ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 285, 2014-11-18 12:20

עמרם מצנע: נושא הדיון הוא נהלים, ואם אתם רוצים, וכשלים בתהליך ההצטיידות במחשבי לוח (טאבלטים) במערכת החינוך.

עמרם מצנע: אני יודע שברקע יש את הנושא שעלה לכותרות בהוד השרון, והוא כמובן יהיה בטח חלק מרכזי בדיון, אבל כמובן שהדיון הוא ברמה העקרונית.

עמרם מצנע: ולשמוע את משרד החינוך, את האנשים שבאים מהשטח, ולסכם את הדיון.

עמרם מצנע: אנחנו נתחיל במשרד החינוך, דוקטור עופר רימון, בבקשה.

עמרם מצנע: דוקטור עופר רימון – מינהל טכנולוגיה, תקשוב ומערכות מידע.

<עופר רימון: כבוד היושב-ראש, בוקר טוב לכולם.

<עופר רימון: אנחנו הצגנו כאן, בוועדה, את תכנית התקשוב הלאומית, את הגישה, את הקונספט.

<עופר רימון: אנחנו עכשיו בשטח – 1,800 בתי-ספר.

<עופר רימון: חלקם עוברים ללמידה באמצעות מחשבים אישיים.

<עופר רימון: ואני הכנתי כאן מצגת קצרה שהיא מציגה איזה מהלכים אנחנו עושים.

<עופר רימון: הדגש הוא כמובן על הדיון שביקשת לקיים על ההצטיידות עצמה, איזה נהלים יש, ואיך אנחנו מיישמים אותם, ואיך אנחנו מטפלים גם בקשיים.

<עופר רימון: אבל אני רוצה להגיד בתור הקדמה: אנחנו הצגנו את הקונספט שלנו – איך צריכה להיראות מערכת החינוך מבחינה רעיונית, שאנחנו עוברים לגישה של מחשוב ענן, אינטרנט בפס רחב לבתי ספר וכולי.

<עופר רימון: נתנו חבילות תמיכה לבתי ספר.

<עופר רימון: אני מזכיר: אנחנו עובדים על 1,800 בתי-ספר, וזה חשוב לי להכניס את זה לדיון ולקונטקסט.

<דרור אלוני: מתוך כמה?

<דרור אלוני: דוקטור עופר רימון.

<עופר רימון: מה?

<דרור אלוני: מתוך כמה?

<דרור אלוני: 1,800 בתי-ספר מתוך כמה?

<עופר רימון: 1,800 מבערך ב-3,500 מוסדות חינוך - - -

<דרור אלוני: מחצית.

<דרור אלוני: מחצית היסודי.

<עופר רימון: היסודיים – כמעט כולם.

<עופר רימון: חטיבות הביניים – כמעט כולם.

<עופר רימון: התיכונים עדיין לא.

<עופר רימון: אבל בוא, תן לי להציג את התפיסה.

<עופר רימון: חשוב לי להגיד את זה, כי בסופו של דבר צריך לראות את התמונה הגדולה.

<עופר רימון: נכון, בית-ספר מסוים, יש בעיות.

<עופר רימון: צריך לראות גם איך פותרים אותן.

<עופר רימון: אבל צריך לזכור גם שאנחנו בסופו של דבר רוצים להוביל את כל המערכת הזאת קדימה אל המאה ה-21.

<עופר רימון: לא להשאיר את בתי-הספר מאחור.

<עופר רימון: וכל שינוי שאתה מכניס זה חלק מהעניין.

<עופר רימון: יש לפעמים התנגדויות, צריך לראות איך פותרים אותן.

<עופר רימון: לבתי ספר בדגם בסיסי, ששם המודל זה המורה המתוקשב: למורה יש מחשב, מקרן, אינטרנט בכיתה, והוא עומד מול הכיתה – יש לנו חבילת תמיכה אחת שהיא כוללת את האינטרנט, תוכן דיגיטלי, תמיכה טכנית, רכז תקשוב ותמיכה פדגוגית מרחוק ומקרוב.

