ועדת המדע והטכנולוגיה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 63, 2014-11-24 10:00

משה גפני: בוקר טוב.

משה גפני: אני מתכבד לפתוח את סדר היום של ישיבת ועדת המדע והטכנולוגיה.

משה גפני: על סדר היום – כוונת הממשלה להרחיב את החינוך המקצועי, הצעה לסדר היום של חבר הכנסת אליעזר מוזס.

משה גפני: הנושא של החינוך המקצועי, החינוך הטכנולוגי, יותר נכון, עלה כאן כמה פעמים ואנחנו התכוונו באיזה שהוא שלב לקיים דיון, אבל מאותו רגע שחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס, ידידי הטוב, הגיש הצעה לסדר היום והעביר אותה לדיון בוועדת המדע אז נעמדנו דום והחלטנו שאנחנו מיד מקיימים את הדיון הזה.

משה גפני: הרב מוזס, הבמה לרשותך.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני יושב הראש, אני מודה לך מאד שאתה עומד דום.

משה גפני: סליחה, רק שנייה, יש לנו מנכ"ל חדש במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל – עורך דין עידו שריר, שנראה נחמד, אגב, אני רוצה להגיד לכם.

משה גפני: הוא התמנה לתפקיד לאחרונה, להיות מנכ"ל משרד המדע.

מנחם אליעזר מוזס: למה עורך דין ולא איזה מדען או מהנדס?

משה גפני: או רב למשל.

משה גפני: אני יודע?

שמעון אוחיון: הוא התמחה בהסכמים מדעיים.

משה גפני: המילה עורך דין היא מילה שמוצמדת לשם שלו.

משה גפני: אני לא חושב שהוא התמנה בגלל שהוא עורך דין.

משה גפני: אין איזה בעיות משפטיות שידועות לי, לא בלשכת השר ולא בלשכת המנכ"ל.

משה גפני: על כל פנים, הוא נבחר והתמנה להיות מנכ"ל משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל.

משה גפני: אנחנו מברכים אותך על התפקיד.

<עידו שריר: תודה רבה.

משה גפני: בגלל כתוב בחז"ל שכל העולה לגדולה מוחלים לו על כל עוונותיו, אז עכשיו אתה יכול להתחיל עבירות חדשות.

משה גפני: על כל פנים, זו עלייה לגדולה וזה תפקיד מאד מאד חשוב, אנחנו בעידן שבו ההתפתחות של המדע והטכנולוגיה היא באמת מרשימה ויש בה הרבה מאד בעיות, יש בה הרבה נושאים שככל שהיא מתפתחת יותר יש פגיעה בזכויות הפרט ויש בעיות.

משה גפני: כמו בכל דבר שהקדוש ברוך הוא ברא, יש בזה צדדים חיוביים רבים מאד, אבל יכולים להיות בזה גם צדדים שליליים.

משה גפני: הפיתוח הוא מאד חשוב ואנחנו תומכים בו ואנחנו מברכים אותך על התפקיד הזה ושתצליח בכל אשר תעשה בעניין.

משה גפני: אנחנו עומדים לרשותך, אנחנו ועדה שמפקחת על המשרד שלכם ואנחנו משתפים פעולה עם המשרד ועד היום היה שיתוף פעולה מלא.

משה גפני: תודה רבה.

<עידו שריר: תודה רבה.

משה גפני: הרב מוזס, בבקשה.

מנחם אליעזר מוזס: אני גם רוצה להצטרף לברכות למנכ"ל החדש.

מנחם אליעזר מוזס: השם יצליח דרכך בכל אשר תפנה, תעשה ותצליח.

<עידו שריר: תודה רבה על קבלת הפנים.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני יושב הראש וחברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים.

מנחם אליעזר מוזס: הרב הלפרט הוא כ-28 שנים בבית הזה לסירוגין ומנהל כמה מוסדות מקצועיים.

מנחם אליעזר מוזס: המרכז לחינוך מקצועי של אגודת ישראל בטבריה, בנתניה, בדרום תל אביב, ברחובות.

מנחם אליעזר מוזס: היה סגן שר ואני רוצה להתחיל ישר ולעניין.

מנחם אליעזר מוזס: אני גם הייתי סגן שר במשרד החינוך ולפני זה הייתי עוד בשנת תשמ"ט, 25 שנה הייתי משנה למנכ"ל, וכל פעם החינוך המקצועי הזה, אני יכול לומר לכם, במשרד החינוך - - -

משה גפני: חיים שכאלה.

מנחם אליעזר מוזס: משום מה זה היה משהו נחוץ, החינוך המקצועי.

מנחם אליעזר מוזס: היו רואים בחינוך המקצועי משהו נחות, זה לא מיהו שבהייטק.

מנחם אליעזר מוזס: ואני רוצה לומר לכם, במקורותינו אנחנו מכירים בדיוק ההיפך: רבי יוחנן הסנדלר, רבי יצחק נפחא הנפח, וגם מי לא זוכר בשכונות שלנו, וכשאני גרתי במאה שערים, בצד ימין היה הרב מוישה בלכר, יהודי טוב, חכם גדול.

מנחם אליעזר מוזס: בלכר זה פחח.

מנחם אליעזר מוזס: ובצד שמאל היה הרב יום טוב, הזגג.

מנחם אליעזר מוזס: כולם היו אנשים.

משה גפני: היה חסר לי פחח, בגלל הממשלה.

מנחם אליעזר מוזס: אבל היום כשמישהו רוצה לבזות הוא אומר – מה אתה רוצה, שהבן שלך יהיה פחח?

מנחם אליעזר מוזס: אני חושב שכל הנושא, ואני זוכר שבמשרד הוקמו כמה וכמה ועדות במשך הזמן וכל ועדה באה עם רפורמה חדשה ועוד רפורמה ועוד רפורמה.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני יושב הראש, שבענו רפורמות ושבענו ועדות, כבר צריכים לגשת הלכה למעשה.

מנחם אליעזר מוזס: אני זוכר איזה קשיים היו כשרצינו לעזור לחינוך המקצועי, החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה להזכיר לך אדוני יושב הראש, ויושב כאן הרב הלפרט, איזה ויה דלרוזה, עברנו על כל סעיף וסעיף על מנת לתת איזה עידוד למוסדות האלה, שבאמת מטפלים בילדים שאילולי למדו את מקצוע הפחחות, אז איך אומר הרב, היו לומדים את מקצוע הפרחחות.

מנחם אליעזר מוזס: ואני רוצה לומר לכם ידידים יקרים, תבינו טוב, העתיד של כל ילד הוא בחינוך היסודי שלו.

מנחם אליעזר מוזס: אם בחינוך היסודי אנחנו מתחילים להכניס לילד שזה משהו ביזיון, כל החינוך הטכנולוגי, החינוך המקצועי, שזה משהו לא מכובד – הוא ייצא גם עם איזו תעודה נחותה וזו הייתה גם המציאות.

מנחם אליעזר מוזס: הרי לא ראי זה שיוצא עם תעודה של הייטק ועם זה שיוצא עם תעודה של פחחות או זגגות או הדברים האלה.

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו צריכים להעמיד את זה בראש מאוויינו, אם רוצים להצליח ובראש ובראשונה לתת באמת את התעודות שיהיו שוות ערך, בדיוק כמו מישהו שגמר הייטק.

משה גפני: חוץ מזה אתה מרוצה מהתקציב של החינוך הטכנולוגי?

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לומר לך שזה פועל יוצא.

משה גפני: כן, מה הפועל היוצא?

מנחם אליעזר מוזס: ברגע שזה דבר נחות, אז כמובן שבשביל זה היה הוויכוח הגדול בממשלה – האם להקצות לזה כספים או לא.

מנחם אליעזר מוזס: האם הנתיב שלנו צריך להיות נתיב ההייטק, או מותר גם לתת משהו לילדים האלה.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לומר לכם, אנחנו היינו בהרבה הרבה מקומות.

מנחם אליעזר מוזס: ילדים שלא הצליחו בהייטק ודווקא במקצוע מאד מאד הצליחו והקימו בתים והיו לבני אדם.

מנחם אליעזר מוזס: ואנחנו חייבים להקצות לנושא הזה את מירב המשאבים.

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו רואים במה ששלחו לנו ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, את נתוני המשרד בנושא התקציב וממש מה אני אומר לכם?

מנחם אליעזר מוזס: חרפה ובושה.

מנחם אליעזר מוזס: תסתכלו איפה אנחנו עומדים.

משה גפני: רועי אומר שאין נתוני תקציב.

שמעון אוחיון: יש רק סטטיסטיקה.

יעקב מרגי: 137 מיליון לחינוך הטכנולוגי.

יעקב מרגי: הם מהווים 37%.

מנחם אליעזר מוזס: יש, יש.

מנחם אליעזר מוזס: 137 מיליון מתוך תקציב של משרד החינוך, מה התקציב היום?

מנחם אליעזר מוזס: 47 מיליארד.

מנחם אליעזר מוזס: ההוצאה הלאומית לחינוך עומד על קרוב ל-80 מיליארד, אתם יודעים את זה.

מנחם אליעזר מוזס: הרי הרשויות המקומיות, פרט למשקי הבית – שניהם יחד – התקציב של 47 מיליארד ועוד 35 מיליארד זה התקציב של הרשויות המקומיות, ללא משקי הבית, ללא שכר הלימוד של ההורים.

מנחם אליעזר מוזס: זאת אורמת אנחנו עומדים כאן

מנחם אליעזר מוזס: במצב שמתוך תקציב של קרוב 80 מיליארד הוצאה לאומית לחינוך, אז לתקציב המקצועי סך הכל 137 מיליון שקלים ותו לא.

מנחם אליעזר מוזס: זה הלומדים.

מנחם אליעזר מוזס: אני מדבר על ההוצאה לחינוך טכנולוגי.

מנחם אליעזר מוזס: ראיתי באיזה שהוא מקום 170 מיליון שקלים, בחוברת.

מנחם אליעזר מוזס: זה 137 מיליון?

משה גפני: הרב מוזס, אני תיכף אבקש מעופר רימון שיציג את הנתונים.

משה גפני: הוא מהאגף והוא יאמר אותם.

מנחם אליעזר מוזס: השאלה כמה מתוך 80 מיליארד שקלים – הוצאה לאומית לחינוך – כמה מזה מופנה לחינוך מקצועי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: לפני שאני מאפשר לחברי הכנסת, אני מבקש קודם מעופר רימון, מנהל תקשוב טכנולוגיה ומערכות מידע, סקירה קצרה על החינוך הטכנולוגי והמקצועי בישראל.

משה גפני: כמה תלמידים יש?

<עופר רימון: קודם כל כבוד יושב הראש, אורחים נכבדים של הוועדה, אנחנו הכנו סקירה קצרה שמתארת את החינוך הטכנולוגי-מקצועי בישראל - התכנית האסטרטגית שאנחנו הצגנו.

<עופר רימון: אני אדבר אחר כך מבחינת התקציב מה כבר סוכם, מה חסר וכו'.

<עופר רימון: אני רוצה לפתוח ולהגיד שהשר והמנכ"לית יצאו עם רפורמה בחינוך בכלל – קידום למידה משמעותית, חיזוק החינוך הציבורי, חינוך למצוינות ערכית וחברתית ואנחנו רואים את החינוך הטכנולוגי והמקצועי משתלב בכל המטרות האלה.

<עופר רימון: כשאנחנו יצאנו עם הרעיון של תכנית אסטרטגית לחיזוק החינוך הטכנולוגי-מקצועי, שמנו מטרות כלליות להעניק כלים למימוש עצמי של כל תלמיד, פיתוח ערך העבודה בחברה הישראלית, לטפח אזרחים יצרנים השואפים להשתלב ולהתקדם בשוק העבודה, גדולה מלאכה שמכבדת את בעליה.

<עופר רימון: וכאן אני רוצה להגיד גם לרב מוזס וגם לרב הלפרט, שהולכים איתנו דרך ארוכה כבר הרבה שנים, שזה מאד מרגש אפילו, שקריאה כזאת באה מהם, שמדברת על החשיבות של החינוך הזה, על הדימוי שלו וכו'.

<עופר רימון: וכמובן גם לתרום לקידום הצמיחה של המשק והכלכלה הישראלית, כשאם שמת לב, שמנו את זה כמטרה האחרונה, כי נכון שיש חשיבות ברמה הלאומית, אבל אנחנו יוצאים מהילד ומשם מגיעים אל האינטרסים הלאומיים ולא הפוך.

<עופר רימון: אנחנו עשינו עבודת מחקר מאד מקיפה.

<עופר רימון: בעצם קראנו כמעט כל מחקר שקיים בעולם על איזה רפורמות עושים בחינוך הטכנולוגי-מקצועי היום בעולם.

<עופר רימון: הבאנו כאן את התובנות המרכזיות בשקף הזה.

<עופר רימון: אני רק אציין שלוש תובנות מרכזיות: מעורבות אינטנסיבית והכוונה של המעסיקים – זה חלק מאד חשוב בהקמה של מערכת חינוך טכנולוגית-מקצועית ראויה.

<עופר רימון: אפשרות מעבר בין חינוך טכנולוגי לחינוך עיוני, כלומר שילד שנכנס לתוך המסלול הזה לא יהיה מצב שכבר קבענו לו – במעבר מכיתה ט' לכיתה י' - שזה המסלול שלו ופיתוח מסלולי מצוינות.

<עופר רימון: קצת לדבר על שיעור הלומדים.

<עופר רימון: אז יש לנו בסך הכל, אם אנחנו לוקחים גם את בתי הספר של משרד הכלכלה – זה המספר של התלמידים בכלכלה עוד לפני המעבר עכשיו של 8 בתי ספר אלינו – 60% לומדים במסגרות עיוניות, 37% לומדים במסגרות חינוך טכנולוגי-מקצועי בפיקוח משרד החינוך, ו-3%, קצת פחות היום, במסגרות שפיקוח משרד הכלכלה.

<עופר רימון: צריך להסתכל על האמת בעיניים ולהגיד שזכאות לבגרות, אתה יודע, אנחנו מגיעים ל-50%, 57%, אבל בסוף תמיד צריך לזכור את העבודה שלמרות שהיינו רוצים במצב אוטופי להגיע למצב שכל ילד תהיה לו תעודת בגרות, גם בחינוך הטכנולוגי יש ילדים שלא מגיעים לתעודת בגרות, אבל כדאי לשים לב לשקף הזה, שמתוך 60% מהתלמידים שלומדים בחינוך העיוני – שליש מהם לא יוצא עם תעודת בגרות ואז השאלה – עם מה הם יוצאים?

<עופר רימון: זאת פרישה על כל המגמות של החינוך הטכנולוגי-מקצועי במשרד החינוך.

<עופר רימון: הייתה פעם נטייה לחשוב שמשרד החינוך מתעסק בחינוך היותר הייטק ומשרד הכלכלה מתעסק בחינוך היותר לואו-טייק.

<עופר רימון: אלף אין אצלנו אין המילה לואו-טייק.

<עופר רימון: יש אצלנו את המילה חינוך לעבודה, כבוד לעבודה, כבוד למקצוע ויש לנו את כל המגמות – מלונאות וחשבונאות ובישול ואפייה ועיצוב שיער וקוסמטיקה, וגם אלקטרוניקה וביו-טכנולוגיה וכולם הם תלמידים שלנו ואת כולם אנחנו כמובן אוהבים.

<עופר רימון: כשאנחנו מסתכלים על המערכת שלנו, בעצם השתמשנו במתודולוגיה שמשתמשים בה ב-OECD, הגדרנו את החזקות שלנו ואת האתגרים.

<עופר רימון: החזקות אנחנו אומרים – זו מערכת שמאפשרת לכל תלמיד להתקדם, מערכת שלא מסלילה ולא מייצרת תקרת זכוכית.

<עופר רימון: מערכת שנותנת מענה לתלמידים ברמות שונות ומערכת שמתקדמת במיומנויות רחבות.

<עופר רימון: מבחינת האתגרים, אנחנו שמנו לעצמנו אתגר ראשון להגיע למצב שכל תלמיד במערכת שלנו, יוצא עם תעודת הסמכה בנוסף לתעודת הבגרות.

<עופר רימון: ובעצם בנינו כאן מודל של הסמכות שפרסמנו אותו, שהוא בעצם עובד בצורה שכל תלמיד במערכת שלנו מגיע לתעודת הסמכה, בין אם זה תלמיד שהבסיס שלו זה רק יחידה אחת במתמטיקה – וכאן אנחנו רואים מודל שסגרנו עם חברה בינלאומית – חברת סיסקו – בתחום רשתות מחשבים.

<עופר רימון: אז יש להם הסמכה שנקראת CCNA Entry.

<עופר רימון: יש להם הסמכה CCNA, מאד מקובלת בשוק העבודה, ויש להם CCNA Security, ו-CCNA Professional.

<עופר רימון: אז בעצם אנחנו לקחנו את כל מערך ההסמכות של סיסקו ובנינו את חובת הלמידה אצלנו, ככה שהילד בכל שלב יוכל לקבל ולהעלות ברמות ההסמכה שלו.

מנחם אליעזר מוזס: אתה יכול לומר לי בפועל הלכה למעשה במה זה מתבטא אחרי שיש לו את ההסמכה הזאת?

<עופר רימון: אני כתבתי כאן.

<צבי פלג: רוב מוזס, עוד אין לו.

<צבי פלג: זה יהיה לו.

<צבי פלג: זה שיר מזמור לעתיד לבוא.

<עופר רימון: לא, לתלמידי תקשוב יש הסמכות של סיסקו היום.

