך.

<אורנה קונקול: זו המצגת.

<נועם קוריאט: ברשותך, אני רק רוצה להגיד דבר אחד לגבי המערכת שהולכים להציג פה.

<נועם קוריאט: אני נועם קוריאט ממשרד החינוך, אני אחראי וחלק מהתפקיד שלי הוא לתת אישור לספקים שמפעילים מערכות טכנולוגיות בבתי הספר.

<נועם קוריאט: המערכת הזאת לא אושרה על ידי משרד החינוך להפעלה בבתי הספר.

<נועם קוריאט: למיטב ידיעתי היא גם לא קיבלה אישור לעשות פיילוט בבתי ספר, מאגף גורם.

עמרם מצנע: מזל שבתי ספר רבים בארץ עושים פיילוטים בלי שהם נדרשים לאישורים.

<נועם קוריאט: כן, רק חשוב לדעת שמדובר פה במידע רגיש על קטינים בחינוך המיוחד, שמוגן על ידי חוק הגנת הפרטיות ומסדי נתונים שנוצרים כתוצאה מפיילוט כזה, בלי אישור של המשרד, יש עם זה בעיה מאד מאד גדולה ובגלל זה המשרד יצר הסדרה שבמסגרתה הספק מקבל אישור להחזיק נתונים כאלה והדבר הזה לא קרה כאן.

<אורנה קונקול: אנחנו מודעים לזה ואנחנו רוצים להתמקד בעניין הפדגוגי ואנחנו כמובן נשנה בהתאם לתקנים של משרד החינוך ואם הוא ירצה לקבל את המתנה הזאת, אנחנו נעשה את כל התהליך הנדרש.

<אורנה קונקול: בבקשה, אמנון.

<אורנה קונקול: אמנון הוא זה שפיתח איתי יחד את התכנה.

<אורנה קונקול: הוא יתחיל בכמה הסברים מאד קצרים ואני אכנס בהמשך.

<אמנון זוסמן: אני איש מחשוב מאד ותיק.

<אמנון זוסמן: אני אחד מהיזמים של פרויקט גדול שנקרא - - - ואני כבר 10 שנים בעולם החינוך בכלל, וב-4 השנים האחרונות אני נשאבתי לעולם המופלא הזה של החינוך המיוחד, שיכול להוות אפילו מודלים לכל חינוך רגיל.

<אמנון זוסמן: אני נפגשתי באקראי עם אורנה וראיתי איך ארגון פדגוגי, שעטוף בכמויות אדירות של מידע, יכול להתייעל באמצעות כלים בסיסיים שבעצם לא היו קיימים בשטח, לא היו קיימים לפני 4 שנים ואפשר להגיד שגם לא קיימים היום בעולם החינוך המיוחד.

<אמנון זוסמן: אני מדבר על כלים נורמאליים.

<אמנון זוסמן: אני לא מדבר על קבצים ואני לא מדבר על אקסלים.

<אמנון זוסמן: אני מדבר על מערכת מידע שיודעת לנהל את התהליכים הפדגוגיים.

<אמנון זוסמן: אם אנחנו נסתכל מה הוא התהליך הפדגוגי, יש לנו הרבה תהליכים פדגוגיים בבית ספר לחינוך מיוחד ואתם בוודאי מכירים אותם, אבל אנחנו עשינו סדר וממש מיפינו אותם.

<אמנון זוסמן: סביב תלמיד יש מאות רבות של תהליכים פדגוגיים.

<אמנון זוסמן: סך הכל, אם תסתכלו, תשימו לב שיש סדר גודל של 10,000 שעות שהושקעו בתלמידים.

<אמנון זוסמן: יכול להיות שזה ברף העליון של האוטיזם ושל ה-C.P ואולי בפיגור הקל זה פחות, אבל זה כמויות אדירות.

<אמנון זוסמן: במהלך 15 שנה אנחנו משקיעים, המדינה משקיעה בתלמיד כמעט 10,000 שעות.

<אמנון זוסמן: זה המון המון כסף.

<אמנון זוסמן: אפשר להסתכל על זה כפרויקט.

<אמנון זוסמן: אנחנו הרי לוקחים ילד בגיל 6 ומוציאים אותו מוכשר לקהילה בגיל 21.

<אמנון זוסמן: אפשר להסתכל על זה כפרויקט לטווח ארוך.

<אמנון זוסמן: בפרויקט לטווח ארוך יש מה לנהל.

<אמנון זוסמן: כמויות האנשים שסובבים ילד כזה הם גם גדולות וכמויות הידע שנצברים סביב הפעילות הזאת היא ענקית.

<אמנון זוסמן: מיפינו את הכמויות האלה.

<אמנון זוסמן: רק כדי לסבר את האוזן – הכמויות הן כמעט במאות אלפי אפשרויות מידע.

<אמנון זוסמן: מה עוד אנחנו ראינו במיפוי הזה שעשינו לפני 4 שנים:

<אמנון זוסמן: ראינו ואתם בוודאי מכירים את זה ואני קצת אחד לך, שתהליכי האבחון והערכה הם 10%, תכנון הלימודים הוא 15%, ההוראה והלמידה עצמה הם 60%, הבקרות הפדגוגיות הן סביב 10% ותיעוד פורמאלי הוא 5%.

<אמנון זוסמן: שלבי האבחון והתכנון, או בוא נקרא לזה אותם מרכיבים שהם לא פדגוגיה, הם מהווים כמעט 40% וזה הרבה.

<אמנון זוסמן: ואת הקטע הזה אנחנו מאד מיעלים, ואיך אנחנו מיעלים את זה?

<אמנון זוסמן: אנחנו מיעלים את זה באמת על ידי זה שאנחנו הקמנו מערכת.

<אמנון זוסמן: המערכת הזאת כבר בת 4 שנים, היא עובדת 4 שנים בתהליך שהתחלנו עוד עם מנהלת האגף הקודמת.

<אמנון זוסמן: כמובן שזה לא היה בהיחבא, בניגוד למה שאתה אומר.

<אמנון זוסמן: זה אולי לא היה באישור פורמאלי, אבל המערכת הזאת די אושרה על ידי מנהלי האגף - - -

<נועם קוריאט: אני לא - - -

עמרם מצנע: אל תכנסו לזה.

עמרם מצנע: המערכת לא מאושרת.

עמרם מצנע: בוא תמשיך.

עמרם מצנע: אמנון, זה לא - - -

<נועם קוריאט: זה ממש להטעות.

<נועם קוריאט: אין דבר כזה אישור לא פורמאלי.

<נועם קוריאט: אין דבר כזה.

עמרם מצנע: הבנו.

<אמנון זוסמן: זה לא רלבנטי לדיון.

<קריאה: וחוץ מזה אנחנו באנו להעלות פה סוגיות ולא לראות את הפרויקט.

עמרם מצנע: תסלחי לי, אני קובע את סדר היום ואני חושב, אפילו רק ממה ששמעתי את המנהלות הראשונות שדיברו עד עכשיו, זה נושא מאד רלבנטי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אמנון זוסמן: כך שאם אנחנו מסתכלים על איך אפשר לייעל את התהליך, כי היו פה מנהלות שדיברו על כלים, אבל אם אנחנו מסתכלים על השדרה הניהולית שלכם, על הכלים הניהוליים של המנהלת, הכלים הניהוליים של הארגון, פשוט אפשר להרים אתכם לשמיים.

<אמנון זוסמן: אתם יכולים באמת, במהלכים לא מורכבים מבחינת עלויות, שאנחנו יודעים פחות או יותר כמה דברים כאלה צריכים לעלות – רמת הניהול, רמת השליטה, רמת הבקרה, שתיכף תראו כשאורנה תציג את הדברים, יכולה מאד להשתפר.

<אמנון זוסמן: רמת הידע שאתם שולטים על הידע של התלמיד בצורה מסודרת ומסונכרנת, כמו כל מערכת מידע.

<אמנון זוסמן: מערכות מידע תפקידן לייעל ארגון והן עושות את זה.

<אמנון זוסמן: לא צריך להוכיח את זה.

<אמנון זוסמן: אצלכם, בעולם החינוך המיוחד, אין.

<אמנון זוסמן: המערכות הסטנדרטיות שמשרד החינוך מציע, הן לא כל כך עונות על הצרכים, כפי שאם יודעים.

<אמנון זוסמן: בבקשה, אני מעביר את רשות הדיבור לאורנה.

<אורנה קונקול: אז זאת הדוגמא שאנחנו מציעים: מערכת לניהול ילדים פדגוגיים היקפיים.

<אורנה קונקול: יש לה רמות רבות.