<עופר רימון: ולבתי הספר שעוברים ללמידה באמצעות המחשבים האישיים אנחנו נותנים גם מענק חד פעמי לרכישת אמצעי קצה לאלה שידם אינה משגת.

<עופר רימון: הרשויות משתתפות במימון באופן דיפרנציאלי לפי המדד החברתי-כלכלי של הרשות.

<עופר רימון: יש כאן תמונה שמתארת את קצב ההתקדמות של התכנית: 1,500 בתי-ספר כבר חוברו בסיבים אופטיים, בפסים רחבים.

<עופר רימון: זו פריסה מאוד רחבה, פרויקט מאוד גדול.

<עופר רימון: תוכן: כמעט כל בתי-הספר כבר סיימו את תהליך הזמנת התוכן.

<עופר רימון: תמיכה טכנית: כבר אנחנו נותנים לבתי הספר.

<עופר רימון: רכזי תקשוב שובצו כמעט בכל בתי-הספר וכולי.

<עופר רימון: מבחינת התכנית, ואני עכשיו נכנס יותר לעומק לגבי הנושא של בתי-הספר, 200 בתי הספר שעוברים ללמידה באמצעות מחשבים אישיים.

<עופר רימון: אז קודם כל, לפני שנדבר על ההצטיידות והנוהל וכולי, צריך לזכור למה אנחנו כל כך מתעקשים על הנושא של ספרים דיגיטליים, למה אנחנו עושים כאלה מאמצים כדי להכניס אותם למערכת.

<עופר רימון: והסיבה היא, בראש ובראשונה, כי אנחנו חושבים שלספרים דיגיטליים יש הרבה מאוד יתרונות.

<עופר רימון: נזכיר רק ככה, על קצה המזלג: קודם כל, רלוונטיות ועדכניות.

<עופר רימון: אם בשבע שעבר, בפעם הראשונה בהיסטוריה, הנחיתו גששית על כוכב שביט, פעם ראשונה בתולדות האנושות, אנחנו רוצים שזה יופיע בתוך ספר הלימוד ולא איזה משהו מלפני חמש או שש שנים.

<עופר רימון: אז רלוונטיות ועדכניות.

<עופר רימון: היכולת להרחיב ולהעמיק את הלמידה על ידי כישורים לתכנים נוספים; פיתוח אוריינות דיגיטלית ולמידה שיתופית, שהיום זה חלק מהסטנדרטים הבינלאומיים והמבחנים הבינלאומיים; הפחתת המשקל של התיקים של התלמידים.

<עופר רימון: אפשר להגיע עם טאבלט ולא עם תיק כל כך כבד.

<עופר רימון: הקלה על תהליך רכישת הספרים.

<עופר רימון: תחשבו בתחילת שנה, במקום להגיע לחנויות הספרים ולגלות ש-30% מספרי הלימוד לא זמינים כי אזל המלאי – זה לא קורה בעידן של ספרים דיגיטליים; מניעת זיהום סביבתי ועוד ועוד יתרונות שהעולם אם נרצה או לא נרצה יעבור לשם, ואנחנו לא יכולים להיאחז בקרנות המזבח ולהשאיר את בתי-הספר כארגונים היחידים שלשם הקדמה לא נכנסת.

<עופר רימון: עכשיו, אנחנו נתנו הנחיה שההשתתפות בתכנית היא מרצון ומתקבלת בהחלטה משותפת של בתי-הספר, הרשות המקומית, ובמקרה של מעבר ללמידה באמצעות מחשבים אישיים גם דרושה הסכמה של הנהגת ההורים בבית הספר.

<עופר רימון: אלה ההנחיות שאנחנו הוצאנו.

<עופר רימון: הכול מגובה כמובן בחוזרים כשאנחנו יצאנו.

<עופר רימון: בתי-ספר שנמצאים, אמרנו, בלמידה באמצעות מחשבים אישיים מקבלים מאיתנו מענק של 100 אלף שקל, ואנחנו מאפשרים לבית הספר את האוטונומיה, יחד עם הרשות, לבחור באיזו דרך הוא מנצל את המענק.

עיסאווי פריג': מה זה "יחד עם הרשות"?