<עופר רימון: גם כאלה שלומדים באורט.

<צבי פלג: עופר, אתה יודע - - -

משה גפני: אתה תקבל אחרי זה רשות דיבור, אם תבקש.

משה גפני: מה שהוא אומר הוא מוסמך ואתה תגיב אחרי זה.

<צבי פלג: טוב.

<עופר רימון: אני רק אגיד שאנחנו עשינו עכשיו, לגבי המקרה הזה של סיסקו, המערכת שלנו הייתה בנויה בתחום הזה עד י"ג, שנתנו הסמכה של CCNA Security.

<עופר רימון: היום הרחבנו את ההסמכה של כיתה י"ד שנותנת את - - -

מנחם אליעזר מוזס: אבל בחיי המעשה מה?

<עופר רימון: בחיי המעשה, כשאתה בא עם התעודה הזאת לעולם שנקרא כל העולם של המעטפת של התקשוב, אלה לא מתכנתי תקשוב, אלה טכנאים - - -

משה גפני: מה זה, הנדסאי?

<עופר רימון: לא.

<עופר רימון: זה י"ג-י"ד וגם הנדסאי ולתעודות האלה יש ערך מאד גדול בשוק העבודה.

<עופר רימון: אתה יכול לקבל עבודה בתחום הזה.

<עופר רימון: יש לנו גם את כל המסלול של התעודות של טכנאים הנדסאים שאנחנו נותנים.

<עופר רימון: כאן אני נותן דוגמא למשל ל - - -

משה גפני: הוא לא יכול להשתתף בשום מכרז שדורשים תעודה אקדמאית.

<לימור ניסן: היום יש סעיף 39 - - -

משה גפני: סליחה, מה שמך?

<לימור ניסן: שמי לימור ניסן, אני מנהלת ממשרד הכלכלה, אחראית על הנדסאים בוגרים.

<לימור ניסן: היום בחוק להנדסאים ולטכנאים יש את סעיף 39, שכל מקום שאין חובה למומחיות מיוחדת לאקדמאי, אז הנדסאי יכול לגשת.

משה גפני: אפילו להיות איזה עובד בכנסת הוא צריך להיות עם תואר אקדמי.

משה גפני: הנדסאי לא יוכל להתקבל.

<לימור ניסן: לא, לא.

משה גפני: נכון?

משה גפני: אגב, הוא גם לא יקבל הנחה בתחבורה הציבורית בתור אקדמאי.

משה גפני: טוב, לא חשוב, בסדר.

<לימור ניסן: לא, זה לא מדויק.

מנחם אליעזר מוזס: זה מאד חשוב.

משה גפני: למה מאד חשוב?

מנחם אליעזר מוזס: מה שאמרת זה מאד חשוב.

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו רואים בכל הפרסומים של - --

משה גפני: בסדר, זה מה שסילבן שלום אמר לראש הממשלה, זו כנראה הכוונה.

משה גפני: לא חשוב, הלאה.

משה גפני: אין כבוד להנדסאי עדיין.

משה גפני: אנחנו נדאג להעלות את הרמה הזאת.

<עופר רימון: מעולה.

<עופר רימון: עכשיו, כל מה שאני אומר, שבמערכת ההסמכות - - -

משה גפני: אתה שמעת מה שאני אמרתי?

משה גפני: אמרתי שאדם שלומד במקצוע הזה, הוא מקביל למישהו אחר שהוא אקדמאי.

משה גפני: לא צריך להתייחס אליו כאזרח סוג ב', לא בקבלה לעבודה, וקבלה לעבודה אני מתכוון שלא צריך שם איזה מקצוע מיוחד.

משה גפני: אם צריך מקצוע מיוחד – אז זה כמו בכל דבר.

משה גפני: אותו דבר גם בהטבות שאקדמאים מקבלים, למה שהנדסאים לא יקבלו?

<עופר רימון: האתגר הבא שלנו להגדיל את שיעור הלומדים.

<עופר רימון: אנחנו הצבנו לעצמנו יעד.

<עופר רימון: מהיום, בתוך המערכת שלנו, של 38.6% תלמידים שלומדים במערכת החינוך הטכנולוגי מקצועי – להגיע תוך 10 שנים ל-47%.

<עופר רימון: עם ה-3% של התלמידים במשרד הכלכלה, אנחנו נגיע למערכת ש-50% ממנה בחינוך טכנולוגי מקצועי.

<עופר רימון: היעד האחרון הוא לחזק את כל הנושא של הלימודים המעשיים.

<עופר רימון: אנחנו נותנים כאן דוגמא לתלמידים שלומדים את מקצוע הבניין והאדריכלות בתוך כיתה, בחוץ בונים בניין ואנחנו רוצים להוציא את התלמידים החוצה, לחזק את הצד של העבודה המעשית, בשילוב מקומות עבודה.

<עופר רימון: סך הכל החינוך הטכנולוגי מקצועי היום זה פסיפס של כל המקצועות שיש במשק והצגנו תכנית מאד סדורה עם כל הפעולות.

<עופר רימון: כאן יש סטאטוס של הפעולות.

<עופר רימון: אני לא אכנס לזה, אלא אם כן אדרש.

משה גפני: מה שחשוב לי לדעת, האם אתה יודע כמה תלמידים יש חינוך בחינוך הטכנולוגי וכמה תלמידים יש בחינוך בכלל, מה התקציב של החינוך בכלל ומה התקציב של החינוך הטכנולוגי.

משה גפני: נורא פשוט.

משה גפני: אותי לימדו מתי שנבחרתי לכנסת שכסף זה פונקציה של פעילות.

משה גפני: לימדו אותי.

<עופר רימון: כשהצגנו את התכנית הזאת, להגדיל את שיעור הלומדים - - -

משה גפני: לא, מה המצב היום?

<עופר רימון: אנחנו מתוקצבים פר תלמיד והדרישה שלנו כדי להביא לגידולים האלה, הייתה תכנית של סדר גודל - ואני לא אכנס לסעיפים עכשיו – הייתה תוספת של 100 מיליון שקלים בשנה הראשונה בבסיס, 200 מיליון שקלים בשנה השנייה, עד 500 מיליון שקלים בבסיס בשנה החמישית כדי לבצע את הפעולות האלה.

<עופר רימון: כי שוב, נכון ש - - -

משולם נהרי: כמה בשנת 2015 יש בבסיס?

<עופר רימון: קיבלנו בינתיים תוספת 100 מיליון שביקשנו לשנה הראשונה, קיבלנו תוספת של 70 מיליון שקלים כדי להתחיל להתניע את התכנית.

<עופר רימון: נמצאת כאן נציגה של משרד האוצר, כל הנושא מבחינה תקציבית הוא עדיין בדיונים.

משולם נהרי: זה מה שנקרא תקשוב טכנולוגיה ומדעים?

<עופר רימון: תקציב ייעודי לתוספת לתכנית האסטרטגית שאני הצגתי כאן.

שמעון אוחיון: מה הוא התקציב הכולל?

משולם נהרי: מה התקנה שלכם?

<עופר רימון: התקציב הכולל בסך הכל לחינוך הטכנולוגי-מקצועי נגזר מתוך הסחל"ד פר תלמיד והוא כמה מיליארדים והוא נובע באופן ישיר - - -

משולם נהרי: זה השעות.

משולם נהרי: בלי השעות.

<עופר רימון: בלי השעות יש לנו תקציב היום לתכניות המרכזיות - וזה להצטיידות ולדברים האלה – של בסביבות ה-100 מיליון שקלים ואנחנו כאן ביקשנו לתכנית הזאת תקציב תוספתי וקיבלנו כבר 70 מיליון שקלים תוספתי.

מנחם אליעזר מוזס: 170 מיליון זאת אומרת, יחד.

משולם נהרי: ומה זה תקשוב טכנולוגיה ומדעים במערכת החינוך?

<עופר רימון: אנחנו מדברים כרגע על הנושא של החינוך הטכנולוגי והמקצועי.

שמעון אוחיון: זה לא נוגע רק לטכנולוגי.

שמעון אוחיון: הוא לא נכנס לטכנולוגי.

<עופר רימון: רק מילה ברשותך.

<עופר רימון: אחת הטענות שעלו, שלכאורה החינוך הטכנולוגי והמקצועי לא פותח אפשרויות לתלמידים ומסליל.

<עופר רימון: היו על זה כמה דיונים.

<עופר רימון: חשוב לי מאד כאן להציג את עמדת המשרד והכנתי לכם 5 נקודות התייחסות לעניין הזה.

<עופר רימון: קודם כל, לכל תלמיד בחינוך המקצועי או בחינוך העיוני יש אפשרות להגיע לתעודת בגרות היום וחשוב להגיד את הדבר הזה.

<עופר רימון: הדבר השני, מערכת החינוך הטכנולוגית והמקצועית מאפשרת לכל תלמיד להמשיך ולהתקדם, והכנתי לכם כאן שקף שמראה שבשנות ה-80 הפער בין החינוך העיוני לחינוך הטכנולוגי-מקצועי עמד על 40.7% נקודות, ובעקבות רפורמות שעשינו, שמאפשרות לילד ללמוד גם חינוך מקצועי אבל גם להמשיך להתקדם לבגרות, אז אנחנו צמצמנו את הפער הזה.

<עופר רימון: אם ניקח בחשבון את העובדה שהמדד הכלכלי-חברתי של תלמידי החינוך העיוני גבוה מעל 20% מתלמידי החינוך הטכנולוגי-מקצועי – לא רק שלא הייתי אומר שזו מערכת שמסלילה, זה בעצם מערכת שמייצרת שוויון הזדמנויות.

<עופר רימון: דבר נוסף שחשוב לנו לציין, שהיום זו מערכת שנותנת מענה לתלמידים ברמות שונות והראיתי כאן שיש לנו תלמידים שמסיימים עם בגרות עם 5 יחידות מתמטיקה, יש לנו ילדים שמסיימים עם בגרות של 4 יחידות מתמטיקה, 3 יחידות מתמטיקה, כאלה שלא זכאים לבגרות אבל מגיעים ל-14 יחידות לימוד ויש כאלה שרחוקים מתעודת בגרות.

<עופר רימון: דבר נוסף, שזו מערכת חינוך היום שמתמקדת במיומנויות רחבות והיום 70% מהתלמידים שלנו יוצאים עם 3 יחידות מתמטיקה, 3 יחידות אנגלית, יחידה אחת בשפת אם, כשזה איזה שהוא בסיס של מה שאנחנו קוראים מיומנויות גנרית, שהיום מדברים על החשיבות שלהם בכל העולם, וזהו.

<עופר רימון: שמצד שני, מי שלא בוחר בחינוך ה - - -

משה גפני: למה יש ויכוח על זה גם בממשלה וגם בתקציב?

משה גפני: למה יש על זה ויכוח?

משה גפני: מה שאתה מציג פה, אתה מציג תמונה שכמעט אין הבדל בין החינוך הטכנולוגי לבין החינוך העיוני.

משה גפני: זה מה שאני התרשמתי.

משה גפני: אני לא נמצא בתוך העניין, לפי מה שאני התרשמתי הפער הולך ומצטמצם.

משה גפני: תלמידים שעוברים 5 יחידות במתמטיקה הולכים לחינוך המקצועי, לחינוך הטכנולוגי.

משה גפני: זאת אומרת הכל טוב.

משה גפני: אז אם הכל טוב, למה יש ויכוחים?

<עופר רימון: אני אענה בקצרה לשתי השאלות שאתה העלית.

<עופר רימון: האחד, יש בעיות ובעיקר אנחנו, כדי לקדם את הנושא הזה צריך תוספת תקציבית, כי מה לעשות, החינוך הטכנולוגי והמקצועי זה חינוך יקר.

<עופר רימון: זה כסף להצטיידות, זה כסף לשעות, זה כסף לשילוב לימודים בעבודה והסדנאות נשחקו במשך השנים.

<עופר רימון: אנחנו זקוקים לתקציבים האלה ובגלל זה העמדנו את התכנית הזאת.

<עופר רימון: בקשר למה שאמרת, הרבה מאלה לצורך העניין - - -

משה גפני: לא, עזוב את מה שאמרתי.

משה גפני: בוא נשמע את האורחים ויכול להיות שתרצו להגיב עליהם.

שמעון אוחיון: אני רוצה לשאול אותו גם לגבי מעמדם של המורים בחינוך הטכנולוגי בכל המגזרים הוא שווה?

שמעון אוחיון: למשל, האם מורה שמועסק על ידי משרד הכלכלה מקבל את אותם תנאים כמו מורה שמועסק במשרד החינוך?

<קריאה: הוא משרד החינוך, שמעון.

שמעון אוחיון: לא, אני שואל, ועדיין, בכל זאת שינסה.

שמעון אוחיון: ממה שידוע לו.

שמעון אוחיון: בוודאי, אם אין נציג של משרד הכלכלה, הוא יודע.

שמעון אוחיון: אני בכוונה שואל.

שמעון אוחיון: אני הרי יודע את התשובה.

שמעון אוחיון: אני בכוונה מצביע פה על משהו, אלא אם כן הוא רוצה להתייחס אליו.

משה גפני: אתה יכול להגיד שאתה לא יודע מה השכר של מורה במשרד הכלכלה וזה בסדר, זה לגיטימי.

משה גפני: מה ששואל חבר הכנסת אוחיון – האם יש פערים בין מורה שמלמד טכנולוגיה באותם 3% של משרד הכלכלה שהצגת, לבין מורה במשרד החינוך.

<עופר רימון: כמו שאני אומר, אני לא יודע בדיוק את התנאים.

<עופר רימון: יש כאן אנשים שמעסיקים כמו רשת אורט, גם במשרד הכלכלה וגם אצלנו, אבל העמדה הכללית שלנו היא שכל בתי הספר במדינת ישראל - - -

משה גפני: צריכים להיות בשווה.

<עופר רימון: צריכים להיות בשווה, אבל בפיקוח משרד החינוך.

שמעון אוחיון: כולם.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: שמעון, אתה יודע לענות על השאלה של עצמך?

שמעון אוחיון: כן, אני יודע ואני אתייחס לזה, כי יש פער בוודאי, שלא כולם שייכים למשל לעוז לתמורה.

שמעון אוחיון: אז מי ששייך לעוז לתמורה זכה להטבות ולתנאים ואחרים לא נכנסו להסכם הזה וזה בוודאי יוצר פער.

שמעון אוחיון: אנחנו מכירים את הדברים האלה.

שמעון אוחיון: זה מצביע וזה אחד הסימפטומים שמלווה את מעמדו של החינוך הטכנולוגי המקצועי ועל זה רציתי להצביע.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: נמצא איתנו חבר הכנסת לשעבר הרב שמואל הלפרט, שהיה הרבה שנים חבר כנסת, שעוסק שנים רבות בעניין הזה של החינוך הטכנולוגי החרדי.

משה גפני: אני די הופעתי במליאה כשסגן שר החינוך - כאשר הרב מוזס העלה את הנושא – אמר שהמשיח הגיע.

משה גפני: האמת היא שהלכתי לחפש את המשיח וראיתי משבר קואליציוני, אז לא הבנתי איך הוא הגיע למשיח עם העניין הזה, אבל שסגן שר במדינת ישראל לא יידע - ואני חושב שזה מאז קום המדינה – שיש חינוך טכנולוגי חרדי.

שמעון אוחיון: אתה יודע שהמשיח אמור לבוא או בדור שכולו משבר או בדור שכולו טוב, נו.

משה גפני: אז אנחנו מתקרבים למשיח.

משה גפני: אם בדור שכולו משבר – אז אנחנו.

משה גפני: הרב הלפרט, בבקשה.

שמואל הלפרט: אדוני יושב הראש.

שמואל הלפרט: אדוני חבר הכנסת מוזס, אני מודה לך שהעילית את הנושא בכנסת, הנושא של הרחבת החינוך הטכנולוגי.

שמואל הלפרט: לצערנו הרב החינוך הטכנולוגי במשך כל השנים, יש איזו מן סטיגמה שלחינוך הטכנולוגי הולכים רק תלמידים חלשים וכתוצאה מזה החינוך הטכנולוגי סבל לעניות דעתי.

שמואל הלפרט: הגענו למצב, לפני כמה שנים כשאני הייתי בכנסת, אני לא יודע מה המצב היום, שמדינת ישראל הייתה צריכה לייבא אלפי הנדסאים מהמזרח הרחוק, אני לא יודע אם גם היום קיים הדבר הזה, רק בגלל שאנחנו לא השכלנו להרחיב את החינוך הטכנולוגי ולייצר כאן במדינת ישראל - שיש אבטלה כל כך גדולה – הנדסאים שלא נצטרך לייבא אלפי הנדסאים מחוץ לארץ.

שמואל הלפרט: האמת היא שהחינוך הטכנולוגי הוא חשוב מאד לנוער כאן במדינת ישראל ובכל רחבי העולם.

שמואל הלפרט: בסופו של דבר לא כולם גאונים שיכולים ללמוד רק תוכן עיוני באוניברסיטאות.

שמואל הלפרט: זה המצב.

שמואל הלפרט: כך השם ברא את האנשים – אחד יותר חכם, אחד פחות חכם.

שמואל הלפרט: ישנם הרבה מאד רבבות תלמידים שלא מסוגלים ללמוד בחינוך עיוני.

משה גפני: או שלא רוצים.

משה גפני: הוא רוצה ללמוד במסלול טכנולוגי.

שמואל הלפרט: נכון, אבל לא השכילו לתת לחינוך הטכנולוגי את המימד שתלמיד ירצה מרצונו הטוב, גם אם הוא תלמיד טוב, ללכת לחינוך טכנולוגי.