<אורנה קונקול: אני אנסה לפרט ממש במהירות מרמה לרמה.

<אורנה קונקול: הרמה הראשונה שאתם רואים כבר כאן בציור שלפניכם, היא בעצם כל תחומי הליבה של החינוך המיוחד, שכמובן על פי החוזר של האגף לחינוך מיוחד נמצאים כאן כל התחומים של תחומי הליבה וכל אחד מתחומי הליבה האלה בעצם מפורט ברמה שאנחנו כרגע נכנסים אליה, שהיא רמת התלב"ס.

<אורנה קונקול: זאת אומרת לקחתי כדוגמא.

<אורנה קונקול: אני מראה לכם איך כל נושא ערוך.

<אורנה קונקול: כך ערוכה כל זרוע של המניפה.

<אורנה קונקול: לקחנו לדוגמא את החינוך המתמטי.

<אורנה קונקול: בחינוך המתמטי, על פי השפה הפדגוגית שאנחנו מדברים בחינוך המיוחד יש לו מטרת על ומתחתיו מפורטות המטרות למטרה ערכית, נורמטיבית וביצועית על פי תכנית לב 21 והעקרונות שלה, ואתם יודעים על מה אני מדברת.

<אורנה קונקול: מעבר למטרות, כל אחת מהמטרות מחולקות לנושאים ולפרקים, כשאנחנו בעצם רואים שכל המידע מאוגד ברמות אחת תחת השנייה.

<אורנה קונקול: כשאני ממשיכה הלאה ויורדת לרמה המלאה, אתם רואים את כל אחד מהפרקים מחולק לתת פרק, ליעדים שאפשר להעריך אותם.

<אורנה קונקול: לדוגמא: התלמיד יזהה את מקום הספרה במספר כך וכך.

<אורנה קונקול: היעדים הם בעצם בצורה שניתנת להערכה כרגע.

<אורנה קונקול: מהרמה הכללית של מטרות ירדנו לרמה של יעדים והיעדים מפורטים ברמה מאד מאד מאד ספציפיות, עד אחרון אפשרויות הפירוט – באיזו יד משתמשים, באיזה עיפרון אוחזים, ממש ברמה הכי מתאימה והיעדים נכתבו מהשטח.

<אורנה קונקול: כלומר, המורים הם אלה שכתבו את התוכן בפנים ואנחנו אוגדים את המידע שלנו ביחס לתכניות הלימודים הרגילות ועם כל הידע שמצטבר בתוך צוות בית הספר.

<אורנה קונקול: כל אחד מהיעדים האלה יוצמד לתלמיד ויוערך פעמיים בשנה בהערכה של הצוות, הערכה מסכמת.

<אורנה קונקול: כך אנחנו בעצם מנהלים את המידע.

<אורנה קונקול: יש עוד משהו מאד מאד חשוב שהעליתם כאן, שזה בעצם איפה אנחנו מאגדים את חומרי הלמידה.

<אורנה קונקול: כלומר, מעבר למה שאנחנו נותנים כאן מענה מה התלמידים, אנחנו רוצים לתת גם את המענה איך התלמיד למד את זה וכשאנחנו לוחצים על כל אחד מהיעדים האלה בלחיצת כפתור, ישנם בצד אתם רואים כאן – איזה הזדמנויות למידה הוצמדו לאותו יעד, כלומר איך המורה לימד את אותו היעד וכך מצטברת לנו ספריית הזדמנויות למידה ענקית שהיא כרגע בבית הספר שלנו, אבל אם המערכת תיפתח היא תיפתח לכל בתי הספר שלנו ויהיה לנו בעצם מאגר ענק של הזדמנויות למידה, שכמובן אפשר כל הזמן להזין.

<אורנה קונקול: היא כל הזמן מוזנת.

<אורנה קונקול: כל פעם שמורה עובד במשהו עם התלמיד, הוא מזין לדוגמה את הזדמנות הלמידה - שהתלמיד יזהה גדול וקטן – אתם רואים, זאת השפה שלנו.

<אורנה קונקול: התת"ח שאנחנו משתמשים.

<אורנה קונקול: הזדמנויות הלמידה המיוחדות שאנחנו צריכים בחינוך המיוחד – נמצאות כאן בתוך מאגר המידע הזה.

<אורנה קונקול: זאת אומרת כבר ירדנו מרמת התלב"ס לרמת היעד, לרמת הזדמנות הלמידה.

<אורנה קונקול: מה עוד אנחנו יכולים לעשות בתוך המערכת הזו.

<אורנה קונקול: לאחר שאנחנו בעצם מזהים מה הילד צריך ללמוד, אנחנו מכינים תכנית לימודים לכיתה.

<אורנה קונקול: אתם יכולים לראות שתכנית הלימודים, או שאתם לא יכולים לראות, אבל בסוגריים שם למעלה כתוב באחריות – מה היא תכנית הלימודית הזאת.

<אורנה קונקול: בדרך כלל היא שיתופית, היא לא רק של מורה אחד אלא היא מורה פרה-רפואי, מורה-מקצועי, כל מיני שיתופים בין המחנכים, שהם תוצאה של ישיבות התל"א, שממשיכות להיערך רק כשהמידע מרוכז באופן ממוחשב.

<אורנה קונקול: זה נושא התל"א או מפת היעדים כמו שאנחנו יכולים לקרוא לה, ואני מקווה שאתם יכולים לראות, מתחת כל יעד ואני מסמנת אותו כרגע באדום.

<אורנה קונקול: תחת כל יעד מצוינת קבוצת התלמידים שלומדת את אותו יעד וזה לא אותה קבוצת התלמידים שלומדת את היעד הזה.

<אורנה קונקול: כלומר, כאן יש את ההטרוגניות הכיתית, כפי שהמורה החליט אותה בישיבת התל"א.

<אורנה קונקול: איזה קבוצה, איזה ילד יישב בשתי קבוצות וכו' ואנחנו בעצם רואים את מפת היעדים.

<אורנה קונקול: מפת היעדים הזאת מחייבת את המורה בתכנון הלימודים שלו גם בביצוע בשיעור.

<אורנה קונקול: כשאני נכנסת כמנהלת לשיעור אני לוקחת מתוך המערכת את מפת היעדים שהמורה בעצמו הציב אותה, נכנסת ורואה מה קורה בשיעור ואיך הוא מתנהל והאם זה בהתאם להטרוגניות שהוא הציע וכו'.

<רחל סקרוביש: את בעצם מחברת בין התלב"ס הבית ספרית לתל"א של - - -

<אורנה קונקול: מתוך התלב"ס, מתוך ים היעדים שהצטברו בתלב"ס, מתוך מאגר היעדים נלקחים היעדים לרמת התל"ג ואחר כך לרמת התל"א או ההיפך.

<אורנה קונקול: מתוך התלמיד לרמת התל"ג לרמת התלב"ס, אבל יכולות להיות שתי אפשרויות תכנון.

<רחל סקרוביש: זה מאד מזכיר את התל"א הממוחשב בזמנו.

<אורנה קונקול: זה דומה מאד, רק שבתל"א הממוחשב לא יכולנו לעשות את הבינה הפדגוגית שכרגע אני אסביר, כי הכל ממוחשב כאן, אבל בעצם כל המידע על התלמיד ממוקד.

<קריאה: כל הרעיון התחיל מהסטנדרטים לחינוך לשוני של טובה.

<קריאה: משם זה התחיל.

<אורנה קונקול: כאן מצוינים כל המורים השותפים לאותה תכנית לימודים.

<אורנה קונקול: זאת אומרת איזה מורים גם - - -

<קריאה: כל מורה יכול להיכנס?

<אורנה קונקול: כל מורה יכול להיכנס אם הוא שותף לאותה תכנית, כן.

<אורנה קונקול: מי השותפים וכמובן ההערכה היא משותפת וכו'.

<אורנה קונקול: הכל ניתן גם לשינוי מבחינת זה שלפי הצרכים אתה יכול לשנות את הדרך שבה זה נכתב.

<אורנה קונקול: המערכת היא דינאמית לגמרי, אפשר לשנות, כל בית ספר על פי הדרך שבה הוא רואה את הדברים מתוכננים בבית הספר שלו.

<אורנה קונקול: כאן אני נותנת דוגמא לתיק טיפול, תלמיד פיקטיבי, אין פה את השמות, אז אין מה להיבהל.

<אורנה קונקול: אנחנו מראים איך מטפל לוקח את המטרה מתוך התכנית שהוגדרה בכיתה - הוא לא עובד על מטרות אחרות.