<עופר רימון: זו החלטה משותפת.

<עופר רימון: זו רשות.

<עופר רימון: הוצאנו קול קורא.

<עופר רימון: גם הרשות הייתה צריכה לחתום על זה, גם בבית הספר, והם היו צריכים להשיג את הסכמת ההורים.

<עופר רימון: את התקציב הזה אנחנו מעבירים כמובן לרשות.

<עופר רימון: אנחנו לא יכולים להעביר לבית הספר את תקציב הרכש.

<עופר רימון: הכניסה לתכנית התקשוב, אמרנו, בדגם מתקדם, באמצעות למידה, באמצעות מחשבים אישיים, תלויה בהסכמת הנהגת ההורים הבית ספרית.

<עופר רימון: כל ההנחיות שאנחנו הוצאנו, כי אחת הטענות הייתה שלא הוצאנו הנחיות, מופיעות באתר שלנו, ויש כאן לינקים לכל ההנחיות שאנחנו הוצאנו, המפורטות, עוד לפני שיצאנו לתכנית.

<עופר רימון: הכול יצא בקול קורא מסודר, בגיבוי הלשכה המשפטית וחשבות המשרד.

<עופר רימון: על מנת להסדיר את הליך הסכמת ההורים, כי אנחנו שמנו לב שהעניין הזה דרוש חידוד נוסף.

<עופר רימון: אז מה שעשינו בשבועות האחרונים: יצאנו בעבודה.

<עופר רימון: אנחנו הולכים להוציא הבהרה בחוזר שמסדיר את העניין הזה של מה זה הסכמת הורים.

<עופר רימון: כי יש מקומות שטוענים שאם הורה אחד מתנגד התכנית לא מתקדמת, יש מקומות שטוענים אחרת, ואנחנו סברנו שאנחנו צריכים לתת כאן אמירה יותר חדה.

<עופר רימון: והאמירה היותר חדה שלנו תצא בחוזר, ממש בימים הקרובים, היא אומרת ככה: קודם כל, כדי להתחיל את התהליך צריך הסכמה של לפחות 70% מההורים בבית הספר.

<עופר רימון: ובנוסף, אנחנו צריכים לוודא ששיעור המסכימים צריך להבטיח הימצאות מחשבים זמינים בבית הספר לאלה שאינם מסכימים או לאלה שידם אינה משגת.

יפעת קריב: הימצאות מחשבים או טאבלטים?

<קריאה: טאבלטים.

<קריאה: - - -

יפעת קריב: לא, בסדר.

יפעת קריב: יכול להיות שהם יקבלו מחשב.

יפעת קריב: אני לא יודעת.

<עופר רימון: תראי, מחשב או טאבלט, אין לזה, את יודעת - - -

יפעת קריב: אני רוצה לדייק אם אנחנו מדייקים.

<עופר רימון: אבל אם אנחנו מדייקים: טאבלט הוא מחשב.

<עופר רימון: אוקיי?

יפעת קריב: בסדר, אבל בוא נדייק.

<עופר רימון: אז בואי - - -

משה מזרחי: - - - שמדברים על אייפדים.

יפעת קריב: יש בתי ספר שיש בהם מחשבים.

יפעת קריב: כל בתי הספר שיש להם מחשבים, מה שנקרא - - -, לקחת איתך הביתה.

<עופר רימון: אין מה לעשות – טאבלט - - -

יפעת קריב: לא, - - - מחשב - - - במערכת החינוך.

עמרם מצנע: רגע.

עמרם מצנע: המונח הוא מחשב אישי.

<קריאה: נכון.

יפעת קריב: מחשב אישי.

יפעת קריב: בסדר.

עמרם מצנע: אז קדימה.

יפעת קריב: אז מחשב אישי ולא מחשב קבוע.

<עופר רימון: עכשיו, צריך לזכור שהעלות של ספרים דיגיטליים היא נמוכה מהעלות של ספרים פיזיים, ואנחנו היום עושים הרבה מאוד פעולות להגיע למצב שחלק מספרי הלימוד, אנחנו ננגיש אותם בחינם.