שמואל הלפרט: אני רוצה לומר בנושא החינוך הטכנולוגי במגזר החרדי, שיש פוטנציאל גדול בקרב הנוער החרדי להשתלב בחינוך הטכנולוגי.

שמואל הלפרט: אני אישית הקמתי ברוך השם לפני כ-50 שנה שלוש כיתות חינוך טכנולוגיות במגזר החרדי – בתל אביב, אזור המרכז – ברחובות ובאזור הדרום ובטבריה עילית באזור הצפון.

שמואל הלפרט: יושב כאן איתנו חבר הכנסת הרב משולם נהרי, שהיה 10 שנים מנהל בית הספר הטכנולוגי בטבריה והוא יודע כמה - - -

משה גפני: משם התחילו הבעיות.

משה גפני: לא לרשום את זה בפרוטוקול.

משה גפני: עוד יחשבו שאמרתי את זה ברצינות.

שמואל הלפרט: והוא יודע כמה מאמצים הושקעו לתת חינוך טכנולוגי למגזר החרדי.

<אברהם אמיר: איפה העובדים האלה היום שלמדו לפני 10 שנים בחינוך הטכנולוגי אצלכם?

שמואל הלפרט: ישנם עשרות אלפי בוגרים במשך 50 השנים שעובדים במקצועות הטכנולוגיים - - -

<אברהם אמיר: אבל הם לא עובדים במקצועות הטכנולוגיים.

משה גפני: אבל אין דיאלוג פה, הרב הלפרט.

משה גפני: סליחה, לא מנהלים כך דיון.

משה גפני: אתה רוצה לדבר על העניין, אני אאפשר לך, אין בעיה.

משה גפני: בבקשה.

שמואל הלפרט: ישנם אלפים ורבבות של בוגרים של בתי הספר שלנו שלומדים בחינוך הטכנולוגי, אשר מתפרנסים בכבוד.

משה גפני: אתה יכול לבוא לאזורים החרדיים לראות אותם עובדים ואתה יכול לראות אותם גם במקומות אחרים, אבל לא משנה.

משה גפני: אין בעיה, אם הוא נראה חרדי הוא לא מתקבל לעבודה אז זה רק באזורים החרדיים.

משולם נהרי: אגב, גם הצבא השקיע בהם.

משה גפני: אין בעיה.

משה גפני: אם הוא נראה חרדי הוא לא מתקבל לעבודה.

<אברהם אמיר: למה?

משה גפני: ככה.

משה גפני: למה?

משה גפני: ככה.

משה גפני: למה?

משה גפני: אנחנו עשינו כמה ניסיונות כאלה וראינו.

משה גפני: הוא לא מתקבל לעבודה.

משה גפני: גם עכשיו כשיש חוק של העדפה מתקנת שלי, הממשלה החליטה שכן, עכשיו היא חזרה בה.

משה גפני: בסדר, לא חשוב.

משה גפני: זה לא הדיון, באמת.

משה גפני: תאמין לי, עובדים.

משה גפני: עובדים.

שמואל הלפרט: עובדה שיש אלפי בוגרים ואף אחד לא יכול להכחיש את זה.

משה גפני: על אף העידוד לתעסוקה, אבל לא חשוב.

משה גפני: הרב הלפרט, זה לא דיאלוג.

שמואל הלפרט: כן.

שמואל הלפרט: אני רוצה בהזדמנות זו להביע תודה והערכה למנהל האגף לחינוך הטכנולוגי במשרד החינוך, מר עופר רימון ולמר גרשון כהן, שמשקיעים הרבה מאד מאמצים בכדי לפתח את החינוך הטכנולוגי במגזר החרדי.

שמואל הלפרט: ויש תזוזה גדולה בתקופה האחרונה.

שמואל הלפרט: הצליחו לעשות תקנה מיוחדת כדי לעודד את החינוך הטכנולוגי במגזר החרדי וזה נתן תנופה גדולה.

<עופר רימון: בנים חרדים.

שמואל הלפרט: כן, בנים.

שמואל הלפרט: לאחרונה שמעתי שיש מגמות להעביר את החינוך הטכנולוגי החרדי מהאגף של החינוך הטכנולוגי במשרד החינוך לאגף או מרכז אחר.

שמואל הלפרט: אני חושב שהמקום - - -

משה גפני: לאן?

שמואל הלפרט: אינני יודע בדיוק.

שמואל הלפרט: אני חושב שהמקום הטבעי של החינוך הטכנולוגי החרדי הוא במשרד החינוך, באגף לחינוך טכנולוגי, שלהם יש את כל הכלים הדרושים כדי לפתח ולהרחיב את המסגרת של החינוך הטכנולוגי במגזר החרדי.

שמואל הלפרט: חשוב מאד שאנחנו נפעל - - -

משולם נהרי: גפני, אולי זה כמו המקומות הקדושים גם כן, גם אותם מעבירים.

מנחם אליעזר מוזס: למשרד הדתות.

משה גפני: כן, הרב הלפרט.

שמואל הלפרט: אני כבר מסיים.

משה גפני: אתה לא יודע לאן רוצים להעביר את החינוך הטכנולוגי?

משה גפני: הוא צודק, משולם נהרי.

משה גפני: אפשר להעביר את החינוך הטכנולוגי גם כן למשרד לשירותי דת, אם אפשר למקם אותו במירון, בקבר של רבי שמעון בר יוחאי.

משה גפני: למה להעביר?

משה גפני: למה זה לא חינוך טכנולוגי רגיל, מה, הם לא בסדר?

משה גפני: מה הבעיה?

שמואל הלפרט: הם בסדר גמור.

משה גפני: אז מה הבעיה?

משה גפני: למה להעביר?

שמואל הלפרט: את זה אני לא יודע.

משה גפני: זה נכון מה שהוא אומר?

<עופר רימון: הייתה באיזה שהוא שלב חשיבה כזאת במשרד, אבל זה לא הוכרע עדיין.

משולם נהרי: לאן להעביר?

משה גפני: מה החשיבה?

משה גפני: זאת אומרת למה?

משה גפני: בגלל שהם חרדים אז הם צריכים להיות במקום אחר?

משה גפני: הרי אתם אנשי המקצוע, אתם יודעים מה להגיד להם ללמד, מה להגיד להם לעשות.

משה גפני: למה להעביר את זה למקום אחר?

<עופר רימון: זה בדיונים, זה עדיין לא הוכרע.

משה גפני: לא, אבל למה הדיונים?

משה גפני: זאת אומרת זה מאד מעניין אותי, אני אוהב דיונים כאלה.

משה גפני: זאת אומרת החליטו להעביר את החינוך הטכנולוגי החרדי לגטו?

משה גפני: מה?

משה גפני: רק שנדע איפה זה עומד, הרי אתם אנשי המקצוע.

משה גפני: אתם יודעים להגיד למנהלים או למורים בחינוך הטכנולוגי החרדי, כמו בחינוך הטכנולוגי הכללי, מה צריך לעשות, מה לא.

משה גפני: מקום אחר, מה?

משה גפני: זה להעביר את זה לסעיף התרבות אולי, של משרד החינוך?

משה גפני: לא, בגלל שיש שם דברים מעניינים, בכל אופן, המנהלים עם זקנים זה יכול להיות לאיזו תכנית טלוויזיה טובה.

משה גפני: מה זה הדיונים האלה, אני פשוט לא מבין?

משה גפני: אנחנו חלק מהמדינה או לא חלק מהמדינה?

משה גפני: אנחנו לא חלק מהמדינה – אז בואו, את הכל נעביר לקבר של יוסף הצדיק, אני יודע?

משה גפני: פשוט לא להאמין.

משה גפני: שאלת קודם לגבי החרדים, אתה.

משה גפני: אני לא יודע מה השם שלך, אבל תאמין לי, אני 26 שנים בכנסת, אני גם חרדי, אם לא ראו עלי עד עכשיו.

משה גפני: הלוואי והיו נותנים יחס לעידוד התעסוקה במגזר החרדי כמו שנותנים לאחרים.

משה גפני: הלוואי.

<אברהם אמיר: אבל אני לא רואה אותם.

משה גפני: אתה לא רואה.

משה גפני: אני רואה.

משה גפני: בסדר, לא חשוב.

משה גפני: מה לעשות?

משה גפני: אנחנו רואים שנינו כל אחד - - -

<אברהם אמיר: אני מעסיק 50 שנה עובדים.

<אברהם אמיר: לא הגיע אלי שום חרדי.

משה גפני: אין בעיה.

משה גפני: אבל מה זה משנה?

משה גפני: הוא לא בחינוך הטכנולוגי.

משה גפני: הוא צריך לעבור למשהו אחר.

שמואל הלפרט: תלוי לאיזה כיוון מסתכלים.

שמואל הלפרט: מה מחפשים?

שמואל הלפרט: מה רוצים לראות?

משה גפני: רבותי, אני מתנגד לזה.

משה גפני: מר הלפרט, אם זה יקרה – תהיה פה מלחמת עולם.

משה גפני: לא יכול להיות שהחינוך הטכנולוגי יפלה מגזרים בחברה הישראלית.

משה גפני: תאר לעצמך שלוקחים עכשיו את-.

משה גפני: טוב, אני לא רוצה להביא אפילו דוגמאות.

<עופר רימון: אני בעצמי, בידיים שלי, ...

<עופר רימון: כשבנינו את התקנה הזאת, כדי ש - - -

משה גפני: כן, נכון.

משה גפני: טוב, המסר הועבר.

משה גפני: אני גם רוצה בהחלטות של הוועדה ש - - -

<אברהם אמיר: ברמות גבוהות.

משה גפני: אדוני.

משה גפני: בכנסת נהוג על פי התקנון שיושב הראש מחליט גם מי קורא קריאות ביניים.

משה גפני: לחברי הכנסת יש חסינות ולך אין חסינות בגלל שאתה לא עברת פריימריז ולא עברת באף מפלגה את המינוי של ראש המפלגה ולא עברת מועצת גדולי התורה – אז איך אתה מתערב פה?

משה גפני: תקבל רשות דיבור.

משה גפני: על כל פנים, בהחלטה.

משה גפני: אנשי משרד החינוך, עופר, תתקבל החלטה, בשום פנים ואופן.

משה גפני: זה צריך להיות חלק מהחינוך הטכנולוגי.

משה גפני: מכיוון משמדובר בתלמידים חרדים, אז יש להם מאפיינים שאתם מכירים אותם, אבל הבסיס, התשתית, צריך להיות החינוך הטכנולוגי.

משה גפני: ואם תוכלו להגיד לי לא בוועדה, מי זה שיקיים את הדיונים.

משה גפני: הרב הלפרט תסיים, אני רוצה לתת לחברי הכנסת ואחרי זה לאורחים.

שמואל הלפרט: אני רוצה לומר שמר עופר רימון ומר גרשון משקיעים הרבה מאמצים בכל המגזרים - - -

משה גפני: בסדר, אמרת.

שמואל הלפרט: כולל החינוך הטכנולוגי ואני רוצה לומר שהתקנה הזאת שהם ייצרו, בגלל שהעבירו אותם לאגף - - -

משה גפני: הרב הלפרט, אמרת את זה.

משה גפני: אני לא מאפשר לתת פעמיים קומפלימנט.

שמואל הלפרט: עכשיו מה שאני רוצה לומר באופן כללי, אם רוצים לדבר על הרחבת החינוך הטכנולוגי, צריכים לתת כמה צ'ופרים לחינוך הטכנולוגי ואני רוצה שגם מר עופר רימון ירחיב על כך, או מר גרשון כהן.

שמואל הלפרט: התקציב של ההצטיידות בחינוך הטכנולוגי שואף כמעט לאפס.

שמואל הלפרט: אני לא יודע כמה מיליונים, מר רימון?

<עופר רימון: שואף לאפס.

שמואל הלפרט: שואף לאפס.

שמואל הלפרט: איך אנחנו יכולים לתאר לעצמנו להרחיב את החינוך הטכנולוגי ולהעמיד אותו במקום הראוי – אם לא נותנים לו את הכלים?

שמואל הלפרט: אם תלמיד שלומד בחינוך הטכנולוגי לא מקבל מעבדה ראויה לשמה שיוכל להשתלם בה.

שמואל הלפרט: שיוכל אחרי שהוא מסיים את לימודיו להשתלב בהייטק או בכל מיני מפעלים.

שמואל הלפרט: אם אין מעבדות אי אפשר ללמוד כמו שצריך.

שמואל הלפרט: אי אפשר לפתח את החינוך הטכנולוגי.

שמואל הלפרט: ולכן חייבים להגדיל את תקציב ההצטיידות במאות אחוזים, אם רוצים שבאמת יהיה חינוך טכנולוגי ראוי לשמו.

שמואל הלפרט: זה דבר אחד.

שמואל הלפרט: הדבר השני ועם זה אני מסיים, וזה אולי יותר לממשלה.

שמואל הלפרט: כדאי לחשוב שבוגרי החינוך הטכנולוגי, שיש להם תעודות של חינוך טכנולוגי – שיקצרו להם את הלימודים האקדמאיים.

שמואל הלפרט: אם מהנדס שלומד בטכניון צריך ללמוד למשל 4 שנים, שבוגר לימוד טכנולוגי יצטרך ללמוד 3 שנים, זה יכול לתת תנופה גדולה מאד לתלמידי החינוך הטכנולוגי.

שמואל הלפרט: כנ"ל לגבי הנדסאים.

שמואל הלפרט: אם הנדסאי צריך ללמוד 3 שנים או שנתיים, שהם יוכלו לסיים את הלימודים בתקופה יותר קצרה, וזה ייתן עידוד רב להרבה נוער גם שילמדו בחינוך הטכנולוגי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: חבר הכנסת משולם נהרי, רצית להתייחס?

משולם נהרי: כן.

משולם נהרי: אני מלווה, כמו שאמר הרב הלפרט, את החינוך הטכנולוגי הרבה שנים.

משולם נהרי: אולי 35 שנים.

משולם נהרי: אני זוכר את התקציב, התקציב הגדול במשרד החינוך זה התקציב לחינוך הטכנולוגי.

משולם נהרי: בחינוך הטכנולוגי אנחנו יודעים שההוצאה היא גדולה.

משולם נהרי: אני כבר לא מדבר על השעות, הש"ש שזה בעצם לא כמו בחינוך הרגיל.

משולם נהרי: בזה גם כן מדובר בהשקעה יותר גדולה, אבל אני מדבר על התנאים הפיזיים, אני מדבר על הסדנאות, אני מדבר על מעבדות, אני מדבר על ציוד.

משולם נהרי: אני זוכר שהיו שנים שכל כמה שנים – שנתיים, שלוש – החליפו ציוד והתקדמו ומחשבו את הציוד והשקיעו הון עתק ומשרד החינוך עשה הכל כדי להשקיע בחינוך הטכנולוגי.

משולם נהרי: זו הוצאה גדולה, אבל במשך הזמן זו הייתה גם שיטה במשרד החינוך.

משולם נהרי: איפה חוסכים?

משולם נהרי: חוסכים בנתיב הטכנולוגי ולאט לאט הלכו וקיצצו ואני לא אזכיר שרים.

משולם נהרי: אני הרי עבדתי במשרד החינוך והייתי בהנהלת משרד החינוך ואני יודע מה חשבו שרים על החינוך הטכנולוגי, איך לאט לאט ללכת ולצמצם אותו כי ההוצאה היא גדולה.

משולם נהרי: היום מנהל מוסד טכנולוגי לא יכול לקיים מוסד – אם לא יעמוד לרשותו תקציב.

משולם נהרי: הוא לא יכול לחיות רק מתרומות.

משולם נהרי: נכון שיש תורמים.

משולם נהרי: מדובר בציוד יקר ביותר, אבל אם אנחנו מצפים ורוצים שהילד שהולך ללמוד בחינוך הטכנולוגי יקבל את המירב ולא לסווג אותו כילד נחשל, אלא להיפך, לתת לו הזדמנות ולקדם אותו, אנחנו צריכים גם כן להתקדם בציוד ובתנאים.

משולם נהרי: ואת זה משרד החינוך לא עושה ואני חושב שמשרד החינוך הוא לא לבד בנושא הזה.

משולם נהרי: כשבונים את התקציב, משרד החינוך לא בונה את התקציב לבד ולא מחליט עליו לבד ואולי הייתי אומר שהוא המחליט המשני.

משולם נהרי: עדיין האוצר הוא זה שקובע לו את היעדים ואת התקציב לכל נושא ונושא.

משולם נהרי: לכן, אם באמת רוצים ושזה לא אחד בפה ואחד בלב, ושלא יגידו מדוע הם לא הולכים ללמוד מקצוע, יש אלפי-אלפי תלמידים במערכת בכלל, שהם היום מוגדרים כתלמידים נושרים ויש גם מונשרים במספרים גדולים שמערכת החינוך מנשירה אותם.

משולם נהרי: אני לא יודע אם כולם יודעים איך לפעמים מעלים את ההצלחות בבגרות, אבל יש תלמידים מונשרים במיוחד בכיתות י"א, שם יש הנשרה רצינית.

משולם נהרי: אני אומר שמתוך זה גם במגזר החרדי, שם גם יש אלפי תלמידים שלא נמצאים במסגרת חינוכית, שמסתובבים, רוצים ללמוד, מעוניינים, רוצים ללכת לעבוד, רוצים לפרנס את עצמם בכבוד.

משולם נהרי: צריך להשקיע בהם.

משולם נהרי: אי אפשר.

משולם נהרי: זה לא מס שפתיים.

משולם נהרי: דו"ח טרכטנברג אמר שצריך להשקיע בחרדים.