<אורנה קונקול: מתוך התכנית של הכיתה הוא לקח את המטרות וכאן הוא מתעד אותן בכל טיפול.

<אורנה קונקול: הוא מתעד כיצד הילד התקדם וככה בעצם נוצר תיעוד ארוך טווח, ארוך שנים, שיכול לתת לנו מידע על התלמיד לאורך זמן וזה מאד מאד חושב.

<אורנה קונקול: אבל מעבר לכל העניין התיעודי שאנחנו דיברנו כאן, יותר חשוב זה בעצם מה המערכת הממוחשבת נותנת לנו, מעבר ל-לעבוד על קבצי צל או דברים כאלה שאנחנו יכולים היינו לעשות את כל סידור המידע הזה עליהם.

<אורנה קונקול: היא נותנת לנו אפשרות שכשמצטברים נתונים – לנתח אותם ולהבין איך הילד למד.

<אורנה קונקול: כלומר, אם אתם תסתכלו על המכ"ם הפדגוגי הזה, ואני אקח את הביטוי שגלית השתמשה בו באחד המפגשים שלנו, שזאת התשובה שלנו כמורים לרופאים, כי הרופאים מראים לך לפעמים תמונה שאתה לא יודע מה היא, של אולטרא-סאונד או משהו כזה שאתה לא מבין מה הוא, אז בפעם הראשונה גם אתם כמובן לא מבינים מה זה, אבל זה המקצועיות שלנו כמורים, כמנהלים, לנתח את תמונת העולם של התלמיד ואת התמונה הפדגוגית שלו, ולצמוח מלהבין כיצד הוא למד.

<אורנה קונקול: חילקנו את תחומי הליבה לארבעה תחומים – הכנה לחיים, התחום הקוגניטיבי וכו'.

<אורנה קונקול: אתם יכולים לראות שהילד הפיקטיבי כאן, במצגת, מצליח מאד בתחום הזה כי אתם רואים שהוא עבר את הקו הזה שהוא הקו של העיגול.

<אורנה קונקול: זה המקסימום של הציון שהוא יכול לקבל.

<אורנה קונקול: כלומר, הוא אפילו קיבל יותר בתחום הזה ובתחום הזה.

<אורנה קונקול: רואים כאן ירידות ועליות, אבל בתחום הזה ממש יש לו איזה שהוא קושי, איזה שהוא חוסר.

<אורנה קונקול: זה יכול לשמש אותי כמנהלת או כמחנכת כיתה, ממש לנהל את המשאבים שלי באופן מושכל.

<אורנה קונקול: רואים שכאן וזה לא משנה מה התחום, במקרה זה תחום של שפה דבורה.

<אורנה קונקול: ילד שמצליח בכתיבה, מצליח בקריאה, בתחומים אחרים, אין שום סיבה שבשפה הדבורה יהיה לו איזה שהוא כשל ואני כמנהלת יכולה כאן לראות את זה, לנתח את זה ולתת את המשאבים הרלבנטיים.

<אורנה קונקול: מעבר לזה, כמחנכים אנחנו יכולים לשבת וממש לנתח תלמיד לאורך כל הלמידה שלו – איזה דברים היו טובים אצלו, במה הוא לא טוב, איך אפשר ללמד אותו טוב יותר וכו'.

<אורנה קונקול: אז בעצם כל הדברים האלה של המערכת לא יהיה לנו, ללא כלי פדגוגי שיש לו אפשרויות ממוחשבות.

<רחל סקרוביש: כמה זה ידידותי למשתמש?

<רחל סקרוביש: כי מורים הם אלה שמשתמשים בכלים כאלה.

<אורנה קונקול: מאד ידידותי למשתמש, מאד נוח למורים.

<אורנה קונקול: המורים שלנו בבית הספר מאד נהנים מהיכולות הזאת.

עמרם מצנע: אני ביקרתי בבית הספר ופגשתי מורים שמשתמשים היום בזה.

עמרם מצנע: זה הפך להיות משהו מאד חי.

<גלית אמסלם: וזה גם מכוון.

<גלית אמסלם: זה מאפשר למורה שפותח את המסך לראות.

עמרם מצנע: אורנה, עוד משפט אחד או שניים.

<אורנה קונקול: אני מתקדמת.

<אורנה קונקול: שוב, רק להראות לכם את סוגי האפשרויות שהמערכת הזאת מאפשרת.

<אורנה קונקול: כאן לדוגמא רואים שהכלי הזה מאפשר לי כמנהלת לראות איזה תכניות הכינו מורים באיזה תחום שהם היו נדרשים אליו, באיזה שלב תכנוני הם נמצאים.

<אורנה קונקול: בעקבות זה אני יכולה לתכנן ישיבות צוות, אני יכולה לזמן שוב את הכיתה, אני יכולה לזמן שוב את הצוות ואני יכולה לזמן את ההורים.

<אורנה קונקול: אני יכולה שוב לשבת ולראות מה הצרכים הבית ספריים שעולים.

<אורנה קונקול: על פי זה אני מתכננת את כל ישיבות המליאה.

<אורנה קונקול: בעצם כאן אני רואה מה הם הצרכים שעולים מהצוות לשיח פדגוגי.

<אורנה קונקול: דוגמא נוספת, אתם יכולים לראות כאן מעקב אחרי תלמיד לאורך שלוש שנים.

<אורנה קונקול: אנחנו יכולים לראות במה הוא צמח באופן גרפי, חזותי, ברור – במה הוא צמח, במה הוא מתקשה, לאן הוא מתקדם.

<אורנה קונקול: תחשבו על האפשרויות הבלתי נגמרות לתיעוד כזה לאורך שנים במעברים.

<אורנה קונקול: זה שנים.

<אורנה קונקול: את השנים רואים בצד, בציר ה-X ולמטה רואים את הנושאים שהוא למד ובעצם כל המעברים שעדנה ציינה ושמנהלת של לקויי הראייה ציינה.

<אורנה קונקול: כל החומר עובר עם התלמיד, מתועד, מנותח וכל ההזדמנויות האלה בעצם מתאפשרות לנושא הזה.

<אורנה קונקול: אני מסכמת: המערכת הזו יכולה לכוון, יכולה לחקור, יכולה ליישם ויכולה לפתח.

<אורנה קונקול: אנחנו בתחילת הדרך, אנחנו עושים עבודה פנימית כדי לפתח את זה, לשמוע מהמורים מה הצרכים, לשמוע מבתי ספר דומים מה הצרכים.

<אורנה קונקול: אנחנו מאד רוצים לעשות את כל התקנונים שצריך לעשות לצורך העניין הזה, כולל אבטחת מידע, אנחנו מודעים לזה, מחויבים לזה.

<אורנה קונקול: אנחנו בית ספר בתוך מערכת החינוך, אנחנו מציעים את המתנה הזו לכל המערכת כדי שתיקח את זה כשזה כבר מפותח ותוכל להמשיך ולפתח את זה גם לכיוונים שצריך בסטנדרטיזציה להכין אותם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<מימי פלצ'י: אני יכולה בבקשה להתייחס?

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<מימי פלצ'י: תודה.

<מימי פלצ'י: אני מבקשת להתייחס להערה שלך, שהיא בעיני מאד משמעותית ואני אומרת את זה גם - - -

עמרם מצנע: איזה מהן?

<מימי פלצ'י: אני אומר.

<מימי פלצ'י: ואני אומרת את זה גם בכובע של זיכרון טרי מתפקיד ניהולי.

<מימי פלצ'י: אני מסכימה איתך – יש מקום ליזמה, יש מקום ליצירה, יש מקום לאוטונומיה.

<מימי פלצ'י: אני חושבת שעל זה נבחר מנהל, אין לנו בכלל חילוקי דעות.

<מימי פלצ'י: יחד עם זאת, אנחנו כמשרד ואנחנו כמנהלים חייבים לשמור על הסדרה ולא בדיעבד.

<מימי פלצ'י: יש כאן נושא שאנחנו דיברנו בו, של רגישות מידע שנמצא היום ועל זה נועם יכול להרחיב ולכן אנחנו עובדים כמשרד.

<מימי פלצ'י: אני ממונה על התכנון הפדגוגי.

<מימי פלצ'י: אין לי מושג בהליכים סדורים של אבטחת מידע, של איכות סביבות.

<מימי פלצ'י: אני יודעת כאדם פרטי אבל לא כאיש מקצוע.

<מימי פלצ'י: החבירה שלנו לאגף מדע וטכנולוגיה זה על מנת לעשות את החיבור.

<מימי פלצ'י: אני מבינה שעולה פה צורך.

<מימי פלצ'י: הוא נשמע.