<עופר רימון: אחת הטענות הייתה שאנחנו לא נותנים תמיכה פדגוגית והמורים לא מוכנים.

<עופר רימון: אז אני רציתי רק להגיד שאנחנו משקיעים הרבה מאוד מאמץ במסגרת התכנית בכדי לתמוך במורים.

<עופר רימון: יש פורטל חינוכי שמכיל מגוון מאוד עשיר של הדרכות והנחיות למורים.

<עופר רימון: הקמנו מטה מרחוק שתומך במורים.

<עופר רימון: כל שאלה, הם יכולים להתקשר או לעלות מולנו בצ'אט.

<עופר רימון: יש לנו 400 מדריכים בשטח שנותנים תמיכה למורים.

<עופר רימון: כל צורך בבית הספר להשתלמות, אנחנו על המקום מתאימים השתלמות ייעודית למורים בתכנית.

<עופר רימון: ומעבר לזה, אנחנו איתרנו ואנחנו מכשירים רכז תקשוב בבית הספר כדי ללוות את המהלך.

<עופר רימון: הייתה טענה גם בעניין הקרינה, שלכאורה אנחנו לא הסדרנו את הנושא הזה.

<עופר רימון: אנחנו הקמנו ועדה בין-משרדית, יחד עם משרד הבריאות, המשרד להגנת הסביבה.

<עופר רימון: מלווה את הוועדה הזאת מומחית בינלאומית, פרופסור סיגל סדצקי, שעוקבת אחרי זה שההנחיות שלנו יהיו מתואמות עם הסטנדרטים הבינלאומיים בתחום הזה.

<עופר רימון: הוצאנו חוזר מאוד מפורט שמסדיר את זה.

<עופר רימון: נתנו הנחיות איך לבצע את העניין הזה כדי למזער את סכנות הקרינה למינימום.

<עופר רימון: אני מציג כאן סקרים שאנחנו עושים בבית ספר, שעוקבים אחרי ביצוע ההנחיות בנושא הקרינה.

<עופר רימון: ואני רוצה לסיים ולהציג איך מבחינתנו אנחנו רואים את מה שקורה בהוד השרון.

<עופר רימון: אנחנו קיבלנו תלונות לגבי שני בתי-ספר: בית-הספר לפיד ובית-הספר רבין.

<קריאה: - - -

<עופר רימון: אני אומר, המכתבים שקיבלנו.

<עופר רימון: צריך לזכור: בהוד השרון, בתי-הספר נכנסו בתכנית שלנו לדגם הבסיסי ולא לדגם של למידה באמצעות מחשבים אישיים.

<עופר רימון: הייתה זו יוזמה של הרשות לקחת ולהתקדם, כי המכסה שלנו הייתה מוגבלת.

<עופר רימון: אנחנו נתנו רק ל-200 בתי-ספר.

<עופר רימון: יש לנו waiting list של עוד איזה 300 בתי-ספר, 400 בתי-ספר.

<עופר רימון: מבחינתנו, אתה יודע, בתכנית שלנו, ב-200 בתי-ספר, אם אין הסכמה של ההורים באיזשהו בית-ספר, אנחנו אומרים להם: אין בעיה.

<עופר רימון: עצרו, יש לנו רשימה, נעבור לבית-הספר הבא.

<עופר רימון: כאן זה מקרה שונה קצת כי הרשות החליטה שהיא רוצה ללכת קדימה למרות שהתקציב של משרד החינוך לא מספיק גם להוד השרון להיכנס, הוד השרון רצתה ללכת קדימה.

<עופר רימון: בבית-הספר לפיד, מהנתונים שיש בידינו: 101 תלמידים בשכבת ה' – הם נכנסו רק בשכבה אחת, בשכבת כיתות ה'.

<עופר רימון: מהם כבר רכשו אמצעי קצה – 83 תלמידים.

<עופר רימון: ובבית-הספר רבין, בשכבת ה' – 116 תלמידים; 107 כבר רכשו אמצעי קצה.