משולם נהרי: כולם מדברים על כך שצריך להשקיע בחרדים.

משולם נהרי: כל ישיבת ממשלה ראש הממשלה אומר – אנחנו הולכים להשקיע בחרדים, אבל בפועל שום דבר.

משולם נהרי: אין השקעה.

משולם נהרי: זה פה ושם משהו סמלי למראית עין, כדי שלא ידברו, אבל השקעה רצינית – אין ויש הרבה הרבה שזקוקים לכך.

משולם נהרי: תודה.

משולם נהרי: (היו"ר שמעון אוחיון)

שמעון אוחיון: תודה רבה לך.

שמעון אוחיון: אני באמת אנצל את ההזדמנות הזאת, לפחות לפי סדר הדוברים, גם כממלא מקום יושב ראש הישיבה, לומר כמה מילים ולחוות גם את דעתי כחבר הוועדה.

שמעון אוחיון: אני רואה את הבעיה כרגע, של החינוך הטכנולוגי-המקצועי, סביב שלושה דברים.

שמעון אוחיון: אלף, הדימוי, בפועל התשתיות והתגמול למי שעוסק בכך.

שמעון אוחיון: אלה שלושת הדברים שלפי דעתי הם לוקים ותרשו לי לספר סיפור אישי, כי הטראומה הזאת שמלווה אותנו, וכשהיה הויכוח בין סילבן שלום לבין ראש הממשלה, אני יכולתי להזדהות עם כך.

שמעון אוחיון: וכאשר ד"ר מתי דגן, מי שעמד בראש מינהל החינוך הדתי אמר – אצלי לא יהיה תיכון מקצועי, כשאדם בראש מערכת כזאת אומר אמירה כזאת ומלבה אותה במשך שנים, זה אומר דרשני לגבי המצב, הדימוי והטראומה של הסיפור הזה.

שמעון אוחיון: אני זוכר את עצמי כילד במעברה, שאחר כך עזבנו את המעברה ובכיתה ז'-ח' אמרו כל בית הספר, ללא יוצא מן הכלל, לא אתה ואתה כן ואתה ואתה לא, אלא כולם, כל הכיתה – עמדנו במשך שנתיים ליד מלחציים ושופין ביד, וכל יום, 4 שעות שייפנו וזה היה הכיוון, כך נאמר, כל בית הספר, כל הילדים הללו, מחברה מסוימת, ממגזר מסוים, כולם ייעודם לתחום המקצועי הספציפי, אם רצית משהו עיוני.

שמעון אוחיון: עכשיו תחשבו על דבר כזה.

שמעון אוחיון: אחר כך היינו צריכים לתיכון.

שמעון אוחיון: יצאנו 8 ילדים מן התיכון.

שמעון אוחיון: 6 עפו אחרי כיתה ט', אחד עזב אחרי כיתה י', נשארתי אני ואני זוכר, ותארו לעצמכם את הסיפור, את החוויה.

שמעון אוחיון: אני חושב שלהתקבל לבית הספר התיכון הרגיל, העיוני באותו זמן, לרכוב על אופניים ולצעוד וללכת לבית הספר, זה היה בשבילי חוויה מרוממת וכאילו מי יודע מה השגתי.

שמעון אוחיון: הרבה יותר מאשר לצעוד כאשר צעדתי לקבל תואר דוקטור.

שמעון אוחיון: אז החוויה הזאת מלווה אותי ואני חושב שאנחנו צריכים להיזהר מאותה הסללה, שהיא גם קובעת מגזרים מסוימים.

שמעון אוחיון: אני יודע, החברה שלנו ברוך השם בגרה והשתנתה, אבל זה עדיין מלווה אותנו.

שמעון אוחיון: עכשיו כמובן אני בא אל הסיפור ואני רואה מה יש לנו היום.

שמעון אוחיון: יש לנו היום פיצול שחלק נמצאים תחת משרד החינוך, חלק נמצאים תחת משרד הכלכלה.

שמעון אוחיון: אני חבר בשדולה למען הסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה, וכשאני מבקר במכללות טכנולוגיות, לאחרונה הייתי כמעט יום שלם במכללה בבאר שבע וראיתי את בעיית התשתיות.

שמעון אוחיון: הציגו לפני את השכר של המורים.

שמעון אוחיון: כלומר, כשמסמנים לתלמיד שהולך לתיכון מקצועי וזה הכיוון שאתה אמור להגיע למכללה טכנולוגית, מכללה כזאת או אחרת, זה הוא מעמדה, זה הכיוון שלך.

שמעון אוחיון: וזאת הבעיה.

שמעון אוחיון: ואני הייתי אומר כמעט ההתנכרות הזאת אל המוסדות הללו היא לכל אורך הדרך.

שמעון אוחיון: כשבאו אלי ואמרו לי תשמע, כל האוניברסיטאות נהנות מפטור מארנונה, מדוע אנחנו, המכללות, לא?

שמעון אוחיון: מה, אנחנו מוסדות עשירים?

שמעון אוחיון: מה אנחנו עושים?

שמעון אוחיון: אנחנו עושים לביתנו הפרטי?

שמעון אוחיון: אני מצאתי התנגדות טוטאלית באוצר, חוסר הבנה בעניין הזה לבוא לדבר הבסיסי ביותר שצריכים להזדקק לעיריית באר שבע כדי שהיא תסייע, וזה הוא המצב.

שמעון אוחיון: לא תשתיות, לא הכשרה.

שמעון אוחיון: באופן טבעי, כאשר אתה משלם 70-80 שקלים במכללה כזאת לשעה למורה, אתם מבינים מי יכול גם להגיע לכאן ובאלה תנאים וכמה זמן הוא יכול להחזיק מעמד.

שמעון אוחיון: אני גם מצביע על כך שיש היום מורים במעמד כזה ומורים אחרים במעמד שונה, גם מבחינת תנאי השכר.

שמעון אוחיון: באתי אז בטענות גם ופניתי לשר הכלכלה – בשביל מה אתה צריך את החינוך הטכנולוגי אצלך?

שמעון אוחיון: הרי זה לא בראש מעייניך.

שמעון אוחיון: זה לא בדיוק תחום ההתמחות שלך.

שמעון אוחיון: זה הרי באופן טבעי היה צריך להיות כולו במשרד החינוך, אלא אם כן היית בא ומראה לי שזה באמת בן טיפוחים שלך.

שמעון אוחיון: שאתה באמת רוצה לכוון אל התעשייה ואתה משקיע גם מצדך כמשרד, ולא רק החיבור, אני לא מזלזל בחיבור לתעשייה ויש צורך בוודאי חיוני בדברים הללו, אבל יש כאן משהו מאד מאד מלאכותי, פגום ולא רציני.

שמעון אוחיון: עד כדי כך שהצעתי, אדרבא, אם אנחנו רוצים לשנות את הדימוי, אדוני המנכ"ל, אני פניתי לשר יעקב פרי – קח את החינוך הטכנולוגי, ברמת המכללות לפחות, תחת משרד המדע והטכנולוגיה.

שמעון אוחיון: חבר אותו גם מעשית, גם מבחינת הדימוי, אל עולם המדע והטכנולוגיה.

שמעון אוחיון: כך משנים דימוי.

שמעון אוחיון: אני לא אומר שבכל המגזרים בבתי הספר התיכוניים זה ברמה מתחת לכך בעניין הזה, אבל אני ידעתי, אמרתי לשר פרי - אני לא רוצה חלילה לסכסך בינך לבין שר החינוך, אבל אני חושב שפה יש התייחסות מעשית והעניין הטכנולוגי הוא באמת לא רק מחובר לתעשייה, מחובר למדע.

שמעון אוחיון: בריחת מוחות היום היא לא בגלל שפרופסור מסוים איננו מקבל שכר באוניברסיטה ואיננו ראוי.

שמעון אוחיון: לא.

שמעון אוחיון: בריחת המוחות היא בגלל שאין לו מעבדה ראויה.

שמעון אוחיון: אין לו טכנאים והנדסאים כמו שצריך ואין לו את כל התשתית.

שמעון אוחיון: והיום אומרים לי באוניברסיטאות, ראשי אוניברסיטה, כל מדען כזה, כדי שלא יברח, אני צריך לשריין לו לפחות מיליון דולר.

שמעון אוחיון: ואם אנחנו את אותם הנדסאים, את אותם טכנאים, את אותם אנשי טכנולוגיה שאנחנו מכשירים עוד מבתי הספר התיכוניים האלה, אם באמת נחבר למשרד יוקרתי שמתייחס לזה כמו שצריך, בוודאי ניצור דימוי.

שמעון אוחיון: גם אתם ראיתם בעצמכם את ההשקעות מבחינה תקציבית.

שמעון אוחיון: מי שרוצה לחולל רפורמה - זה לא התקציב.

שמעון אוחיון: מי שרוצה לחולל שינוי – אלו אינן ההשקעות בתשתיות ולא בכל מה שקשור בעניין הזה.

שמעון אוחיון: עד כאן.

שמעון אוחיון: אני מצטער שלקחתי את רשות הדיבור ויותר מדי ניצלתי את זה.

שמעון אוחיון: לכן אני חושב שפה צריכה להיות חשיבה מחדש לגבי המיקום של החינוך הטכנולוגי.

שמעון אוחיון: אם צריך עד גיל מסוים תחת משרד החינוך, למשרד החינוך יש את הכלים ויש לו את התקציב ואם צריך מעבר לזה, ברמה של לחבר מכללות למשרד המדע והטכנולוגיה – אני בוודאי תומך ובעד.

שמעון אוחיון: תודה לכם.

שמעון אוחיון: אני רוצה לאפשר למוזמנים לדבר.

שמעון אוחיון: לא שמענו את נציג משרד הכלכלה.

שמעון אוחיון: מר משה כץ, הממונה על הפיקוח המקצועי הפדגוגי במשרד הכלכלה, בבקשה.

שמעון אוחיון: אז הנה, סיפקתי לך דברים גם להתייחס אליהם.

<משה כץ: שלום לכולם.

<משה כץ: ראשית, אני חייב לך תשובה, חבר הכנסת שמעון אוחיון, לגבי תנאי ההעסקה של המורים במשרד הכלכלה.

<משה כץ: הם זהים לחלוטין לתנאים של משרד החינוך.

<משה כץ: הם חברים באותם ארגוני המורים.

שמעון אוחיון: למה עוז לתמורה לא חל עליהם?

<משה כץ: בשנת הלימודים הבאה, בצורה הדרגתית, אנחנו נכנסים לעוז לתמורה.

שמעון אוחיון: יפה.

<משה כץ: ואני מקווה שגם מערכת הפיקוח בימים האלה יצטרפו לאופק חדש וניישר את הקו.

<משה כץ: לגבי הנדסאים, נמצאת פה מנהלת מה"ט, היא תיתן תשובה.

<משה כץ: דרך אגב, מבחינתי גם הנדסאים זה סוג של הכשרה מקצועית וכשמציינים 3% של הכשרה מקצועית של משרד הכלכלה מסך הכל מערכת הכשרה מקצועית, אני מציע לחבר גם את מה"ט, את ה-22,000 תלמידים.

<משה כץ: זה סוג של הכשרה מקצועית בהחלט.

<משה כץ: לגופו של עניין, קודם כל אנחנו לא מערכת מתחרה למשרד החינוך.

<משה כץ: אנחנו מערכת משלימה למשרד החינוך.

<משה כץ: עמיתי, עופר וגרשון, אין בינינו שום תחרות.

<משה כץ: אני הייתי רוצה הרבה יותר שיתוף פעולה עד שיחליטו מה שיחליטו.

<משה כץ: אני גם חושב שהשר בנט, למרות מה שאמרת ואני לא רוצה להיכנס בכלל לתחום הזה, אבל השר בנט השתתף בפתיחת שנת הלימודים, מבקר בבתי ספר תיכוניים ואף כל הנושא של מעבר בתי ספר לנוער ממשרד הכלכלה למשרד החינוך – למרות שעברו 7-8 בתי ספר – בהנחיית השר, מבחינתנו העסק הוקפא.

<משה כץ: אם יש רשת שרוצה לעבור – הוא לא יכול למנוע, ויש פה גם את מנכ"ל אורט והוא יכול להביא את דעתו גם בנושא הזה.

<משה כץ: לנו יש קרוב ל-12,000 תלמידים, תקציב של 450 מיליון שקלים לנוער.

<משה כץ: רוב הילדים שלנו, בעצם מגיעים אלינו תלמידים שלא מצאו את מקומם במשרד החינוך, ואני מוכרח לומר שיש אוכלוסייה של נערים, שהכישרון המוטורי בגיל הזה עולה על הכישרון הקוגניטיבי.

<משה כץ: כלומר, הם יכולים ליצור דברים, אבל בלימודים הם לא בדיוק היו טובים ולכן חלקם גם מצאו את מקומם בחנייה.

<משה כץ: כלומר רשומים, אבל לא מגיעים לבית הספר.

<משה כץ: ותראו איזה נס – הם מגיעים אלינו לבתי הספר, אנחנו מפעילים את בתי הספר מכוח חוק החניכות - ואני אשמח גם להרחיב מה ההבדל בין הכשרה טכנולוגית לבין הכשרה מקצועית, לימודים ועבודה – כאשר בשנה הראשונה אנחנו מטעינים את הילדים בידע מקצועי בסיסי, על מנת שבכיתות י"א ו-י"ב הם יוכלו לפחות יומיים בשבוע להשתלב במקום עבודה ונותנים לו כלים גם להשתלב אחרי זה בחילות השונים בצה"ל, כבעל מקצוע וגם להבטיח לו אולי מקצוע.

<משה כץ: אחרי שאני אסיים לדבר, אנחנו הבאנו גם שני בוגרים אקראיים של מקצועות ואני אשמח שתשאלו אותם.

שמעון אוחיון: אם יישאר זמן.

<משה כץ: עוד כמה דברים שאני רוצה לומר.

<משה כץ: אני חושב שמעט התלמידים האלה שנמצאים במשרד הכלכלה והם לא הרבה, לצערי גם מגבילים אותנו באיזה Limit, אנחנו לא יכולים לעבור את זה מבחינה תקציבית.

<משה כץ: הילדים, רובם משתלבים בעולם העבודה, משתלבים בצה"ל.

<משה כץ: אנחנו פוגשים אותם אחרי כן משתלבים כאזרחים במדינת ישראל.

<משה כץ: הם לומדים ליד המקצוע.

<משה כץ: כל ילד לומד לימודי ליבה ויכול להיבחן במקצועות הבגרות, כל אחד בהתאם ליכולתו, אבל אצלנו הבגרות זה ערך מוסף חשוב מאד.

<משה כץ: תעודת המקצוע, שתקנה לו כניסה לעולם העבודה – חשובה מאד.

<משה כץ: עוד שני דברים לגבי הכשרה מקצועית בחרדים.

<משה כץ: משרדנו משקיע הרבה מאד מאמצים גם בנוער וגם במבוגרים.

שמעון אוחיון: הרב הלפרט, הוא מתייחס אליכם עכשיו.

<משה כץ: אני חוזר ואומר עוד פעם, משרדנו משקיע הרבה מאד משאבים בהכשרה מקצועית לחרדים הן בנוער והן באוכלוסיית המבוגרים.

<משה כץ: יש לנו מספר מוסדות שכל המוסד הוא הכשרה מקצועית לחרדים, אפילו עם פנימייה.

<משה כץ: יש לנו בתי ספר שיש כיתות, פתחנו להם דברים מאד אטרקטיביים כמו אופנוטרוניקה ומקצועות אחרים ואנחנו רואים אותם משתלבים יוצא מן הכלל.

שמעון אוחיון: אתה יכול לדבר אולי על מספרים?

<משה כץ: יש פה את הממונה על חניכות.

<אהרון ברנשטיין: אנחנו מדברים על 600 תלמידים בנים.

<משה כץ: ואנחנו הולכים ומתפתחים.

<אהרון ברנשטיין: ויש כבר גם כמה מאות בנות.

<משה כץ: גם בנות חרדיות ואני חושב שזו דוגמא כיצד ניתן לשלב את כלל האוכלוסיות ולתת להם כלים להשתלב בעולם העבודה ולא להיות לנטל על המדינה אלא לתמוך מבחינה כלכלית.

מנחם אליעזר מוזס: מה לגבי ההצטיידות שהרב הלפרט אמר?

<משה כץ: אני אגיע גם להצטיידות.

<משה כץ: דרך אגב, אם מעבירים את החינוך המקצועי, אם תהיה בעיה, אנחנו במשרד הכלכלה נשמח לשקול בחיוב שתעברו אלינו, זה בסדר גמור.

<משה כץ: לגבי הצטיידות, גם לנו יש בעיות בנושא ההצטיידות, למרות שבמעבדות שלנו אנחנו לא מסוגלים להשיג את הטכנולוגיה.

<משה כץ: אילו היו לנו יותר משאבים, אני חושב שהמעבדות, גם שלנו, היו קצת יותר משודרגות.

<משה כץ: ובקטע הזה באמת קשה לנו.

<משה כץ: אנחנו פונים גם לעזרת התעשיינים שהם שותפים.

<משה כץ: זה לא סוד שסטף ורטהיימר תרם והעמיד לרשותנו הרבה מאד מכשירי CNC באמצעות רשת צור.

<משה כץ: אני חושב שגם משם יוצאים מבעלי מקצוע טובים מאד.

שמעון אוחיון: יש איזה שהוא משא ומתן לגבי האפשרות שהמוסדות שלכם כן יעברו למשרד החינוך?

<משה כץ: אני מציע, מכיוון שזה ברמת שרים, אני חושב שיש ייחודיות לשמר ואני אומר כרגע את דעת האגף להכשרה מקצועית, יש ייחודיות.