<מימי פלצ'י: אין לנו כוונה לעשות ככה ולהגיד הוא לא קיים.

<מימי פלצ'י: יחד עם זאת, ההנחיות של המשרד, ואני חייבת להבהיר את זה, כי יושבים כאן מנהלים ואני מכירה את זה, שאתה מרגיש שיש משהו שנוגע בך ואתה אומר – וואו, אני רוצה, אז אני מרגישה.

<מימי פלצ'י: ואם יורשה לי בעוד משפט אחד לומר לכולנו, אנחנו נקים קבוצה שתדון ותבחן את הצורך הזה, שהוא מאד משמעותי.

<מימי פלצ'י: אנחנו נבחן את זה עם נועם בשיתוף פעולה לגבי סביבות של משרד ולגבי סביבות אחרות.

<מימי פלצ'י: דרך אגב, יש גם סביבות פרטיות נוספות.

<מימי פלצ'י: אנחנו מחויבים הן להסדרה הזאת והיה והמשרד ימצא שהסביבות שלנו מנב"סנט מותאם, לא משרת את הצרכים של השדה, מנב"סנט מותאם, פיתוח של מנב"סנט עם המנהלים, כפי שנעשה בתכנון למידה אחר, כפי שנעשה במעורבות חברתית קהילתית מותאמת - ורק עוד משפט אחד לסיכום – אז יש הליך מוסדר שאנחנו כמשרד באים ואומרים אין באפשרותנו לספק את הצורך, פונים בקול קורא לשדה, פונים במכרז, לפיתוח.

<מימי פלצ'י: אנחנו פתוחים ותפקידנו לאשר עשייה מיטבית לשדה, אבל בצורה מוסדרת.

<מימי פלצ'י: יש כאן פרטים רגישים היום - ואני אומרת את זה - שנמצאים בשרת לא מאובטח.

<מימי פלצ'י: תכנית שלא קיבלה אישור לפיילוט ולא קיבלה שום רמה של אישור ממנהלת אגף.

עמרם מצנע: תודה, תודה רבה.

עמרם מצנע: הנקודה הובנה.

עמרם מצנע: אני לא רוצה לפתוח על העניין הזה דיון.

עמרם מצנע: אלף, אין ויכוח שהמשרד צריך לקבוע הוראות והשטח צריך לעמוד בהוראות.

עמרם מצנע: זה אחד.

עמרם מצנע: שנית, כל המהפכות, כל ההצלחות וכל היזמות וכל היצירתיות צמחה מהשטח ואני יכול למנות לך עכשיו 10 תכניות לפחות, שצמחו בגלל יוזמה בשטח והמשרד התיישר יותר מאוחר.

עמרם מצנע: דרך אגב, גם בצבא, שהוא גוף מאד היררכי ומאד מסודר וביליתי בו אי אלו שנים.

עמרם מצנע: בשביל זה זו כנסת ואני בהחלט מצאתי לנכון לאסוף את מנהלות בתי הספר ובהזדמנות זו להציג להן מה שאני ראיתי ומאד התרשמתי ובלי שכיוונו את זה, שמעתי את המנהלות שדיברו פה אותו חוסר גדול וכדאי שתפנימו את זה במשרד החינוך, במעטפת, בשיתוף מידע – לא תהיה פורמציה על תלמידים – בשיתוף מידע, בלמידת עמיתים מה שנקרא, כי כל בית ספר הוא באמת ישות מדהימה, אבל היא די עצמאית, עם כל המערכות שאנחנו עשינו והרכבנו.

עמרם מצנע: יש לי קשר טוב עם החברה באגף הטכנולוגי, אנחנו יושבים לא מעט פעמים.

עמרם מצנע: צריך קצת יותר להיות פתוחים ולהבין ובסוף מוצגים הדברים שבאים מהשטח ויש בהם המון אוטנטיות וגם תשובות לשאלות יום יומיות שמתעסקים איתן - עד שהפירמידה הזו של המטה - ואני לא משמיץ דווקא את משרד החינוך, זה נכון לכל ארגון, שהוא מחויב לנהלים ולכללים ולבירוקרטיה ומה לא.

עמרם מצנע: אני רוצה להזכיר לאנשי משרד החינוך ולכולנו, שתפיסת העולם שמשרד החינוך היום דוחף – ואני מאד מסכים איתה – זה יותר עצמאות, יותר יוזמות, יותר יצירתיות בניהול בית הספר.

עמרם מצנע: זה לא רק הניהול העצמי, מה שנקרא שלב ב' שנכנס היום, אלא זה גם השפעה מוחלטת על בין 20 ל-30% מהלמידה.

עמרם מצנע: זו מהפכה.

עמרם מצנע: זה לא סתם מקרה.

עמרם מצנע: בכלל, אני למדתי מהר מאד שמנהלים, כשאתה בודק מה המאפיינים המאחדים את המנהלים, שאנחנו קוראים להם מצליחים ודרך אגב יש איזו סדרה מרתקת בערוץ 10 מי הם המנהלים האלה, זה פורצי דרך.

עמרם מצנע: זה ראש גדול וזה כאלה שהולכים על הקו האדום של מותר ואסור, עם נטייה לפרוץ אותו.

עמרם מצנע: בלי זה זה לא קורה.

עמרם מצנע: אלה המנהלים הטובים.

עמרם מצנע: ולכן, מנהלים שנותנים להם יוזמה ועצמאות וכדומה, בסופו של דבר מובילים במערכות.

עמרם מצנע: אז שוב, אני לא רוצה לעשות על זה דיון כי כל מה שאמרתם הוא נכון וכל מה שהציגו פה הוא מעניין, הוא מאתגר.

עמרם מצנע: תחשבו פתוח.

עמרם מצנע: זה לא קל.

עמרם מצנע: משרדי הממשלה שלנו הם - - -

<מימי פלצ'י: נכון.

<מימי פלצ'י: לגמרי.

עמרם מצנע: לא פשוט.

<מימי פלצ'י: רק לא על חשבון פרטיות התלמידים.

<אורנה קונקול: ממש לא.

<אורנה קונקול: אף אחד לא אמר את זה.

<עדנה זמיר: מימי, אני רוצה מפה לזעוק את זעקת המתי"אות.

<עדנה זמיר: בתי ספר עוד זה משהו שיודעים לקרוא אותו במשרד החינוך ויש לו מנב"סנט ואפשר לחשוב אם זה מתאים או לא.

<עדנה זמיר: למתי"א נתנו ממלכה, בטח בלי נתינים, בטח בלי אזור וכל הזמן שואלים מה ומה, אבל בידיים שלי אני רואה אחריות על כל ילד ועל כל ילדה – לקידום שלו.

<עדנה זמיר: אנחנו לא מחזיקים את הילדים שלנו כדי שיגידו לנו עבודת קודש.

<עדנה זמיר: אני באתי למקצוע הזה כי אני רוצה לקדם מקצועית את הילדים ואני אומרת שנים, אני ממציאה ביכולות שלי דברים הרבה פחות מאובטחים.

<עדנה זמיר: אנחנו עושים אקסלים, אני לא יודעת מה.

<עדנה זמיר: אני חייבת לראות איך מקדמים ילדים, ואם כבר יש לי כלים טכנולוגיים – אני משתמשת בהם.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

עמרם מצנע: דרך אגב, בדרך כלל אנחנו עושים את שיח מורים בלי אנשי משרד החינוך.

<מימי פלצ'י: הוזמנו.

עמרם מצנע: לא, הפעם ביקשתי כי רצינו שתשמעו, אבל אנחנו עושים בלי אנשי משרד החינוך.

עמרם מצנע: מין שיחה חופשית.

עמרם מצנע: מהשולחן הזה גם לא נותנים פקודות לצערי, אלא רק - - -

<מימי פלצ'י: חס וחלילה.

<אולגה פישר: שמי אולגה פישר, אני מנהלת בית ספר למתבגרים על הספקטרום האוטיסטי בתל אביב.

<אולגה פישר: בבית הספר יש 14 כיתות, לומדים שם 104 תלמידים מגיל 12 עד גיל 21.

<אולגה פישר: מאד מאד התחברתי למילים של רבקה, אותן סוגיות מעסיקות גם אותנו וגם לגברים של הגברת מירושלים, רחל.

<אולגה פישר: כל מה שקשור להתנסות תעסוקתית מאד מאד מעסיקה אותנו כמסגרת חינוכית למתבגרים.

<אולגה פישר: יש לנו תכניות מעבר, גם אנחנו מחפשים את המקום להתנסות התעסוקתית של התלמידים שלנו, על בסיס של היכרויות אישיות של אנשי צוות, של קרובי משפחה, של ההורים.