<ברוך שניר: הפוך, זה צריך להיות הפוך.

<ברוך שניר: להעביר את משרד החינוך אליהם, לפי מה שהוא מדבר.

<משה כץ: יש ייחודיות, מכיוון - - -

משולם נהרי: לא, הם מחזיקים את בתי הספר מה שהיו פעם משרד העבודה.

משולם נהרי: זה יותר מתאים למרכזי נוער.

<משה כץ: אז אני רוצה להגיד משפט.

<משה כץ: מכיוון שההסמכות והמבחנים הם במשרד הכלכלה ומשרד הכלכלה קשור לתעשיינים ואנחנו יודעים להציע קריירה מקצועית, אני חושב שיש חשיבות לשמר את מערכת החניכות.

<משה כץ: אם יחליטו להעביר אולי את כל האגף, אלה הן החלטות שלא בידינו ואני חושב שבסך הכל האגף להכשרה מקצועית עושים עבודה מקצועית וטובה, עם קשר מאד הדוק עם התעשייה.

שמעון אוחיון: תודה רבה.

שמעון אוחיון: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לצבי פלג, מנכ"ל רשת אורט, בבקשה.

<צבי פלג: שלום לכולם.

<צבי פלג: אני בהחלט מודה על הדיון כאן, רק יש בעיה, כי בדיבורים בדרך כלל עדיין לא ראינו מעשים ואני אומר את זה כבר הרבה שנים בשדה החינוך.

<צבי פלג: רשת אורט ישראל מייצגת למעלה מ-200 מוסדות, 100,000 תלמידים.

<צבי פלג: אנחנו גאים בכך שאנחנו לא רק משרתים את העולם החרדי, אלא גם משרתים את הבדואים והדרוזים והיהודים בחינוך הכללי ובחינוך הציוני הדתי.

<צבי פלג: כולם היו בנינו ואני אומר את זה באהבה.

<צבי פלג: אבל אנחנו משתמשים גם במינוחים שלפעמים המינוחים מבלבלים את כולנו.

<צבי פלג: הנושא הועלה כתוצאה מאותו ויכוח ממשלתי אומלל, שאנשים מדברים במונחים של פעם ושוכחים שאנחנו כבר נמצאים עוד מעט בפתחה של שנת 2015.

<צבי פלג: יש חינוך טכנולוגי, תעשייתי, שנעשה טוב היום גם על ידי משרד הכלכלה וגם על ידי משרד החינוך, וטוב יעשו השרים שיחליטו בסוף איפה זה עומד.

<צבי פלג: כשאתה, חבר הכנסת שמעון אוחיון, מציע להעביר גם למשרד המדע עוד נתח, אנחנו בכלל נשתגע, כי גם ככה יש לנו כבר שני שרים שאנחנו לא יודעים מה הם רוצים.

<צבי פלג: עכשיו יבוא השלישי ויכריע ביניהם, יהיה לגמרי גרוע ואנחנו מאד מעריכים את משרד המדע והטכנולוגיה והמנכ"ל בוודאי יודע את זה, מהמעט זמן שהוא משרת, שאורט ישראל זה שותף אסטרטגי אמיתי.

שמעון אוחיון: כמובן לפחות לשדרג גם מבחינה מעשית וגם מבחינת הדימוי.

שמעון אוחיון: דימוי זה חלק חשוב.

<צבי פלג: אני מיד אדבר על זה.

<צבי פלג: תראו, בשנת 2015-תשע"ה – כדאי מאד לבוא ולבחון את הנושאים קצת בצורה שונה מהעבר שהיה לפני 30 או 40 שנה.

<צבי פלג: אני, דרך אגב, בוגר החינוך המקצועי, אני בוגר אורט והתמניתי גם כמנכ"ל אורט.

<צבי פלג: גם זה קורה לפעמים.

<צבי פלג: 15% מאוכלוסיית הלומדים היום, אינם יכולים ללמוד במסגרות הגדולות של המקיפים ואני אומר את זה כאשר אני חושב שאני הגוף שמוביל הכי הרבה בתי ספר מקיפים במדינת ישראל.

<צבי פלג: 15% מהתלמידים מגיעים עם הישגים פחותים.

<צבי פלג: הם מגיעים מבתים יותר בעייתיים, עם חסכים רבים מאד ועם לקויות.

<צבי פלג: הם צריכים את התשומי ואת החיבוקי הרבה יותר גדול מאשר בכיתה של 30-40 תלמידים.

<צבי פלג: ולכן מקומם בבית ספר תעשייתי או בבית ספר לחינוך טכנולוגי או בבית ספר שהוא למעשה נותן אפשרות להתמודד עם האוכלוסייה הזו ולהמשיך ולהתחיל לקדם אותה בסולם יעקב.

<צבי פלג: ומי שעוד לא מבין שהחינוך זה סולם יעקב - שיש לו הרבה מאד שלבים – לא מבין חינוך.

<צבי פלג: סליחה שאני אומר את זה קטגורית.

מנחם אליעזר מוזס: זו פרשת השבוע.

<צבי פלג: פרשת השבוע, נכון, קראנו את זה הבוקר.

<צבי פלג: ולכן אני בא ואני אומר, ההתחלה צריכה להיות חנוך לנער על פי דרכו.

<צבי פלג: יש נערים ונערות שצריכים להתחיל בתי ספר תעשייתיים ומרכזי חינוך ואני אומר לכם שכל הפטפטת על חינוך מקצועי היא מיותרת.

<צבי פלג: אני כתבי בדה-מרקר רק לפני שבועיים – 50 בתי ספר של בתי ספר תעשייתיים חדשים פותרים את החינוך הטכנולוגי במדינת ישראל.

<צבי פלג: 50 בתי ספר, לא יודע מזה.

<צבי פלג: תקציב של 500 מיליון שקלים, בזה גמרנו את כל הרתכים וחרטים, שהחברה האלה עושים עבודה נפלאה.

<צבי פלג: אבל, בסולם יעקב יש תכונה אחת טובה מאד, שילדים שאפשר למשוך אותם למעלה נותנים להם את ההזדמנות.

<צבי פלג: אז בואו ניתן להם.

<צבי פלג: תראו מה עשינו בתל נוף.

<צבי פלג: אין כאן נציגים של אורט תל נוף?

<צבי פלג: בתל נוף באנו ואמרנו – 50% מהתלמידים של בית ספר תעשייתי עושים 14 יחידות בגרות וממשיכים להנדסאים.

<צבי פלג: חיל האוויר נהנה מהם יום-יום, שעה-שעה, וחלקם הולך ללמוד הנדסה אחרי זה במכללות לאו באוניברסיטת בן גוריון.

<צבי פלג: זה סולם יעקב.

<צבי פלג: תנו לכל נער ונערה את האפשרות להתקדם בחינוך.

<צבי פלג: (היו"ר משה גפני)

משה גפני: טוב.

<צבי פלג: אני רק התחלתי.

משה גפני: אנחנו מסיימים את הדיון בשעה 11:30 ואני צריך לתת לכולם לדבר.

<צבי פלג: אני כבר מסיים.

משה גפני: אני לא מוסד אקדמאי, אני כבר אמרתי את זה קודם.

<צבי פלג: אבל אני רק התחלתי.

משה גפני: תגיד לי מה אתה מבקש.

<צבי פלג: זה בדיוק מה שאני אומר.

משה גפני: יפה.

משה גפני: תגיד.

<צבי פלג: מה שאני מבקש, אני מבקש שבכל רשות עירונית תהיה אפשרות לפתוח בית ספר תעשייתי.

<צבי פלג: הבירוקרטיה היום, אם רציתי לפתוח השנה במגדל העמק - - -

משה גפני: אמרת 50 בתי ספר.

<צבי פלג: 50, זה בכל הרשויות.

<צבי פלג: אני בא ואומר - - -

משה גפני: יש 267 רשויות.

<צבי פלג: יש רשויות קטנות ורשויות גדולות ויש כאלה שקיימים בהם בתי ספר - - -

משה גפני: אז לא 50, צריך יותר, רק חלק כבר קיים.

<צבי פלג: חלק קיים.

<צבי פלג: ולכן אני בא ואני אומר – זה הפתרון הראשון.

<צבי פלג: הפתרון השני, לעשות את מסלולי הקידום שכבר על חלקם דיברו.

<צבי פלג: לא יכול להיות שהנדסאי - ואמרו את זה כאן – ילמד 4 שנים בטכניון.

<צבי פלג: לא יכול להיות שמי ששוחרר מהפסיכומטרי - - -

משה גפני: אמר את זה הרבה הלפרט.

<צבי פלג: לא יכול להיות שמי שמשוחרר מהפסיכומטרי יהיה רק מי שיש לו 5 יחידות מתמטיקה עם פיזיקה.

<צבי פלג: גם צריך להיות בוגר מגמות טכנולוגיות.

משה גפני: רגע, אתם רושמים את הדברים?

משה גפני: אני מבקש התייחסות.

<צבי פלג: דיברתי על זה עם שר החינוך בעצמו, הייתה לנו פגישה אישית.

<צבי פלג: אתם באתם ואמרתם שמי שיהיה פטור מפסיכומטרי זה רק 5 יחידות פיזיקה, 5 יחידות מתמטיקה, 5 יחידות אנגלית.

<צבי פלג: אתם רוצים לקדם את הטכנולוגיה או שאתם רוצים להסיג אותה לאחור?

<צבי פלג: אם אתם לא באים ואומרים לנער שיש לו 5 יחידות באלקטרוניקה או ברובוטיקה או במקצועות אחרים, בחשמל, שהוא יכול להתקבל לאוניברסיטה בלי פסיכומטרי, אתם אומרים - חברה אל תיגשו למקצועות האלה.

<צבי פלג: ואתם יודעים שאצלנו כבר יש רוח תזזית שתלמידים אומרים – בשביל מה צריך ללכת וללמוד את זה?

<צבי פלג: אני חושב שהצבא יש לו את הצרכים שלו, שגם הוא יש לו מה לומר בדברים האלה.

<צבי פלג: זה חיל האוויר וחיל הים וכל יתר החיילות.

<צבי פלג: אני רוצה לומר עוד דבר אחד ובזה אני מסיים.

<צבי פלג: הנושא של הדימוי הוא נקודת המפתח בכל הנושא של החינוך הטכנולוגי.

<צבי פלג: משרד החינוך עדיין ממשיך לפרסם את הרייטינג של זכאות לבגרות, שזה הרדידות של הבגרות ואני חוזר ואומר את זה מעל כל במה.

<צבי פלג: אתם לא בודקים את איכות תעודת הבגרות, אתם מפרסמים את הזכאות לבגרות, כשכל ראש עיר רוצה להיבחר על חשבון הרייטינג הזה, ואתם ממשיכים גם לפני חודש לעשות אותו דבר ואז באים ראשי הרשויות ואומרים לחברה, חברה, אל תלמדו 5 יחידות, אל תלמדו 4 יחידות, אל תלמדו טכנולוגיה, תלמדו את כל הדברים שאפשר לגמור זכאות עם 24 יחידות וכולם עשו זכאות לבגרות.

משה גפני: תודה רבה.

<צבי פלג: רק התייחסות לחרדים, אני חייב.

משה גפני: מה עכשיו?

משה גפני: עזוב את החרדים.

<צבי פלג: כפרי נוער חרדים טכנולוגיים, שישה כפרי נוער אורט ישראל מובילה היום - - -

משה גפני: אין לי הבדל בין מי שלומד והוא חרדי ומי שלומד והוא איננו חרדי.

<צבי פלג: הרב גפני, לי יש הבדל בתקציבים.

<צבי פלג: לבנות כפר נוער חרדי, אני לא מקבל תקציבים.

<צבי פלג: אני מקבל תקציבים רגילים.

משה גפני: אני מבקש ממך, חרדים זה מראש אתה יודע שאתה הולך ל - - -

<צבי פלג: לא, אז אני אומר לך, זה השליחות של כולנו לבוא ולומר רבותי, צריכים לתקצב את זה אחרת למען אותה אוכלוסייה חרדית.

משה גפני: בסדר, אנחנו רק היום התחלנו את הדיון, מה אתה חושב שתעזוב את זה?

<צבי פלג: אני לא יודע, אני רק אומר לך מה שכואב לי.

משה גפני: גם בממשלה הבאה נמשיך בעזרת השם.

<צבי פלג: תודה.

משה גפני: מישהו מהצבא רוצה להתייחס בעניין?

משה גפני: אם אפשר בקצרה, סגן אלוף עופר עטיה.

<עופר עטיה: אני אשמח.

<עופר עטיה: שמי עופר, ראש מדור איתור כוח אדם בחיל האוויר מזה עשור.

<עופר עטיה: עוסק בהקמת בתי ספר טכנולוגיים ביחד עם כל הרשתות וכל החברים שיושבים כאן סביב השולחן – גם משרד הכלכלה, גם משרד החינוך כמובן.

<עופר עטיה: הצבא וחיל האוויר בעיקר זקוק לכוח אדם טכנולוגי בכמויות גדולות מאד.

<עופר עטיה: חיל האוויר רק מדי שנה, כל שנה זקוק ל-4,000 ומצליח להכשיר דרך כל המוסדות שלו ודרך ההשקעה האדירה בחינוך פחות מחצי.

<עופר עטיה: כלומר, אנחנו זקוקים לחינוך הטכנולוגי.

<עופר עטיה: צריך רק להסתכל על דבר אחד ולקשור את הוועדה הנוכחית בנושא החינוך הטכנולוגי גם לרפורמה העתידית במשרד החינוך, שהולכת לרדד כ-30% מהמקצועות הטכנולוגיים.

משה גפני: לרדד?

<עופר עטיה: לרדד, כן.

<עופר עטיה: לרדד.

משה גפני: מה למשל?

משה גפני: משהו בולט.

<עופר עטיה: המקצועות הטכנולוגיים, עדיין לא ראינו.

<עופר עטיה: הציגו לנו את זה רק שבוע שעבר, אבל הולכים לרדד את המקצועות הטכנולוגיים והמשמעות - - -

משה גפני: מה למשל?

משה גפני: דוגמא בולטת.

<עופר עטיה: זה עדיין - - -

משה גפני: לא חשוב, סתם.

<עופר עטיה: תראה, בוא נגיד ככה:

<עופר עטיה: החברה הישראלית היא חוט מקשר בין החברה לבין הצבא.

<עופר עטיה: בוגר תיכון מתגייס לצבא, לאחר מכן הוא צריך להיות מקושר לתעשייה - - -

משה גפני: איזה מקצוע הורידו או תכננו להוריד?

<עופר עטיה: זה עדיין - - -

משה גפני: זה עדיין בטיוטה.

<עופר עטיה: זה עדיין יותר בתכנים, רידוד של 30% בתכנים.

משה גפני: טוב, ואתם מתנגדים לזה.

<עופר עטיה: הולך להיות לגם קיצור משך השירות לחיילי חובה.

משה גפני: רגע, אתם מתנגדים לזה?

משה גפני: תגיד ברור.

<עופר עטיה: אנחנו צריכים חיילים שהם בעלי רקע טכנולוגי יותר - - -

משה גפני: התכנית שקיבלתם, שיש רעיון לרדד בתכנים ולא חשוב מה, אתם מתנגדים לתכנית הזאת?

<עופר עטיה: כן.

משה גפני: לכם זה עושה דבר לא טוב.

<עופר עטיה: כן, באופן עקרוני כן.

<עופר עטיה: מעבר לזה אני אומר, צריך להסתכל על כל התלמידים שלמדו עד היום בחינוך הטכנולוגי.

<עופר עטיה: איך מודדים הצלחה?

<עופר עטיה: בכמה מועסקים בסופו של דבר גם במשק לאחר מכן ואם משרד החינוך הוציא 100,000 תלמידים ורק 1% עוסק בתעשייה, במשק, זה אומר שזה לא מדד טוב להצלחה, שורה תחתונה.

<עופר עטיה: צריך לקשור את זה לנושא של קיצור משך השירות שהולך לעבור בכנסת, משלוש שנים לשנתיים ושמונה חודשים לגברים.

<עופר עטיה: זה אומר שהצבא צריך להיות יותר אפקטיבי בהכשרות שלו מצד אחד, אבל מצד שני הוא חייב לקבל בוגרים יותר טובים מקצועיים לשירות הצבאי הטכנולוגי.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: גרשון כהן.

<גרשון כהן: אתה רוצה שאני אדבר?

משה גפני: אני לא רוצה שום דבר, אני רוצה לשמוע את הדיון כדי להגיע להחלטות נכונות, רק אם אפשר בקצרה.

<גרשון כהן: תראה, העלו את הנושא הזה של חינוך טכנולוגי מקצועי.

<גרשון כהן: בוא נאמר, יש סוגים שונים של בתי ספר, בתי ספר מקיפים שיש בהם מסלולים עיוניים ומסלולים טכנולוגיים, יש מרכזי חינוך, יש מפתנים, יש המון צורות של הכשרה מקצועית ובואו נפריד אותם.

<גרשון כהן: זה לא בית ספר אחד על חשבון השני.

<גרשון כהן: כשחסרים טכנאים – אז יצאנו עם תכנית טוב, ויש לנו 92 בתי ספר.

<גרשון כהן: אנחנו כרגע עומדים על 7,200 תלמידים ואנחנו נגיע ל-10,000 תלמידים, קרי 2,500 תלמידים תוספת למערכת של י"ג-י"ד שעומדת היום על 5,400 תלמידים שהם טכנאים, שזאת תוספת.

<גרשון כהן: כל בית ספר קיבל תקציבים רחבי לב בנושא של הצטיידות, בנושא של תקציב פר תלמיד, בקבוצות קטנות של 25 תלמידים ולא יותר מזה.

<גרשון כהן: יש לנו המון פרויקטים שעוסקים בנושא.

<גרשון כהן: אני לא אומר שהכל אידיאלי, אני רק מציין כמה דברים שנעשו, אבל לא כל דבר אידיאלי.

<גרשון כהן: התחלנו פרויקט של שילוב תלמידים בתעשייה, שהיום הוא סובב סביב 42 בתי ספר, כשתלמיד יום בשבוע מכיתות י"א-י"ב נמצא בתעשייה והוא עוסק ומתעסק עם מכונות אמת.

<גרשון כהן: הקמנו שני מרכזי חינוך בהשקעה מאד מאד גדולה – אחד בחיפה ואחד בבאר שבע והם יתחילו לעבוד החל מ-1 בספטמבר, בראשית שנת הלימודים תשע"ו.

<גרשון כהן: זה מרכזים טכנולוגיים, אחד בבאר שבע ואחד בחיפה, כשהמרכזים, אני לא אציין, זה פרויקט שהוא רחב היקף.

<צבי פלג: פילים לבנים.

<צבי פלג: תרשום, פילים לבנים.

משה גפני: אני לא מסכים לדבר הזה.

משה גפני: תשמע, אתה יותר גרוע מגפני, אני הגעתי למסקנה.

משה גפני: לא מתערבים יותר, אין לנו זמן.

משה גפני: לא מנהלים דיאלוג.

<גרשון כהן: אני לא מתייחס.

<גרשון כהן: פתחנו 6 בתי ספר מדגימים, חלקם ברשת אורט, חלקם נמצאים בתוך בתי הספר העיוניים, מבצרי בתי הספר העיוניים.

<גרשון כהן: בית ספר הריאלי בחיפה או בגימנסיה הרצלייה בתל אביב, בהשקעות לא קטנות, שנכון גם תרם לנו את זה התעשיין סטף ורטהיימר.

<גרשון כהן: חוץ מזה, אנחנו בונים בתי ספר לפי תחומי דעת.

<גרשון כהן: החל משנת הלימודים הקרובה גם ברשת אורט, אנחנו מקימים בתי ספר לפי תחום דעת, כדי שניתן את המענה.

<גרשון כהן: אנחנו פנינו לאוכלוסיות קשות.

<גרשון כהן: הנושא הזה של המגזר החרדי, אני הייתי בעל הרעיון הזה.

<גרשון כהן: אני הלכתי לרבנים, כשעלה הנושא הזה של טיפול בנושא של האוכלוסייה החרדית.

משה גפני: מה לעשות?

משה גפני: להעביר אותם?

<גרשון כהן: לקחת נוער.

<גרשון כהן: אני ישבתי איתך וישבתי איתו ו - - -

משה גפני: ומה עשית?

<גרשון כהן: פתחנו מסלול - - -

משה גפני: בסדר, זה מאה אחוז.

משולם נהרי: הוא בנה מודל.

משה גפני: אבל למה רוצים להעביר את זה מהאגף הטכנולוגי?

משולם נהרי: לא, הוא לא מדבר על זה, הוא מדבר על משהו אחר.

<גרשון כהן: על זה הבוס שלי יגיד לכם, על הנושא הזה, הוא ייתן לך תשובה.

משולם נהרי: הוא לא תורם את זה, זה בסדר.

<גרשון כהן: שנייה, אנחנו עסקנו בזה המון.

משה גפני: בסדר, אוקיי, בקיצור אין לכם בעיות.

<גרשון כהן: אני לא אמרתי שאין בעיות.

<גרשון כהן: לא הצגתי מצב אידיאלי.

<גרשון כהן: אמרתי שתמיד יש מקום לעשות ויש לשפר.

מנחם אליעזר מוזס: יש בעיה של הצטיידות.

מנחם אליעזר מוזס: כשלא היית דיברו על זה.

משה גפני: תראה, זה לא בושה - - -

<גרשון כהן: לא, אני לא בא להגן.

משה גפני: תשמע, המצב של משרד האוצר קשה.

משה גפני: יש בעיה, גם דירוג האשראי מתחיל עכשיו להיות באור אדום.

משה גפני: זה לא כמו שהיה בתקופה שלנו.

משה גפני: זה לא בושה אם מקצצים לכם, רק תגידו.

<גרשון כהן: מקצצים, מקצצים, אבל מה שאני רוצה לומר זה דבר אחד.

<גרשון כהן: מערכת החינוך הטכנולוגי זה לא רק היקפים, זה גם איכות בכל הרמות ולעמוד באיכות ובדרישות של התעשייה.

<גרשון כהן: אם אני צריך להכשיר את האדם שיעסוק בתחום הדעת, הוא צריך להיות בעל איכות מספיק טובה, גם עבור צה"ל, שהוא בשבילי לקוח ביניים שזה כמו מפעלי תעשייה.

<גרשון כהן: אז בוא נתייחס לאיכות, לא רק לכמות.

<גרשון כהן: אוקיי?

משה גפני: בסדר.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: נציגת האוצר.

<שירלי באבד: תודה רבה.

<שירלי באבד: כמה סוגיות.

<שירלי באבד: קודם כל באמת מה שעופר הציג קודם – אנחנו בדיונים על התכנית הזאת.

<שירלי באבד: המציאות יותר מורכבת ממה שזה נראה.

משה גפני: על מה?

<שירלי באבד: על הרחבת החינוך הטכנולוגי-מקצועי.

משולם נהרי: על התקציב.

משה גפני: ככלל את מדברת.

<שירלי באבד: ככלל כתכנית.

<שירלי באבד: אנחנו בדיונים על זה.

<שירלי באבד: המציאות היא יותר מורכבת ממה שזה נראה.

<שירלי באבד: כלומר קודם כל טכנולוגי ומקצועי, יש פה שני דברים שהם ככה ביחד באותו סל, אבל אולי הניתוח שלהם הוא קצת אחר.

משה גפני: העיקרון הוא שהם שניהם לא עיוניים.

משה גפני: זאת אומרת אחד הוא טכנולוגי, אחד הוא מקצועי.

משה גפני: זה לא אותו דבר, אבל זה - - -

<שירלי באבד: נכון, אבל בוא נגיד שהדימוי של מגמת ביו-טכנולוגיה הוא כנראה בסדר, נכון?

<שירלי באבד: ולעומת זאת - - -

משה גפני: אפשר להוסיף גם למקצועי איזה ביו אחד והוא גם ייראה בסדר.

משה גפני: זה לא עיוני.

משולם נהרי: לא, לא, זה לא נכון.

משולם נהרי: יש טכנולוגי עיוני גם.

משה גפני: כן, טכנולוגיה עיונית, אז היא טכנולוגיה עיונית, אבל יש טכנולוגיות שלא.

משה גפני: בסדר, הצלחת לעורר את הוועדה.

משה גפני: הלאה.

<שירלי באבד: לא, אני בכמה נקודות, שיהיה ברור למה הדבר הזה מורכב, כלומר זו לא תמונה פשוטה.

<שירלי באבד: אז זה דבר אחד.

<שירלי באבד: דבר שני, בסוף ה-50% של ה-OECD זה גם תמונה מורכבת.

<שירלי באבד: כלומר, אם נסתכל על הצד השני של הגרף, יש מדינות כמו בריטניה, קנדה, שהן בצד ימין של הגרף, כלומר החינוך הטכנולוגי שם הוא נמוך מאשר בישראל.

<שירלי באבד: זו גם שאלה של המשק והתעשייה וכו'.

<שירלי באבד: ומילה אחרונה ,שוב, זה הרבה יותר מורכב ואין לנו זמן לכל המורכבויות - - -

משולם נהרי: אולי תדברי על השקעה?

<שירלי באבד: רגע, אז זה מה שרציתי להגיד.

<שירלי באבד: בסוף ההשקעה בתלמיד טכנולוגי היא הרבה יותר גבוהה מאשר השקעה בתלמיד עיוני, זה כולנו יודעים.

<שירלי באבד: זה בסדר.

משה גפני: השאלה היא אם מה שמתוקצב מספיק.

<שירלי באבד: לא, זו לא השאלה בעיני.

<שירלי באבד: השאלה היא מה התועלות של זה, כמה מתוך זה אחרי זה משתתפים בתעשייה, כמה מוצאים תעסוקה.

<שירלי באבד: בסוף, המחקר האחרון שהיה על זה לצערנו בישראל זה על שנות ה-70 שבנק ישראל עשה ועל סמך זה באמת בנק ישראל היום נגד החינוך הטכנולוגי.

משולם נהרי: לעורכי דין יש עבודה בסוף?

<שירלי באבד: יכול להיות שזו בעיה אחרת.

משולם נהרי: אחרי שהם לומדים ומחלקים תעודות באצטדיון, יש להם אחר כך עבודה?

<שירלי באבד: שוב, אני לא אומרת שהעיוני מושלם ורק בטכנולוגי יש בעיות.

<שירלי באבד: אני רק אומרת שהתמונה מורכבת, שצריך להבין מה התועלות של זה, כי שוב, ההשקעה בתלמיד טכנולוגי היא גבוהה בהרבה מההשקעה בתלמיד עיוני.

משולם נהרי: אבל כשמשקיעים דרך הרווחה אחר כך בתלמיד הזה, שהוא לא לומד, זו השקעה יותר גדולה.

<שירלי באבד: שוב, אני אומרת, זו תמונה מורכבת.

<שירלי באבד: לא אמרתי טוב או רע.

<שירלי באבד: אמרתי שזה מורכב ולכן אנחנו בדיונים עם משרד החינוך - - -

מנחם אליעזר מוזס: אם הוא בתור פחח יהיה פרחח, זה עולה הרבה יותר.

<שירלי באבד: זה בטוח.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: נמצא פה הרב מנדלזון, אתה מנהל תיכון חרדי.

משה גפני: אתם לומדים מקצועות טכנולוגיים?

<יחיאל מנדלזון: יש אצלנו גם כיתות ששם הבנות לומדות טכנולוגי.

<יחיאל מנדלזון: זה בית ספר אחד שמאחד גם לימודים עיוניים וגם טכנולוגיים.

<יחיאל מנדלזון: מדובר בבנות, בירושלים, דרכי רחל, ויש אפיקי דעת.

<יחיאל מנדלזון: הזכירו כאן דבר מאד נכון.

<יחיאל מנדלזון: יש מושג של דימוי והיום הוא נקרא יותר מכובד מאד הטכנולוגי, אבל אני חושב שכשנמצאים סך הכל תחת קורת גג אחת מצבור גדול של תלמידות, מה שראינו שבהתחלה בת מתאמצת ונלחמת להיכנס למסלול העיוני, כי זה שם.

<יחיאל מנדלזון: אבל מכיוון שיש את המרכיב החברתי שנוצר, שהן בסך הכל הרבה שעות משותפים ביחד, קורה שהרבה בנות שבכישרונות הן התקבלו לעיוני ובאמת הן יכולות להצליח הלאה.

<יחיאל מנדלזון: אבל כמו שאנחנו יודעים, המשק היום כבר עובר שינוי מסוים ושומעים על עבודה וצריכים את הפרנסה.

<יחיאל מנדלזון: יש הרבה בנות שרוצות לעבור מהעיוני לטכנולוגי, אבל כאן אנחנו נכנסים לאיזה מכשול מסוים, שהפרוצדורה תמיד זה מכיתה י' למעשה.

משה גפני: אתם פניתם לאגף?

<יחיאל מנדלזון: פנינו.

<יחיאל מנדלזון: לא היה לנו כל כך - - -

<גרשון כהן: אנחנו מאשרים, נכון, החינוך הטכנולוגי הוא מכיתה י'.

<גרשון כהן: זה נכון.

משולם נהרי: זה קשור להכשרה חלופית?

<גרשון כהן: מה שהוא אמר.

משולם נהרי: הכשרה חלופית?

<גרשון כהן: לא, זה בכיתות סמינרים הכשרה חלופית.

<גרשון כהן: אני מדבר על התיכון.

משה גפני: לא, לא, הוא מדבר על תיכון.

משולם נהרי: אני מדבר על על יסודי.

<יחיאל מנדלזון: אז יש חשבונאות, יש את העיצוב, יש.

משה גפני: ואתם בקשר עם האגף?

<יחיאל מנדלזון: כן, בהחלט.

משה גפני: אני מצאתי פה בדיונים שיש לפעמים איזה מוסד שלא פועל עם האגף.

<יחיאל מנדלזון: לא, לא.

<יחיאל מנדלזון: אני חייב לציין, אני לא אמרתי שלא מתייחסים.

משה גפני: בסדר, אני שמח על כך.

משה גפני: בסדר גמור.

<יחיאל מנדלזון: ישנם איזה כללים מסוימים שכדאי היה בחשיבה לדון עליהם מחדש.

משה גפני: טוב, בסדר, אני מציע שתהיו בקשר, בסדר גמור, מאה אחוז.

משה גפני: הרב מנדלזון, תודה רבה.

משה גפני: גברת מירי קובלסקי, את יכולה להגיד משפט?

משה גפני: את מנהלת בית הספר אורט אורמת, שאתם משולבים יחד עם משפט?

משה גפני: אנחנו הזמנו אותך כדי שתספרי, רק אם אפשר בקצרה, על המפעל הזה, על בית הספר.

<מירי קובלסקי: בית ספר תיכון אורט אורמת הוא בית ספר תעשייתי בפיקוח של משרד הכלכלה ושל רשת אורט.

משה גפני: איפה אתם?

<מירי קובלסקי: ביבנה.

<מירי קובלסקי: וכמובן בשיתוף מפעל אורמת.

<עופר עטיה: וחיל האוויר.

<מירי קובלסקי: וגם חיל האוויר, כמובן.

<מירי קובלסקי: תלמידנו בעצם מקבלים הכשרה מקצועית אמיתית, כי השילוב של המקצוע עם העבודה בתעשייה, מכשיר אותם להיות אנשי מקצוע טובים יותר.

<מירי קובלסקי: בית ספר קטן, בית ספר שבאמת כל תלמיד מקבל יחס אישי והשילוב עם מפעל אורמת הוא שילוב מנצח מבחינתנו, כי אם אנחנו מסתכלים על התוצאה, ויושבת פה גם עובדת מהמפעל - שהיא אשת הקשר עם בית הספר - ואנחנו יכולים לראות את אחוז התלמידים הבוגרים שלנו - שחוזרים בחזרה למפעל והם מועסקים במפעל ובעצם מצליחים להיות אזרחים - - -

משה גפני: זה .... ?

<גרשון כהן: זה בית ספר בשיתוף משרד הכלכלה.

משה גפני: מי פה ממשרד הכלכלה?

משה גפני: לא חשוב, אתם מכירים במשרד הכלכלה את המפעל?

<קריאה: ברור.

<קריאה: בוודאי.

משה גפני: זה בסדר שהזמנו אותה?

<אהרון ברנשטיין: מצוין, בהחלט.

<מירי קובלסקי: למעלה מ-45% - - -

משה גפני: זו דוגמא טובה, הדוגמא הזאת.

<קריאה: מודל מנצח.

משה גפני: מנצח – אנחנו עוד לא מנצחים, אבל אנחנו בדרך.

<עופר רימון: זו דוגמא טובה, כי גם הבעלים של אורמת תעשיות הם שותפים שלנו בתכנית האסטרטגית בחשיבה.

משה גפני: הבנתי, בסדר.

<מירי קובלסקי: אז רק מספרים: למעלה מ-45% מעובדי מחלקות הייצור באורמת הם בוגרי בית הספר, מנהלי מחלקות.

<מירי קובלסקי: יש לנו אפילו תלמידים שהמשיכו, הרבה הנדסאים ותלמידים שהמשיכו ללימודי הנדסה בעידוד התעשייה ועובדים באורמת.

<מירי קובלסקי: יש מהנדס שכבר למעלה מ-40 שנה עובד באורמת.

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך.

משה גפני: אברהם אמיר, בבקשה.

<אברהם אמיר: אני אברהם אמיר, יושב ראש ענף המתכת בהתאחדות המלאכה והתעשייה.

<אברהם אמיר: יש לי מפעל פרטי, מפעל קטן באזור המרכז, בחולון.

<אברהם אמיר: אני מעסיק 40 עובדים.

<אברהם אמיר: אני עצמי בוגר הכשרה מקצועית, מה שאתם מדברים.

<אברהם אמיר: כולם זרקו פה את המילה תדמית.

<אברהם אמיר: תדמית באמת, הקללה שמר סילבן שלום זרק לראש הממשלה - שהבן שלך יהיה פחח – זו הנקודה שממנה אנחנו צריכים לצאת.

<אברהם אמיר: אנחנו זקוקים גם לעובדים פשוטים ויש מלא אנשים פשוטים במדינה הזאת.

<אברהם אמיר: אני סיימתי בית ספר ובגיל 14 הלכתי לעבוד.

<אברהם אמיר: טוב, זה היה מתאים לתקופה ההיא.

<אברהם אמיר: למדתי קצת בערב לשמחתי, אבל אורט והאגף להכשרה מקצועית, אני חושב שיכולים לתת פתרון לעובדים כאלה וצריך לא להתבייש לקרוא לילד בשמו.

<אברהם אמיר: אנחנו צריכים גם פועלים פשוטים.

<אברהם אמיר: פועלים שיעמדו ליד המכונה, שיעבדו ויפרנסו את משפחתם בכבוד.