<אולגה פישר: אין משהו מסודר שאנחנו באמת נוכל להגיד – תלמיד שלנו, שיש לו נטיות אישיות או יכולות בולטות בתחום כלשהו, יכול לצאת להתנסות תעסוקתית, להשתכלל, ללמוד מקצוע.

<אולגה פישר: בנוסף לכך, אני חושבת שהגיע הזמן שבתי הספר לחינוך מיוחד, שלומדים שם עד גיל 21, בגילאים מ-18 עד 21 אנחנו נוכל לתת גם הכשרה מקצועית לתלמידים שלנו, כדי שלא ישתלבו אחר כך במקומות מוגנים, אבל מוגנים הם בעצם סגורים.

<אולגה פישר: הם בהחלט יכולים לעבוד בקהילה, בשוק העבודה הפתוח.

<אולגה פישר: כולנו יודעים מה היא הסטטיסטיקה של האוטיזם בשנים האחרונות.

<אולגה פישר: אנחנו כחברה לא יכולים להרשות לעצמנו את המצב שכמות כזאת גדולה של תלמידים, של הבוגרים על הספקטרום, יעבדו במקומות סגורים.

<אולגה פישר: אנחנו, כמערכת החינוך, אנחנו כמסגרת חינוכית, זו החובה שלנו להכין את התלמידים שלנו בצורה מיטבית לחיי בוגר, לתת להם מקצוע, לתת להם אפשרות להשתלב.

<אולגה פישר: ואני כן חושבת שאנחנו רוצים לגרום לשינוי בהיבט החברתי, בתפיסות החברתיות שלנו – מה זה אומר תלמיד על הספקטרום משולב בעבודה בחברה.

<אולגה פישר: קצת נתונים.

<אולגה פישר: בארצות הברית – 44% מכלל האוכלוסייה עם מוגבלויות משולבים בשוק העבודה הפתוח ופחות מ-10 אנשים על הספקטרום, כאשר אנחנו יודעים שיש להם את היכולות ויש להם את האפשרויות.

<אולגה פישר: נכון שהם זקוקים לליווי מספיק מאסיבי ומקיף, אבל אנחנו חייבים לעשות את זה וזה מה שמעסיק אותנו בשנים האחרונות וחשוב היה לי להעלות את הנושא הזה כאן בוועדה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<שחר פיינשטיין: שלום רב, שמי שחר פיינשטיין, מנהל תיכון בית אקשטיין בגבעתיים.

<שחר פיינשטיין: בית ספר לתלמידים עם לקויות למידה, הפרעות קשב וריכוז.

<שחר פיינשטיין: בבית הספר יש 184 תלמידים.

<שחר פיינשטיין: שתי הערות קצרות לדיון, כי אני רואה שאנחנו בסיומו.

<שחר פיינשטיין: אחת, בית אקשטיין זה ארגון שיש לו למעלה מ-50 מסגרות ו-16 בתי ספר בכל הספקטרום, החל מפיגור דרך בעיות רגשיות, אוטיזם ולקויות למידה.

<שחר פיינשטיין: קודם כל, במוקד הדיון שעלה פה, אני רוצה לחזק את היזמה הזאת ולהגיד שלנו יש גם מערכת ניהול נפלאה שנותנת מענה לאו דווקא למקום של תכנית הלימודים, אלא לכל התכניות האישיות.

<שחר פיינשטיין: כל הנתונים מוזנים ומאפשרים לי לפלח כל תלמיד, כל שכבה.

<קריאה: של משרד החינוך?

<שחר פיינשטיין: כן.

<שחר פיינשטיין: ומאפשרת לי, למחנך, ושוב, יש לנו כאמור למעלה מ-2,000 תלמידים בבית הספר.

<שחר פיינשטיין: אני שואל את עצמי איך אפשר לנהל בלי מערכת כזאת?

<שחר פיינשטיין: זאת אומרת, זו מערכת שפותחה על ידי מורים, תכנת ניהול של בית אקשטיין, לשם מוזרמים נתונים והצרכים של התמיכות והסיפור העצמי והכוונה עצמית בתחומים הרגשיים, התנהגותיים, חברתיים.

<שחר פיינשטיין: אני לא יודע איך אפשר לנהל אחרת, זה אחד.

<קריאה: בכל מקרה, אתה לא מתווכח על הצורך.

<שחר פיינשטיין: אני לא מתווכח על הצורך, להיפך, אני מחזק.

<שחר פיינשטיין: אני אומר לכן, עמיתותיי, שקיימות אופציות בשטח, שאני מציע לכן להכיר, כי אני לא יודע איך אפשר לנהל אחרת.

<שחר פיינשטיין: ושנית, אני אפילו רוצה לחזק ולומר שאנחנו מאפשרים את המערכת הזאת לבתי ספר רגילים.

<שחר פיינשטיין: זו מערכת שאני מטמיע עכשיו בבתי ספר חינוכיים, בבית ספר הניסויי בירושלים, בבתי ספר יסודיים רגילים בגבעתיים.

<שחר פיינשטיין: זאת אומרת שזו מערכת שהחינוך הרגיל ומפקחים בחינוך הרגיל השתכנעו שהיא מאפשרת למורים בכיתות מיוחדות ולמנהלים בבתי ספר, לארגן את המשאבים שלהם בצורה כזו שהם לא יצטרכו להסתכל מבעד לדפים, אלא תינתן להם תמונה.

<שחר פיינשטיין: כלומר, יש לה מקום לא רק בחינוך המיוחד אלא גם בחינוך הרגיל.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<הילה פדהצור: שמי הילה פדה

<הילה פדהצור: צור, אני מנהלת בית הספר ברחובות לשתי אוכלוסיות – גם אוטיזם וגם מוגבלות שכלית התפתחותית ברמות אבחון נמוכות.

<הילה פדהצור: אני רוצה להתייחס לשתי סוגיות - חוק החינוך המיוחד החדש וגם השילוב.

<הילה פדהצור: אני מרגישה, ואמרה את זה קודם מישהי במסווה ואני אומר את זה במפורש – אני מרגישה שהיום שיתוף הפעולה, בגלל ששתי האוכלוסיות שלי הן בקצה, ברמות מורכבות הגבוהות ביותר, אני משחרת לפתחים של אחרים.

<הילה פדהצור: זה על בסיס פרסונאלי, הכרתי, לא הכרתי, חייכתי מספיק יפה, קיבלו אותי - - -

עמרם מצנע: את משחרת למה?

<הילה פדהצור: כדי לשלב את החברה שלי.

עמרם מצנע: כדי להכניס אותם למסגרות?

<הילה פדהצור: זה לא רק מסגרות, זה לחיבור לקהילה.

<הילה פדהצור: לא תכניות, לא מפגשים אפיזודיים, באמת שיתופי פעולה וחיבור.

<הילה פדהצור: גם עכשיו שילבתי תלמיד אחד בחטיבת ביניים רגילה, בכיתה קטנה בחטיבת ביניים רגילה.

<הילה פדהצור: הרגשתי שחוץ מלרקוד – כי אני לא יודעת – אז עשיתי הכל וזה צריך להיות משהו מעוגן.

עמרם מצנע: לא הבנתי, את מדברת על ילדים שהם ברמת תפקוד - - -

<הילה פדהצור: נמוכה מאד.

עמרם מצנע: אבל יכולים להשתלב.

<הילה פדהצור: חלקם יכולים להשתלב יום בשבוע, ברמה מסוימת.

עמרם מצנע: זאת אומרת לא להעביר אותם.

<הילה פדהצור: לא.

<קריאה: לאו דווקא לימודית, חברתית.

<הילה פדהצור: עם תמיכה מלאה וליווי של צוות בית הספר, אבל עדיין, אני צריכה שמישהו יפתח את שעריו כדי שהילדים שלי ייכנסו.

עמרם מצנע: זה אני מניח תפקידה של מחלקת החינוך ביישוב.

<הילה פדהצור: לא רק.

<הילה פדהצור: קודם כל בית הספר שלי הוא בית הספר ברחובות והוא מקבל מאלעד, מראש העין ואנחנו רוצים שהילדים גם יהיו בקהילה שלהם, אז זה לא רק.

<הילה פדהצור: צריך איזו שהיא מדיניות וצריך איזו שהיא – אמרתם מעטפת – גם לכלים הפדגוגיים, אז גם מעטפת לזה.

<הילה פדהצור: זו סוגיה אחת.

<הילה פדהצור: הסוגיה השנייה שרציתי להעלות היא סוגית הסייעות החינוכיות, אפרופו בית ספר.

<הילה פדהצור: אז ההפרדה ואני לא יודעת אם זה המקור, אבל היום, כשהמקור של הסייעות הוא העירייה ואנחנו משרד החינוך וכל המערך המאד מאד מורכב הזה והדרישות - - -

עמרם מצנע: זו נקודה שאני רוצה להבין.

עמרם מצנע: הסייעות אצלכם גם כן עובדות עירייה?

<הילה פדהצור: כן.

עמרם מצנע: לי נתנו להבין ואני כנראה לא הבנתי טוב, שהסייעות בבתי הספר המיוחדים הן עובדות מערכת החינוך.

<קריאה: לא, לא, כולן עובדות עירייה.

<קריאה: משרד החינוך מתקצב את הרשויות.

עמרם מצנע: אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם, שלאחרונה, מה שנקרא במעורבות שלנו בוועדה, תאמנו ככה שהסייעות צריכות להיות מועסקות 12 חודשים בשנה, הן מקבלות את כל תנאי השירות של עובדי עירייה – מה שלא היה לסייעות המשלבות.

<קריאה: זה הרבה יותר טוב, נכון.

עמרם מצנע: ואם זה לא נעשה אצלכם - - -

<הילה פדהצור: 12 חודשים, אבל מה קורה כשבחופשות הן זכאיות לא לעבוד ואז אנחנו - - -

עמרם מצנע: יש נוהל.

עמרם מצנע: אני אגיד לכם בדיוק, לא הכל הושג, אבל הן זכאיות לאותם תנאים של עובדי העירייה, כמו המזכירות, שגם הן לא נהנות מהחופשות של בתי הספר.

עמרם מצנע: בחינוך המיוחד, שהוא בלאו הכי נמשך עד אמצע אוגוסט, אז אין עם זה הרבה בעיה, הן צריכות לעבוד והן מקבלות חופשה.

עמרם מצנע: אני אומר לכן מה התנאים שהושגו.

עמרם מצנע: הן עובדות באותם תנאים של עובדי עירייה, מבחינת החופשות ומבחינת דירוג השכר ומבחינת ההעסקה לאורך 12 חודשים.

<הילה פדהצור: ושוב, כאן הקושי והפערים.

<הילה פדהצור: אם הרשויות אומרים להם אתם לא יכולים לקבל חופשה במהלך שנת הלימודים כי אתם עובדי חינוך בעירייה, אז אתם מחויבים לקחת את החופשים שלכם רק בחופשות.

עמרם מצנע: אז אני אומר לכם, תגידו לעובדות - לכל עירייה יש ועד עובדים והוא צריך לדאוג להן שיקבלו את התנאים שלהן.

עמרם מצנע: אין פה שום חכמות.

עמרם מצנע: זה נחתם רק לאחרונה, ההסתדרות, הממונה על השכר, מרכז השלטון המקומי ואני יודע שיש הרבה מאד מקומות שלא מיישמים.

עמרם מצנע: מטעם הוועדה שלחנו מכתב לכל ראשי הרשויות בארץ, אבל צריך עוד פעם להילחם על הזכויות.

<הילה פדהצור: גם לגבי הפער בין השכר שמשרד החינוך מעביר לבין השכר שהן מקבלות בפועל?

עמרם מצנע: זה נושא שעכשיו עלה פה, של הפער כביכול שהרשויות גונבות חלק מהכסף.

עמרם מצנע: אנחנו בודקים את זה, הרשויות כמובן טוענות שזה לא נכון.

עמרם מצנע: אנחנו בודקים את זה.

<קריאה: כולל הקטע להכשרתם?

עמרם מצנע: זה נושא בפני עצמו, כן.

עמרם מצנע: גם יש את הסייעות הרפואיות, שאנחנו משכנעים את ה - - -

<הילה פדהצור: זה רק הולך ומצטמצם, ממש ברמות.

עמרם מצנע: מצטמצם במה?

<הילה פדהצור: בכמות השעות.

עמרם מצנע: על זה יש ועדות מקצועיות שמחליטות.

עמרם מצנע: הסייעות הרפואיות, אני רק רוצה לסבר לך את האוזן, זה היה לפני כמה שנים באחריות משרד הבריאות והיה אז בערך 30-40 מיליון.

עמרם מצנע: אני שמעתי את הנתון הזה רק לאחרונה ממנכ"לית משרד החינוך, וזה עבר לאחריות משרד החינוך.

עמרם מצנע: משרד הבריאות מעביר חלק מהתקציב, אבל זה משרד החינוך וזה קפץ לאיזה 150 מיליון שקלים.

עמרם מצנע: כלומר, אין פה מגבלה.

עמרם מצנע: מי שמאשר, וזה המתי"אות וועדות ההשמה שמאשרות, כתוצאה מהנתונים הרפואיים.

עמרם מצנע: סיוע צמוד רפואי – משרד החינוך חייב לתת.

<קריאה: אבל זה לא יוצא לפועל.

עמרם מצנע: אוקיי, יש בעיה עם בתי הספר בחינוך הלא פורמאלי.

<קריאה: לא, לא, פורמאלי לגמרי.

עמרם מצנע: כשאני אהיה שר חינוך אני אוכל לפתור לכן את הבעיות.

עמרם מצנע: אני יכול רק להפנות אתכן לסיכומים שהושגו וצריך להתמודד עם כך שזה אכן יתקיים.

עמרם מצנע: בבקשה, אנחנו מתחילים לסיים.

<ג'נאן טרודי: שמי טרודי ג'נאן, אני מנהלת בית ספר אל בסמה לחינוך מיוחד במגזר הדרוזי.

<ג'נאן טרודי: בית הספר נמצא בכפר סמיע בצפון.

<ג'נאן טרודי: קיבלתי פרס ארצי ומחוזי השנה.

<ג'נאן טרודי: אני מסכמת את כל מה שנאמר, שלהיות מנהל בית ספר בחינוך המיוחד זה תפקיד מורכב מאד מאד.

<ג'נאן טרודי: אתה נכנס לתפקיד שאתה לא מבין בדיוק באמת מה אתה.

<ג'נאן טרודי: אתה גם מנהל, אתה גם שר חוץ, אתה גם מתווך עם עיריות, אתה צריך להיות חייכן, אישה פוליטיקה.

<ג'נאן טרודי: באותה שנייה אתה חובש הרבה כובעים שאתה כל הזמן צריך לדעת איך להתנהג מול האנשים שסביבך, ובמיוחד כשאתה עובד עם אוכלוסייה של הורים שהם בכלל לא קלים, שהם עם רגישות, עם מטען, עם הרבה דברים.

<ג'נאן טרודי: בו זמנית אתה לא יודע לאיפה אתה הולך.

<ג'נאן טרודי: לצערי, כשאתה מוציא את כל התמיכה ואת כל ההכלה – עבדנו הרי על הכלה בשנה שעברה ולפני זה, וזו סיסמא מאד מאד יפה, אבל בסופו של דבר מי מכיל אותך?

<ג'נאן טרודי: אני מכילה את כולם, אבל בסוף מי מכיל אותי?

<ג'נאן טרודי: אף אחד.

<ג'נאן טרודי: זאת האמת.

<ג'נאן טרודי: אף אחד לא מכיל אותנו.

<ג'נאן טרודי: אפילו את התוספת של החינוך המיוחד לקחו מהמנהלים.

<ג'נאן טרודי: בנוסף גם אני גם אמא.

<ג'נאן טרודי: בעלי היה שוטר שנהרג במילוי תפקידו.

<ג'נאן טרודי: אני אלמנה ויש לי גם ילדים ואתה עמוס ברמה מטורפת ואתה לא יודע איך לצאת מבזה ובנוסף יש לך תפקיד שהוא לא כמו מנהל רגיל.

<ג'נאן טרודי: בוא נתחיל בתקנים – אתה רוצה לבנות תקנים בסוף השנה, יש הרבה דברים שאתה צריך להסתכל עליהם.

<ג'נאן טרודי: יש שלוש שנים בין הפרש הגילאים באותה כיתה, יש רמת פיגור דומה ויש את שיקולי הדעת שלך עצמך – אני לא רוצה למשל שהילד הזה יהיה עם הילד ההוא.

<ג'נאן טרודי: יש יכולות, יש שיקולים אישיים – זו ילדה, זה ילד, לא יכולים לבנות כיתה רק מבנים ובת אחת.

<ג'נאן טרודי: מתחילים בתקן ויש לנו בעיה.

<ג'נאן טרודי: לוקח לך שבוע ימים בהם אתה לא ישן ואתה רק בונה את התקן שלך וילד אחד הורס לך את התקן ופתאום אין לך תקן.