<אברהם אמיר: ועובדים כאלה משתכרים 8,000 שקלים לחודש, 9,000 שקלים לחודש, יש כאלה שמגיעים גם ל-12,000 שקלים לחודש וכולם מסודרים בדירות, במכוניות ועובדים וחיים יפה.

משולם נהרי: זה נקרא להתפרנס בכבוד.

<אברהם אמיר: להתפרנס בכבוד ולזה אנחנו צריכים להגיע.

<אברהם אמיר: אבל פה, במדינת ישראל, מי שאין לו תואר, מי שלא קוראים לו הנדסאי או מהנדס, או עורך דין, אז הוא לא שווה.

<אברהם אמיר: וצריך להפסיק עם התארים האלה, כי כשאנחנו נותנים לבן אדם תואר – ראש צוות אפילו – הוא מפסיק לעבוד.

<אברהם אמיר: הוא כבר לא פועל ואז הוא מפסיק לעבוד והוא רוצה להיות מנהל.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: אני מזדהה עם הדברים שלך.

<עידן פינק-אבידני: למה בגיל 14 צריך להחליט שהם יהיו אנשים פשוטים?

<עידן פינק-אבידני: למה לא לתת להם את האופציה להחליט?

משה גפני: רגע, שנייה.

<אברהם אמיר: כל המוכשרים מצליחים.

משה גפני: כל הכבוד שאתה מתווכח בלי רשות.

<אברהם אמיר: אני הייתי בחיל האוויר ומשם יצאתי ולמדתי מקצוע והתקדמתי יפה מאד בחיים.

<אברהם אמיר: כל המוכשרים מצליחים - - -

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך.

משה גפני: דיברת מאד יפה.

משה גפני: עמיר עמר, הנוער העובד והלומד.

משה גפני: אתה רכז פעילות הנערים.

משה גפני: אתה רואה שאני ככה על קוצים.

<עמיר עמר: יש לנו פה שני בוגרים של המערכת ואני חושב שמאד חשוב שנשמע אותם.

<עמיר עמר: שלא יחשבו בטעות שיש לי איזה שאיפות.

משה גפני: אלף יש לך שאיפות.

<עמיר עמר: לא, אבל לא להיות חבר כנסת.

משה גפני: סליחה, לא לפגוע.

משה גפני: חינוך.

<עמיר עמר: אנחנו בנוער העובד והלומד, קודם כל זאת תנועה שחוגגת השנה את שנת ה-90 שלה, היא הוקמה בשנת 1924.

משה גפני: מזל טוב.

<עמיר עמר: תודה רבה.

<עמיר עמר: בראשית דרכה קראו לה רק הנוער העובד, הלומדים הצטרפו אחר כך וזה בעצם נותן את המשמעות של מה הוא הנוער העובד עבורנו במשך 90 שנה.

<עמיר עמר: הקשר שלנו עם בתי הספר של משרד הכלכלה הוא מאד מאד הדוק.

<עמיר עמר: אנחנו כמעט בכל בית ספר כזה שמים מדריכים ואנחנו רואים בחניכים האלה, בתלמידים בבתי הספר האלה מלח הארץ, אנשים שבחרו למרות הדיכוי ולמרות המקומות שהם מגיעים מהם, לקחת את עצמם בידיים, ללמוד מקצוע ולשפר את חייהם.

<עמיר עמר: אנחנו עורכים כל שנה טקס לחניכים מצטיינים ולחונכים מצטיינים.

מנחם אליעזר מוזס: איך אתם מגיעים לתלמידים האלה?

<עמיר עמר: אנחנו נמצאים ממש בתוך בתי הספר, שני מדריכים שמדריכים בתוך כמעט כל בית ספר ועושים איתם פעילות שם.

<עמיר עמר: הם מגיעים להיות גם במוסדות ההנהגה של התנועה, יש להם משמעות וערכנו לפני שנה וחצי מועצה של הנערים האלה, שהם קיבלו החלטות על החינוך המקצועי ועל דברים נוספים, על פעילות בתנועה.

<עמיר עמר: זה דבר ראשון.

<עמיר עמר: נושא אחד בקצרה, שהוא קצת מדאיג אותי, זה הנושא של חוק החניכות ומערכת החניכות, שאנחנו צריכים לשים אליו לב, כי בעצם נער שהולך לעבודה – צריכים לשמור על כמה דברים בסיסיים.

<עמיר עמר: אחד, שלפי חוק החניכות הוא אומר לעבוד או להיות מוכשר במקצוע שאותו הוא לומד וזה דבר שצריך לשים אליו לב.

<עמיר עמר: הנערים האלה מקבלים חונך.

<עמיר עמר: הרבה פעמים החונך הזה בעבודה הופך להיות סוג של אבא שלהם, מלמד אותם את המקצוע, הולך איתם לאורך הדרך וזה דבר מאד מאד משמעותי.

<עמיר עמר: דבר שני זה הנושא של השכר והזכויות.

<עמיר עמר: החוק קובע את הדבר הזה, צריך לשמור על זה.

<עמיר עמר: להרבה מהנערים זה נותן מידת פרנסה, דמי כיס, דברים שהם לומדים מתוך הדבר הזה את העצמאות.

<עמיר עמר: הדבר השלישי, כמובן זה הבטיחות בעבודה, שחס וחלילה לא יהיה לנו - - -

משה גפני: מה אתה מבקש מאיתנו, אם אנחנו עוקבים אחרי מה שקורה?

<עמיר עמר: אז אני מבקש, שהרי החוק הזה הוא חוק משנת 1953.

<עמיר עמר: במידה והחוק הזה ייפתח, אני לא יודע מה קורה עם בתי הספר שעברו למשרד החינוך מבתי הספר שעברו - - -

משה גפני: זה אמור להיפתח?

<עופר רימון: בבית הספר ... ...

<עופר רימון: התלמידים ממשיכים - - -

<עמיר עמר: ממשיכים לעבוד וזה בפיקוח משרד הכלכלה.

<עמיר עמר: אז שהחוק יהיה בפיקוח ושנשמור למען הנערים והנערות העובדים.

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך.

משה גפני: יפה.

משה גפני: הנושא של מכללת סכנין, ד"ר סאלח כראד, אתה המפקח של הרשת שם ואני מבקש בקצרה.

משה גפני: אתה נציג העדה הדרוזית.

<רכאד סאלח: כן.

<רכאד סאלח: קודם כל אני מברך על הוועדה הזאת.

משה גפני: גם אני מברך עליה.

משה גפני: מה הייתי עושה בלעדיה?

<רכאד סאלח: אבל אני אומר, מדינת ישראל צריכה להגיע למסקנה חד משמעית, שבעצם ההתפתחות הכלכלית של מדינת ישראל תלויה בהשקעה הטכנולוגית של מדינת ישראל.

<רכאד סאלח: מה שאני אומר זה שצריך להשקיע עוד יותר.

<רכאד סאלח: במגזר הדרוזי אצלנו לומדים היום תעשייה.

<רכאד סאלח: אני לא רואה שום הבדל בין המגזר החרדי לדרוזי, גם מטעם שהבנות שלכם גם ילמדו - - -

משה גפני: לא, אני טוען שאין הבדל בין אף מגזר במדינת ישראל.

משה גפני: זה לא צריך להיות לפי השתייכות סקטוריאלית.

<רכאד סאלח: נכון.

משה גפני: כל אחד והצרכים שלו.

משה גפני: כמו שעושים בית ספר ביבנה שלא דומה לבית ספר באילת.

<רכאד סאלח: אני חושב שהוועדה הזאת צריכה לטפל בעוני טיפול שורש.

<רכאד סאלח: בגרמניה נמצאות 340 מגמות, לצורך העניין במדינת ישראל, וגרשון יכול לתת את התשובה כמה מגמות יש לנו.

<גרשון כהן: כן, אבל שם זה היקפים שונים.

<גרשון כהן: שם אם אתה שיפוצניק, אז אחד הוא בעל מלאכה לריצוף, השני בשביל אינסטלציה ואצלנו זה מדינה קטנה.

<רכאד סאלח: אז לכן אני מבקש, שיהיו גם מגמות.

<רכאד סאלח: אני רוצה שהרצף יהיה מקצועי.

<רכאד סאלח: צריך לכבד את המקצוע.

<רכאד סאלח: המקצוע צריך להיות מכובד.

משה גפני: טוב.

משה גפני: יש לפי דבריך משהו מיוחד בעדה הדרוזית שצריך לשים אליו לב, או שזה צריך להיות בתוך המכלול?

משה גפני: יש משהו מוגדר שאתם סבורים?

<רכאד סאלח: מה שאני מרגיש בזמן האחרון, שהמגזר הדרוזי צריך הרבה הרבה השקעה.

משה גפני: לא, יש יותר, פחות, מבחינת תקציבית, מבחינת ההתייחסות של המשרדים גם חינוך וגם כלכלה?

<רכאד סאלח: אם אני רוצה לשפוט את זה לפי המגזר הבדואי, אנחנו מקבלים פחות תקציבים.

<גרשון כהן: מקבלים אותו דבר, אין הבדל בין דת - - -

משה גפני: תבדוק עוד הפעם ותגיד לי.

<גרשון כהן: אין הבדל, חד וחלק.

<גרשון כהן: לפעמים יש החלטות ממשלה עבור מגזר מסוים.

משה גפני: זה בסדר.

משה גפני: אם אתה מדבר על החלטות ממשלה, יש לנו תכנית להחליף אותה.

משה גפני: את הממשלה.

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך.

משה גפני: קובי אביטל, סמנכ"ל מחקר ופיתוח, המכללה הטכנולוגית לרכב באיגוד המוסכים.

<קובי אביטל: שלום וברכה לכולם.

משה גפני: רגע, אתה קיבלת רשות דיבור?

משה גפני: מה השם שלך?

<אבי בצלאלי: אני לא קיבלתי רשות דיבור.

<אבי בצלאלי: שמי אבי בצלאלי, אני בוגר ובעל מוסך בירושלים.

משה גפני: בסדר, אז תדבר אחריו.

משה גפני: כן, בבקשה.

<קובי אביטל: אז ראשית גם אני נמנה עם התוצר של החינוך הטכנולוגי, איש מערכת החינוך שהיום נמצא באיגוד המוסכים מזה מספר שנים.

<קובי אביטל: עלו פה הרבה דברים נכונים וקיימים וכואבים, אבל אנחנו צריכים להסתכל אחורה על העבר, ללמוד ממנו ולרוץ קדימה ולכן סוגית הדימוי היא אחד הדברים האקוטיים.

<קובי אביטל: אנחנו מסתכלים בתוך המערך הזה שנקרא הכשרה מקצועית בחינוך טכנולוגי, בחלקת אלוהים הקטנה שלנו, שזה הנושא הזה של עולם הרכב, כאיגוד של 5,200 מוסכים במדינת ישראל, שזה גוף של מעסיק די גדול.

<קובי אביטל: אנחנו עובדים בהלימה אחת ותורמים את חלקנו המקצועי, הפדגוגי, המתודולוגי, עם משרד התחבורה, משרד החינוך ומשרד הכלכלה, בכל מה שקשור בלפתח ולקדם תכניות לימוד.

<קובי אביטל: לגבי הדימוי עצמו, אנחנו יצרנו כמה צעדים פרו-אקטיביים, בעיקר עם החלק השורשי מלמטה של הנוער, שזה לא העסק המרכזי שלנו.

<קובי אביטל: אנחנו מתעסקים בהכשרה המקצועית עם האוכלוסייה הבוגרת יותר, ורציתי להעלות את הדברים האלה כאן, כי הם קורמים עור וגידים.

<קובי אביטל: הם מתקיימים 5 שנים.

<קובי אביטל: אנחנו עשינו פרויקט בילטראלי עם גרמניה.

<קובי אביטל: אנחנו לוקחים ומזמינים תלמידים מכפרי הנוער, בפרט מהאוכלוסיות הקשות שמתמודדות עם דברים לא פשוטים, שלומדים בחינוך הטכנולוגי, בתוך מסלול ההנדסאים של רכב.

<קובי אביטל: ממיינים אותם.

<קובי אביטל: לצערנו הרב, יחד עם עליית הנוער בגרמניה - אנחנו מוגבלים בכמות התלמידים שאנחנו יכולים לעשות איתם את הפרויקט הזה - והם יוצאים למסלול לימודים של חמישה שבועות מלאים בגרמניה, של מייסטר.

<קובי אביטל: הדבר הזה תורם מאד מאד לנושא הזה של הדימוי העצמי.

<קובי אביטל: אנחנו מתכוונים לסוג של אוריינות חזותית.

<קובי אביטל: כלומר, נקודת השיפוט של התלמיד על עצמו, על הדימוי של עצמו, היא משתנה.

<קובי אביטל: היא הולכת למקום טוב, כשנמצאים במעבדות מפוארות.

<קובי אביטל: כמובן שזה עניין של ציוד ועניין של תקציב, אבל אני מבקש לשפוט את זה גם מהיבט אחר ולחשוב על הסוגיה הזאת – מה זה תורם בדימוי העצמי לתלמידים.

<קובי אביטל: שנית, הנושא הזה של ההון האנושי.

<קובי אביטל: ההון האנושי פה חייב לעבור שדרוג מאד מאד משמעותי.

<קובי אביטל: אם אנחנו מדברים על הצטיידות – זו נקודה אחת.

<קובי אביטל: זו חזית שנייה שצריך לתת עליה את הדעת, ואנחנו ממש ממש בימים אלה דנים בסוגיה יחד עם משרד החינוך.

<קובי אביטל: מגיע גוף מגרמניה, יחד עם משרד החינוך בגרמניה, שמוכן להירתם ולעזור לנו – איך לטפח ואיך לעשות את הדבר הזה בצורה הרבה יותר טובה, כדי לבחור הון אנושי איכותי לצד ציוד, לצד כלים מתודולוגיים, לצד מתודיקה, לצד דברים שבעצם ייקחו את התלמיד הזה, שיבין שהנושא הזה של הכשרה מקצועית או המקצוע הזה שיש לו ביד – ייקח אותו למקום אחר וגבוה.

<קובי אביטל: וכמובן, כל זה נותן לו סוג של גירוי אינטלקטואלי – אחד למקצוע ולתכנים, שהם המון המון מכווני מדע וטכנולוגיה ולא רק מיומנויות טכנולוגיות ופרקטיות; שניים, יש אופק.

<קובי אביטל: אפשר להמשיך להנדסאים, אפשר להמשיך להנדסה, אפשר לעבור להוראה אם אתה דבק בחיידק האיכותי הזה, או להתחבר לתעשייה.

<קובי אביטל: בכל מה שתבחר.

<קובי אביטל: אני אסכם.

<קובי אביטל: התוצאות הן מאד מאד מעודדות.

<קובי אביטל: הבוגרים שלנו הופכים להיות קצינים בצה"ל, חרף נקודת הפתיחה שממנה הגיעו ועל זה אנחנו כולנו מברכים.

<קובי אביטל: מתברגים בתעשייה בתפקידי מפתח ואנחנו מברכים על זה ומבקשים לאמץ את זה.

משה גפני: תודה רבה.

<מירי קובלסקי: יש לנו פה דוגמא.

משה גפני: שנייה, אני לא יכול.

<מירי קובלסקי: הם הגיעו, חבל.

משה גפני: בסדר, אני אנסה.

משה גפני: חבל תגידי כשאני אסיים את הישיבה.

משה גפני: כן, בבקשה.

<אבי בצלאלי: שלום לכולם, אני אבי בצלאלי.

<אבי בצלאלי: אני בוגר של בית ספר במשרד העבודה והכלכלה.

<אבי בצלאלי: באמת יש את הסיפור הזה, את הנושא הזה כל הזמן של הדימוי.

<אבי בצלאלי: כל הזמן מציגים את המקצוע שלנו כמקצוע נחות, כמקצוע לא טוב.

<אבי בצלאלי: המקצוע הזה מאד חשוב.

<אבי בצלאלי: אני אמנם אין לי תעודת בגרות ואני אומר את זה ולא מתבייש להגיד את זה.

<אבי בצלאלי: יש לי תעודת מקצוע, יש לי תעודת הסמכה בחשמלאות, במכונאות, מיזוג אוויר, דיאגנוסטיקה, מערכות מתקדמות וכו' וכו'.

<אבי בצלאלי: היום במקצוע שלי, אני היום יש לי מוסך.

<אבי בצלאלי: יש לי 12 עובדים ופתחתי לפני שבוע את המוסך השני שלי.

<אבי בצלאלי: אני יכול להגיד לכם שאני כבר כמעט חודש מחפש עובדים ואין עובדים למוסך, אין בעלי מקצוע.

<אבי בצלאלי: צריכים להכשיר אותם יותר.

<אבי בצלאלי: פשוט להראות להם.

<אבי בצלאלי: אני אם אני הייתי צריך לבחור - - -

משה גפני: אתה משלם טוב?

<אבי בצלאלי: אני משלם טוב מאד.

<אבי בצלאלי: המדינה נותנת פחות מזה.

<אבי בצלאלי: אני משלם מצוין.

<אבי בצלאלי: אני בא ואומר שאם אני היום צריך לבחור בין עובד מקצועי לבין עובד עם תעודת בגרות, אני לוקח את העובד המקצועי ובודק אותו מבחינת איך הוא במקצוע.

משה גפני: תעודת בגרות לא מעלה ולא מורידה אצלכם.

<אבי בצלאלי: אני לא חושב.

<אבי בצלאלי: זה לא, כי באמת, עם כל הכבוד, צריך את זה, אבל אם אני מסתכל על בן אדם שיודע לתפוס מכשיר דיאגנוסטיקה ולבדוק רכב, שלדעתי היום זה משתווה לרופא.

<אבי בצלאלי: היום רופא שלא יודע לראות במכשירים שלו מה הוא רואה אצל הבן אדם, אז הוא לא יודע לטפל וזה אותו דבר ברכב.

<אבי בצלאלי: זה גם חשוב.

משה גפני: טוב.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: שלמה מויאל, יו"ר חינוך טכנולוגי בארגון המורים.

<שלמה מויאל: קודם כל, כמו שחברי כאן אמרו, אני רוצה להודות על הוועדה הזאת, על קיומה ובהחלט אני חושב שיש לתת ליושב ראש אגף המינהל והטכנולוגיה, מר עופר רימון, את האפשרות להריץ את התכנית שמיסודה היא אמורה להיות ...

<שלמה מויאל: יותר וטובה ולתת מענה.

<שלמה מויאל: בנוסף אני מורה טכנולוגי בשטח וחשוב לדעת שכבר חסרים בעלי מקצוע.

<שלמה מויאל: הציבור בארץ מרגיש את המחסור בבעלי מקצוע.

<שלמה מויאל: לא רחוק הזמן שלא יהיו חשמלאים בארץ.

<שלמה מויאל: אני לא מדבר על זה שאין רתכים.

<שלמה מויאל: יבוא הזמן שרק בשביל להחליף איזה מכשיר קטן, ידרשו מהאזרח 700-800 שקלים.

<שלמה מויאל: אין בעלי מקצוע.

<שלמה מויאל: לכן יש חשיבות רבה ביותר להכניס את החינוך הטכנולוגי בחזרה.

<שלמה מויאל: בהיותי נציג המורים, על מנת לספק למוסך עובדים למפעל שהוא מנהל, אני חייב מורים.

<שלמה מויאל: החתך של הגילאים של המורים היום הוא מעל 53.

<שלמה מויאל: בדקתי את הנושא.

<שלמה מויאל: אם אנחנו עושים ממוצע בני 67 גם מלמדים בשטח.

משה גפני: צעירים לא הולכים להוראה בתחום?

<שלמה מויאל: לא רוצים הוראה.

<שלמה מויאל: ולכן יש לעודד את הדבר הזה.

<שלמה מויאל: במידה וזה ייפתח, בוודאי שירוצו.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: ד"ר יוכבד פנסחי-אדיב, אריאל בשומרון, בבקשה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אני בתפקידי הנוסף מנהלת המכללה הטכנולוגית באריאל שיושבת ליד האוניברסיטה, אבל בתפקידי אני יושבת ראש פורום המכללות הטכנולוגיות, למה שנקרא הנדסאים וטכנאים בוגרים, מכללות שמופעלות תחת משרד הכלכלה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אין ספק שאני מברכת על הישיבה זאת.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אין ספק שהנושאים המהותיים הועלו כאן בישיבה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: הנושא החשוב הוא הדימוי.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו לא נרחיב עליו, אבל אנחנו מבינים שאם לבחור בין מערכת אקדמאית לבין לבחור מערכת של השכלה טכנולוגית, אז כנראה האדם והמערכת והחברה בוחרת – בוא תלמד ותמשיך את ... ...

<יוכבד פנחסי-אדיב: אבל אני רוצה לדבר רק על טרמינולוגיה אחת שאני מבקשת מהוועדה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: כשאנחנו מדברים על חינוך טכנולוגי, חינוך באמת מתחיל מגיל הגן, בית ספר וכו'.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו, בתור מערכות, מכללות טכנולוגיות שמלמדות לימודי הנדסאים תחת משרד הכלכלה, במדינת ישראל מתקיימות שתי מערכות מקבילות.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אחת יושבת במשרד החינוך, מלמדת הנדסאים בוגרים והשנייה יושבת במשרד הכלכלה ומלמדת הנדסאים, סליחה, הנדסאים צעירים מול הנדסאים בוגרים, בוודאי.

<יוכבד פנחסי-אדיב: י"ג-י"ד מופנים לטובת הצבא.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו מדברים על הנדסאים בוגרים שמופנים לכיוון התעשייה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: קצת מספרים על העולם של ההנדסאים, כי אני תיכף אקשר את זה לתחילת הדיון.

משה גפני: אין לך הרבה זמן.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אני יודעת, אני אסיים בשתי דקות.

משה גפני: לא, עם כל הכבוד, אני לא הולך לקחת בכנסת את כל העניין הטכנולוגי.

משה גפני: יש עוד דיונים על זה.

<יוכבד פנחסי-אדיב: ממש לא.

<יוכבד פנחסי-אדיב: דקה אחת וסיימתי.

משה גפני: אני תכננתי דיון של שעה.

משה גפני: אני הייתי בטוח שיבואו חצי מהאנשים.

<יוכבד פנחסי-אדיב: זה הנושא הכי חם שיכול להיות.

משה גפני: אני מאד שמח שבאו כולם ולא באו עוד.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אז בואו נגדיר שהנושא הוא חשוב.

<יוכבד פנחסי-אדיב: כאשר מדברים על הנדסאים בוגרים, אנחנו באמת מדברים על 25,000 סטודנטים ואני חייבת לסייג את האמירה – אני לא חושבת שהם הכשרה מקצועית.

<יוכבד פנחסי-אדיב: הם עולם של השכלה טכנולוגית, כי אם מחברים לגרביטציה או לתחומים כאלה, אז אנחנו מדברים על תחומים שונים.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אנחנו צריכים להבדיל גם, ששתי המערכות של חינוך ומשרד הכלכלה פועלות בצורה שונה לחלוטין – גם ברמת התקציב וגם ברמת הפורמט, מה שנקרא שכר למרצים.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אני מבקשת מהוועדה הזו שבאמת תיקח את הדיונים האלה קדימה ותגדיר שיש פה בעל בית אחד.

<יוכבד פנחסי-אדיב: תגדירו מי הוא.

<יוכבד פנחסי-אדיב: אני בטח לא אכנס לזה, השרים יחליטו, כמו שאמרתם, אבל צריכה לקום פה איזו שהיא סוג של רשות שמתכללת את כל המערכת הזו ומגדירה חינוך והשכלה המשכית, אבל שכולה תהיה טכנולוגית.

משה גפני: תודה רבה.

משה גפני: ארטיום מולטוב.

משה גפני: הנה, נעניתי לבקשתך.

משה גפני: משפט.

משה גפני: ואחרי זה עידן אבידני מהקשת המזרחית, משפט.

משה גפני: תעשו לי טובה, יש עוד כמה דברים חוץ מוועדות.

<ארטיום מולטוב: שלום וברכה.

<ארטיום מולטוב: אני מברך על הישיבה הזאת בוועדה הזאת.

<ארטיום מולטוב: שמעתי פה הרבה דברים נפלאים, באמת, ואני מזדהה עם חלק מהדברים האלה.

<ארטיום מולטוב: תראו, כמו שאתם יודעים, קוראים לי מולטוב ארטיום.

<ארטיום מולטוב: אני בוגר אורט אדיבי אשקלון וסיימתי שם גם כטכנאי והנדסאי סיימתי כבר במכללת הדסה נעורים.

<ארטיום מולטוב: בהתחלה, כשלמדתי בבית ספר עיוני, הייתי יכול להמשיך הלאה.

<ארטיום מולטוב: הייתי יכול להוציא בגרות מלאה, אבל רציתי לשים דגש על משהו.

<ארטיום מולטוב: אני בא ממשפחה לא ממש מוצלחת מבחינה כלכלית.

<ארטיום מולטוב: אני בא ממשפחה של שישה ילדים, אני הבכור.

<ארטיום מולטוב: שמתי לב שברוב המשפחות האלה, המשפחות הקשות, הרוב הם אלה שיוצאים אחרי זה ללמוד טכנולוגיה.

<ארטיום מולטוב: הייתי יכול לסיים בית ספר עיוני, בגרות מלאה, הייתי יכול לצאת גם מעבר לזה, כאילו לפי דרישת היחידות.

<ארטיום מולטוב: העניין הוא כזה, כשעברתי למסלול הטכנולוגי, אני בחרתי זאת מבחירה אישית.

<ארטיום מולטוב: עברתי לשם.

<ארטיום מולטוב: גם אני אותו דבר, חשבתי שאני אסיים י"ב ואלך להיות מכונאי סוג 1.

<ארטיום מולטוב: חיים פשוטים.

<ארטיום מולטוב: בתכל'ס גם בצבא רציתי להיות לוחם שייטת 13, אבל זה לא העניין.

<ארטיום מולטוב: אמרתי לעצמי אוקיי, טכנאי-הנדסאי.

<ארטיום מולטוב: כשנתנו לי את ההזדמנות הזאת חשבתי עליה ואמרתי אוקי, יש לי הזדמנות להמשיך לטכנאי.

משה גפני: אתה מרוצה מהסלול שהלכת אליו?

<ארטיום מולטוב: כן, מאה אחוז אני מרוצה ממנו.

<ארטיום מולטוב: לא רק זה - - -

משה גפני: ומה אתה אומר לנו?

<ארטיום מולטוב: הוא גם פתח לי דרכים אחרות.

<ארטיום מולטוב: למשל אני סיימתי טכנאי, סיימתי הנדסאי, וכמו שדיברנו פה על התחום של גרמניה, אני אחד שטסתי והייתי בגרמניה ולמדתי שם את כל הקורס של החמישה שבועות, מייסטר.

<ארטיום מולטוב: בעיקרון, מה שרציתי להגיד שאני תומך מאד בתחום הטכנולוגי.

<ארטיום מולטוב: זה מאד חשוב.

משה גפני: בסדר, אנחנו שנינו באותה קטגוריה.

משה גפני: ההבדל היחיד רק שאתה נסעת לגרמניה ואני לא.

משה גפני: שנינו מסכימים לאותו דבר.

משה גפני: תודה רבה.

<ארטיום מולטוב: אתה מוזמן לנסוע לגרמניה.

משה גפני: תודה רבה, אני מודה לך.

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו לא מוותרים עליו כאן.

<ארטיום מולטוב: רק ללימודים.

משה גפני: עידן אבידני.

<עידן פינק אבידני: אני אנסה לקצר.

<עידן פינק אבידני: אתם דיברם המון על הנושא של הדימוי ושאנחנו לא חיים בשנת ה-50.

<עידן פינק אבידני: הנושא הזה של הדימוי זה לא רק איזה שהוא משהו שאיך רואים את התלמידים מהחינוך המקצועי.

<עידן פינק אבידני: תסתכלו בבתי הספר, על הבוגרים של בתי הספר המקצועיים.

<עידן פינק אבידני: תסתכלו בתמונות המחזור.

<עידן פינק אבידני: מאיפה הם מגיעים?

<עידן פינק אבידני: הם כולם מגיעים מאותו רקע, מאותו מוצא.

<עידן פינק אבידני: הם כולם מגיעים ממשפחות מצוקה - - -

<צבי פלג: לא, תפסיקי.

<עידן פינק-אבידני: לא, אל תגיד לי תפסיקי, סליחה.

<עידן פינק-אבידני: אני רוצה לדבר.

<צבי פלג: אבל זה לא נכון.

<צבי פלג: את חיה בעבר.

<עידן פינק-אבידני: לא, אני לא חיה בעבר.

<עידן פינק-אבידני: בתי הספר המקצועיים - - -

משה גפני: לא, רק שנייה, אני מתנצל.

משה גפני: פה את תגידי כל מה שאת רוצה, אבל בקצרה.

משה גפני: אף אחד לא יפריע לך.

<עידן פינק-אבידני: אוקיי.

<עידן פינק-אבידני: בתי הספר המקצועיים נמצאים באזורים מאד מסוימים, הם משרתים אוכלוסייה מאד מסוימת ואם רוצים שבאמת יהיה פה חינוך טכנולוגי ולא מקצועי שיהיה ראוי – הוא צריך להיות אמצעי לשוויון הזדמנויות ולא אמצעי לקיים פערים בחברה.

<עידן פינק-אבידני: כאשר בתי הספר האלה מוכוונים למשפחות המצוקה, אתם בעצם מעבירים מסר שזה לא קשור לפוטנציאל של התלמיד, זה לא קשור ליכולות שלו, זה קשור לרקע הכלכלי ובמקרים רבים גם לרקע האתני שלו, מאיפה הוא בא – אם הוא מזרחי או ערבי או בדואי וזה לא שוויון הזדמנויות.

משה גפני: תודה רבה.

משולם נהרי: אז מה את עושה עם אנשים - - -

משה גפני: לא, משולם, אני לא פותח את זה.

<עידן פינק-אבידני: אני מציעה שיהיו פה בתי ספר - - -

משולם נהרי: מה את עושה עם הנושרים?

משולם נהרי: מה את עושה?

<עידן פינק-אבידני: אני נלחמת עליהם.

<עידן פינק-אבידני: אני לא מוותרת עליהם.

משולם נהרי: איך?

משולם נהרי: איך?

משולם נהרי: בואי תגידי איך.

<עידן פינק-אבידני: אני יושבת איתם ומגדירים.

<עידן פינק-אבידני: יושבים איתם ומלמדים אותם ולא שולחים אותם להיות מכונאים, וזה לא שיש בעיה שיהיו מכונאים - - -

משה גפני: עידן אבידני - - -

<עידן פינק-אבידני: אני רק אסיים את המשפט: אין בעיה להיות מכונאי, זה מקצוע מאד מכובד, אבל זה צריך להיות למי שזה מתאים ולא בגלל שהוא בא ממשפחת מצוקה.

משולם נהרי: זה סיסמאות.

משה גפני: עידן אבידני, על חשבוני - אני רוצה לסכם את הדיון - את מוזמנת להישאר לריב עם משולם נהרי.

משה גפני: אני בעד.

משה גפני: הם מוכנים גם להישאר, לשמוע את הויכוח הזה.

<עידן פינק-אבידני: אני אשמח להכין מודל ולהציג אותו לוועדה.

משה גפני: גברותי ורבותי, אני מודה לכם על ההשתתפות הערה בדיון הזה.

משה גפני: אני מתנצל בפני מי שעדיין לא הספקתי לאפשר לו לדבר.

משה גפני: בפעם הבאה שאנחנו נמשיך את הדיון בעניין, הוא ידבר בין הראשונים.

משה גפני: תרשמי את השמות שלהם.

מנחם אליעזר מוזס: מתי הפעם הבאה?

משה גפני: בסדר, אני אתאם.

מנחם אליעזר מוזס: בממשלה הבאה, נכון?

משה גפני: רגע, נראה, לגבי הממשלה הבאה, זה שאני מאחר כל כך הרבה זה כבר מתחיל ליצור בעיה.

משה גפני: אני מבקש לקבל החלטה.

משה גפני: ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת מביעה מורת רוח מהרוחות המנשבות של פגיעה בחינוך הטכנולוגי.

משה גפני: ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת רואה בחינוך הטכנולוגי והמקצועי חשיבות רבה, מענה לתלמידים שמבקשים ללמוד בחינוך הזה או כאלה שאינם יכולים ללמוד במקומות אחרים.

משה גפני: כל מה שצריך להעמיד לרשות האגף בחינוך הטכנולוגי יש להעמיד לרשותו את המשאבים הנדרשים.

משה גפני: אנחנו דורשים שהחינוך הטכנולוגי יהיה תחת קורת גג אחת.

משה גפני: הפערים האלה וההעברה הזאת שמעבירים ממשרד למשרד וחלקים מעבירים לכאן וחלקים אחרים מעבירים למקום אחר, אנחנו רואים בזה דבר שאיננו חיובי.

משולם נהרי: גם בתוך משרד החינוך.

משה גפני: גם בתוך משרד החינוך.

משה גפני: הוועדה קוראת למשרד האוצר לתקצב את החינוך הטכנולוגי.

משה גפני: בעיקר מה שעלה כאן מן הדיון זה הנושא של ההצטיידות וכל מה שנלווה.

משה גפני: אנחנו בהמשך ננסח את ההחלטה בצורה נורמאלית ונניח את זה על שולחן הכנסת.

משה גפני: הוועדה רואה בחומרה רבה – איך אפשר לכתוב ככה שיראו שאני מתנדנד?

משה גפני: הוועדה רואה בחומרה רבה את העבודה הזאת שרוצים לקחת קבוצה באוכלוסייה ולהוציא אותה מהחינוך הטכנולוגי, שזה החינוך הטכנולוגי החרדי, החינוך המקצועי החרדי.

משה גפני: אנחנו דורשים בתוקף להשאיר אותה במתכונתה הקיימת, כפי שהייתה 50 שנה.

משה גפני: אתם אנשי המקצוע.

משה גפני: האגף לחינוך טכנולוגי הם אנשי המקצוע, שם זה צריך להיות.

משה גפני: אני מבקש לא להעביר ולהפסיק את הדיונים האלה.

משה גפני: הוועדה מתנגדת בכל תוקף ולא תאפשר להעביר אותו למקום אחר.

משה גפני: זה במקרה הזה החינוך המקצועי והחינוך הטכנולוגי החרדי, אבל אני אומר את זה על כל חינוך שקשור לאגף הטכנולוגי.

משה גפני: הכל צריך להיות תחת קורת גג אחת ואני מבקש להפסיק את הדיון בעניין הזה.

משה גפני: אני סיימתי.

משה גפני: נניח את זה על שולחן הכנסת ונקבע בהמשך ישיבת מעקב.

משה גפני: אני אבקש, אם תוכלי להיות איתם בקשר, לבדוק לגבי הסעיף האחרון – האם הדיונים הופסקו.

משה גפני: אם לא הופסקו – אז צריך להפסיקם.

משה גפני: בסדר?

משה גפני: תודה רבה, הישיבה נעולה.