<ג'נאן טרודי: אין לך 41 שעות כי זה לא מסתדר לך עם ילד אחד.

<ג'נאן טרודי: זה נכון?

<קריאה: נכון מאד.

<קריאה: חודש, לא שבוע.

<קריאה: חודש זה בסדר ועד שמאשרים לך את זה זה עוד שלושה חודשים.

<ג'נאן טרודי: שבוע שאתה לא ישן.

<ג'נאן טרודי: ואתם אתה מפספס יום אחד אתה לא מקבל את התקן ולך תלך על זה חזשק שאתה רוצה את התקן שלך.

<ג'נאן טרודי: זה דבר אחד.

<ג'נאן טרודי: אני הולכת קדימה עם עניין הגדרת בית ספר.

<ג'נאן טרודי: בית הספר שלי מוגדר כבית ספר יסודי.

<ג'נאן טרודי: בית ספר יסודי זה כיתות א' עד ט', אבל בו זמנית יש אצלי ילדים בני 21, אז מדוע אני נחשבת בית ספר יסודי?

<ג'נאן טרודי: הורים רוצים ניירת מביטוח לאומי.

<ג'נאן טרודי: נכון שהילד שלהם מוגדר כלומד בכיתה ט', אבל מצד שני ההורים רוצים שתרשום להם מכתב שהבן שלהם הוא בכיתה י'.

<ג'נאן טרודי: אז מה תעשה בסוגיה הזאת?

<ג'נאן טרודי: ילד לא מקבל קצבה אם הוא לא בכיתה י', אך אני מוגדרת כבית ספר יסודי מכיתה א' עד כיתה ט', אז איך אני יכולה לרשום לך שהילד שלך בכיתה ט'?

<קריאה: גם המצבת לא מותאמת.

<ג'נאן טרודי: נכון, בדיוק, זה דבר נוסף שאתה נתקל בו – מצבת התלמידים.

<ג'נאן טרודי: חילקת את התקן, המצבת לא מתאימה, התעודות שהכניסו למנב"סנט לא מדברות אלי.

<ג'נאן טרודי: הלכנו להכשרה אמנם, אבל גם המערכת הזאת לא מתאימה.

<ג'נאן טרודי: לוקחים כל דבר לחינוך הרגיל ופתאום רוצים לגזור דברים ולהתאים לנו, אך זה לא מתאים לנו, כי אנחנו אוכלוסייה אחרת וכל בית ספר שונה.

<ג'נאן טרודי: אני לא מתאימה את עצמי בשבילו וגם הוא לא מתאים עצמו אלי.

<ג'נאן טרודי: אנחנו אוכלוסיות מאד שונות ובאים ורוצים שנתאים את עצמנו לבית ספר רגיל.

<ג'נאן טרודי: זה לא הולך.

<ג'נאן טרודי: מתי שבא להם הם מכניסים אותנו למערכת החינוך וכאשר לא בא להם – אומרים לנו – אתם לא שייכים.

<ג'נאן טרודי: אנחנו לא מבינים איפה אנחנו בדיוק עומדים.

<ג'נאן טרודי: הילד אצלנו לא מקבל ספרים כמו שהילד שלי מקבל דף – לך תקנה את הספרים.

<ג'נאן טרודי: אצלנו לא קונים ספרים.

<ג'נאן טרודי: כל ילד וצרכיו – ילד עם שצריך תקשורת חילופית, ילד צריך ריפוי בדיבור, ילד צריך הליכון, ילד צריך עמידון – מאיפה נביא את הכסף?

<ג'נאן טרודי: אנחנו גם צריכים לגייס כסף וגם לדאוג למלא מלא דברים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיכום ולדעתי היא סיכמה את זה מצוין.

<ג'נאן טרודי: יש עוד הרבה מה להוסיף, לא סיימתי את הדף שלי.

<ג'נאן טרודי: אנחנו כל יום נתקלים בסוגיה חדשה.

<יעל אביטל: דבר מאד חשוב שאני חושבת שצריך לדעת.

<יעל אביטל: דו"ח דורנר הוא דבר טוב ומבורך אבל לא הוסיפו תקנים.

<יעל אביטל: לקחו את התקנים מהחינוך המיוחד - - -

עמרם מצנע: לא, כי הדו"ח לא מיושם.

<יעל אביטל: לא משנה, אבל התקנים של סייעות למשל, אם ילד יוצא מבית הספר, התקן - - -

עמרם מצנע: טוב, בסדר.

<יעל אביטל: אבל אנחנו מתמודדים עם פחות.

<יעל אביטל: הורידו לנו תקציבים בתקנים של סיוע.

עמרם מצנע: בסדר.

<יעל אביטל: זה לא בסדר, אנחנו חיים עם זה יום יום.

עמרם מצנע: לא אמרתי שזה בסדר, אמרתי שאנחנו עכשיו לא במסגרת של הכותל המערבי.

<אסנת יעקובוב: אני מנהלת את בית ספר בלקין לחינוך מיוחד בראשון לציון, שנותן מענה לאוכלוסייה עם מוגבלות שכלית בטווח הקל-בינוני-מורכב.

<אסנת יעקובוב: גם אצלי יש תלמידים שלומדים ביחד מגיל 6 עד גיל 21.

<אסנת יעקובוב: בחור בן 18 לא צריך ללמוד באותו בית ספר עם נערה בת 12 או ילדה בת 8 או ילד בן 6.

<אסנת יעקובוב: המפגשים הרב גילאים האלה הם לא נכונים להתפתחות החברתית והמינית של התלמידים, שדרך אגב היא תקינה לחלוטין.

<אסנת יעקובוב: והתלמידים האלה, גם אם יש את המובחנות המלאכותית שאנחנו עושים בבית הספר במרחבים הפיזיים המשותפים, כדי שלא יהיו מפגשים יום יומיים – הם נוסעים ביחד בהסעות שלפעמים מכילות 11-12 ילדים בגילאים שונים, עם מלווה שהוא לא מיומן ושלא מכיר את ההתפתחות המינית והחברתית של התלמידים ומבחינתי הם נמצאים בסיכון.

<אסנת יעקובוב: אני חושבת שנכון שיהיה בית ספר יסודי לאוכלוסייה של החינוך המיוחד, שתהיה חטיבה לאוכלוסייה של החינוך המיוחד ושיהיה תיכון.

<קריאה: אנחנו דווקא רואים את זה אחרת, כיתרון.

<קריאה: מבחינתנו זה יתרון גדול.

עמרם מצנע: אני יודע, יש ויכוח בעניין.

<ניקולאי שרי: קוראים לי ניק, אני אחראי על התהליך של לאתר את הצורך של ילד ולעזור לו לבוא לידי ביטוי בצד הטכני שאמרתם – הידידותיות והרבה דברים אחרים.

<ניקולאי שרי: נקלעתי לעולם הזה של החינוך המיוחד לגמרי במקרה וקודם כל אני רוצה להודות לך על הדברים שאמרת בסיכום הפרזנטציה של היזמה הנהדרת פה מהשטח.

<ניקולאי שרי: אני אבקש שתי דקות שתקשיבו לי.

עמרם מצנע: דקה.

<ניקולאי שרי: דקה.

<ניקולאי שרי: אני אסתפק.

<ניקולאי שרי: כל מה שנאמר פה, כל הקשיים חוץ מסיעוד ומבנים ורב גילאיות בבית ספר – לפי מה ששמעתי ממך התכנה משלימה את מה שקיים פה.

<ניקולאי שרי: בתי העסק זה משהו שאנחנו כרגע יכולים להכניס למערכת.

<ניקולאי שרי: פיתוח התוכן זה גם משהו שקיים במערכת, זה קשיים שעלו פה.

<ניקולאי שרי: המנב"סנט שהוא לא מתאים, זו עובדה שעלתה פה וצריך משהו אחר.

<ניקולאי שרי: לכן אני באמת קורא לאגף פה לא לטבוע בים של הבירוקרטיה.

<ניקולאי שרי: יש פה באמת הזדמנות להתקדם ולא להקים עכשיו עוד גוף שישאל אם המנב"סנט מתאים ואז עוד גוף שיבדוק אם יש ואז עוד גוף שיוציא מכרז.

עמרם מצנע: אוקיי, הנקודה הזאת הובנה.

<ניקולאי שרי: יש בידינו אפשרות להתקדם.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: נועם, בבקשה.

<נועם קוריאט: אני רוצה ברשותך להתייחס לשתי נקודות.

<נועם קוריאט: קודם כל אני רוצה להצטרף לדברים של חברתי מהאגף לחינוך מיוחד, בפרט לנושא של היצירתיות והפתיחות.

<נועם קוריאט: המשרד עושה הרבה פעולות, אגב גם בעולם הטכנולוגי, כדי לקדם את הדברים האלה ולקדם פעילות של ספקים, שהספקים הפרטיים ייתנו הרבה פתרונות ולא המשרד יהפוך להיות חברת IT שמייצרת פתרונות, אבל כמובן שאנחנו עושים את זה עם הסדרה.

<נועם קוריאט: כמו שלאף אחד מאיתנו לא היה נראה הגיוני לסכן תלמידים ברמה הפיזית, ברמת הביטחון האישית שלהם או ברמת הבטיחות שלהם – לדוגמא להבעיר מדורה באמצע הכיתה כדי ללמד את התלמידים משהו על אש – אז בדיוק באותו שאופן צריך להבין שהמונח הזה של פרטיות ואבטחת מידע, שהוא נשמע לרוב האנשים כאן כמשהו נורא ערטילאי, שנורא נורא קשה לתפוס אותו.

<נועם קוריאט: רמת הנזק שיכולה להיווצר לתלמיד כתוצאה מזה שהפרטים שלו ידלפו - - -

עמרם מצנע: נועם, אל תבלבל, הם מתמודדים עם הנושא הזה יום-יום.

<נועם קוריאט: אני בטוח שאתם מבינים, זה דבר מאד - - -

עמרם מצנע: נועם, תתקדם.

עמרם מצנע: נדמה לי שדשנו את הנושא הזה מספיק.

<נועם קוריאט: פשוט חשוב לי שיבינו פה שאנחנו לא סתם מתעקשים על הדברים האלה.

<נועם קוריאט: היו לאחרונה כמה אירועים כאלה מאחד חמורים ויש סיבה שאנחנו עושים את זה.

<ניקולאי שרי: נועם, אני מבקש ממך - - -

<נועם קוריאט: אל תיכנס לדברי.

עמרם מצנע: סליחה, רבותי, מה קרה לכם?

עמרם מצנע: זו ועדת חינוך פה.

<נועם קוריאט: אני מבקש רק להבהיר שבניגוד למה שקודם הוצג כאן על ידי מר זוסמן, הוא היה אצלי במשרד פעמיים – פעם לפני שנה ופעם לפני שבועיים ובשתי הפעמים הוא קיבל הנחיות מאד ברורות לעבור תהליך של אישור ובשתי הפעמים הוסבר לו שאסור לו לפעול בבתי הספר ללא אישור ושאם הוא רוצה לעשות פיילוט – הוא צריך לפנות אל היחידה המקצועית ואלי ולהגיש - - -

עמרם מצנע: נועם, נדמה לי שדסקסנו בזה.

עמרם מצנע: תסדרו את המערכות שלכם איך שאתם רוצים, אני לא חלק מהעניין הזה, אני את שלי אמרתי.

עמרם מצנע: אני רק רוצה להזכיר לך, שכמעט כל תכניות המחשוב התחילו מלמטה: סיסמא לכל תלמיד, עת הדעת - אף אחד מהן לא התחילה מלמעלה וללא אישורים של משרד החינוך.

עמרם מצנע: מאחר שאני עוסק בזה כבר 15 שנה – בכנסת מערכות מחשוב לתוך בתי ספר – להגיד לך שזה טוב?

עמרם מצנע: זה לא טוב.

עמרם מצנע: להגיד לך שאין עם זה בעיות?

עמרם מצנע: יש עם זה בעיות, אבל תנסו להבין את הדברים שעולים פה ושמעתם אותם.

עמרם מצנע: הנושא של הפרטיות הוא נושא ברור ומובן וחבל בכלל לעסוק בו.

עמרם מצנע: זה מזכיר לי דבר אחר.

עמרם מצנע: הייתה אלי פנייה, אני לא זוכר ממי, אבל בהורים מאחד מבתי הספר מחיפה, בנושא של צילום ילדים באינטרנט.

עמרם מצנע: אני לא זוכר באיזה בית ספר, אך מנהלת בית הספר אמרה להורים שיש איסור של משרד החינוך.

עמרם מצנע: אני בדקתי את זה וזה לא נכון.

<נועם קוריאט: זה לא מדויק.

<נועם קוריאט: אני אבהיר את זה.

<נועם קוריאט: זה לא איסור.

עמרם מצנע: תאמינו לי, פונים אלינו יום יום עשרות פניות.

עמרם מצנע: קיבלתי תשובה חד משמעית מהיועץ המשפטי של משרד החינוך – מותר, עם הסכמת הורים.

<נועם קוריאט: צריך להחתים את ההורים.

<נועם קוריאט: יש טופס.

עמרם מצנע: אוקיי, פשוט זה עלה בימים האחרונים.

עמרם מצנע: תבינו, כולכן עוסקות במערכות, כאשר כל אחד חושב שכל מה שהוא יודע זה נחלת כולם.

עמרם מצנע: אז תדעו לכם, תעשו פעם בדיקה.

עמרם מצנע: אתה יכול לדבר עם בן אדם 10 פעמים על אותו דבר, הוא לא יודע ולא אמרת לו אף פעם ואני לא צריך לספר לכם.

עמרם מצנע: אתם נפגשים גם עם ההורים, שזה עם מיוחד בפני עצמו.

עמרם מצנע: זה מעלה עוד דבר שלא כל כך עלה פה, וזה הקשר עם ההורים שצריך הרבה סבלנות והרבה אורך רוח.

עמרם מצנע: אני יודע שיש לכם את זה, אבל יש גם לא מעט מקרים של הורים שמקבלים תשובות, ואנחנו טיפלנו באיזה ילד מרחובות, דרך אגב, שישב כמעט שנה שלמה בבית.

עמרם מצנע: הוא היה בחינוך המיוחד המוכר שאיננו רשמי.

עמרם מצנע: הוא היה זקוק לסייעת צמודה רפואית ומאחר שהחוזה של משרד החינוך לא כיסה את בתי הספר לחינוך מיוחד המוכר שאיננו רשמי – היה שם סיפור.

עמרם מצנע: זאת אומרת עולים כל מיני נושאים ובסוף אנחנו, ספקי שירותים, כל אחד מאיתנו, צריך תמיד לא לשלוח את הפונה לכל מיני מסלולים בירוקרטים.

עמרם מצנע: לנסות ולהתמודד עם הבעיה ולפתור אותה, גם כשזה לא בסמכותך בדיוק ואתה לא יכול.

עמרם מצנע: בסוף זה חלק מהאקלים ההתנהגותי.

עמרם מצנע: אני תמיד אומר לכל מיני כאלה שנורא כועסים כשהם לא מקבלים שירות – אני אומר, הרי כל אחד מאיתנו יושב באיזה שהוא מקום של נתינת שירות.

עמרם מצנע: זו יכולה להיות פקידה בבנק, אבל היא כועסת נורא כי לא ענו לה באיזה שהוא מקום.

עמרם מצנע: אז אני שואל אותה – ואיך אתה מתנהגת כשפונים אליך?

עמרם מצנע: את שולחת אותם לחלונות האחרים?

עמרם מצנע: זה בסוף אנחנו.

עמרם מצנע: זה לא איזה מישהו עלום.

עמרם מצנע: אנחנו חייבים לסיים.

עמרם מצנע: מבחינתי זו הייתה פגישה מרתקת.

עמרם מצנע: אני מקווה שגם אתם לוקחים אתכם משהו.

עמרם מצנע: יש פרוטוקול, הוא יפורסם באתר של הוועדה בכנסת ויש גם צילום באינטרנט, תוכלו לראות את עצמכם.

עמרם מצנע: אני רשמתי לעצמי כמה דברים, אנחנו נוציא מהפרוטוקול את הדברים שאנחנו צריכים לקחת לבדיקה ולטיפול.

עמרם מצנע: אני גם אמשיך לעקוב עם מר רימון ועם הקשר בין הטכנולוגיה לפדגוגיה – כדי לראות באמת שהדברים הלאה יזוזו ותקבלו עליהם תשובה.

עמרם מצנע: אין ספק שיש לי הרבה ביקורת על המבנה של משרד החינוך, שהוא בעייתי מבחינת המבנה הארגוני שלו וחלק מזה זו היכולת באמת למין חתכי רוחב של טיפול מקצועי, של קשר מקצועי, של לימוד עמיתים.

עמרם מצנע: זה לא רק בחינוך המיוחד, זה בעוד כל מיני פרמטרים שזה לא נעשה מספיק יעיל ומספיק טוב.

עמרם מצנע: אז תודה רבה לכם ולהשתמע.