<עופר רימון: לכל תלמיד שידו אינה משגת ולא יכול היה לרכוש את אמצעי הקצה מטעמים כלכליים, העירייה ציינה שהיא רכשה עבורו מחשב.

יחיאל חיליק בר: ווידאתם את זה?

יחיאל חיליק בר: בדקתם את זה?

<קריאה: - - - עכשיו, לשאול אותם.

<עופר רימון: זה המידע שיש לנו.

<עופר רימון: הוד השרון נמצאים כאן.

<עופר רימון: אנחנו מציגים את - - - יצוין כי הוד השרון מימנה את רכישת עלות ספרי הלימוד לכול התלמידים שמשתתפים בפרויקט.

<עופר רימון: ודבר נוסף, יש תשעה תלמידים בבית-הספר רבין, שמהווים פחות מ-8% מכלל התלמידים, ו-18 תלמידים בבית-הספר לפיד שמהווים פחות מ-18% מכלל התלמידים בפרויקט, שלא רכשו עדיין אמצעי קצה, ואנחנו, כמשרד החינוך, וידאנו מול הרשות שהרשות תעמיד לתלמידים האלה מחשב אישי בשיעורים הרלוונטיים כשהם נמצאים בבית-הספר.

<עופר רימון: עד כאן ההצגה שלנו.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: אני רוצה, ברשותכם, למקד את הדיון.

עמרם מצנע: הדיון יכול לעסוק גם בעצם הליבה של תכנית התקשוב של משרד החינוך – האם נכון להכניס טאבלטים, האם לא נכון.

עמרם מצנע: זה לא נושא הדיון.

עמרם מצנע: עשינו כבר דיון בעבר, מתכננים דיון נוסף עם משרד החינוך כדי שיציג את התפיסה, שהעיקרון, דרך אגב, אנחנו אימצנו אותה בוועדה, אבל כמובן צריך לראות איך היא מתפתחת, איך היא מתקדמת, ואיזה בעיות היא מעלה בתחום המרכזי הזה של השינוי החדשני, ההתאמה לשנות ה-2000 פלוס, למעבר למערכות דיגיטליות, ספרים דיגיטליים וכדומה.

עמרם מצנע: אז זה נושא.

עמרם מצנע: אני מציע להשאיר אותו מחוץ לדיון עכשיו.

עמרם מצנע: הנושא השני הוא כל נושא הקרינה האלקטרו-מגנטית בבתי-הספר.

עמרם מצנע: גם לזה עשינו דיון.

עמרם מצנע: אנחנו - - - לעשות דיון נוסף.

עמרם מצנע: אין ספק ואין ויכוח כמובן שבית-הספר צריך להיות בית-ספר בטוח, ולזה צריך לעשות את כל האמצעים ולעקוב שאכן זה מתקיים ומתבצע.

עמרם מצנע: אנחנו עדים מידי פעם, מי ש-, אני הייתי הלוא ראש רשות 15 שנה ואני זוכר את ההתחלה.

עמרם מצנע: אני זוכר.

עמרם מצנע: יש הרבה דיס-אינפורמציה, הרבה פוביות, וגם הרבה אמת בבעיות הבטיחות, בהן צריך לעסוק.

עמרם מצנע: אני מציע שגם בזה לא נעסוק כי הדבר הזה חייב להיות פתיר.

עמרם מצנע: הנושא השלישי הוא איך באמת מחדירים מערכת.

עמרם מצנע: עוד פעם, אנחנו עוסקים במחשבים האישיים הניידים לתוך מערכת בית-הספר.

עמרם מצנע: כי במדינה אוטופית – אני אפילו לא רוצה להגיד נורמלית – משרד החינוך שרוצה להחדיר משהו חדש צריך לשים לזה תקציב.

עמרם מצנע: וזה נכון להרבה מאוד תחומים שאנחנו עוסקים בהם.

עמרם מצנע: אני לא מציע לעשות דיון האם מתקדמים, צעדים קדימה, בנושאים מודרניים, בנושאים חדשניים, רק אם שמים, אם המדינה שמה כסף.

עמרם מצנע: כי אז אני חושב שהיינו נשארים אחורה בהרבה מאוד תחומים.

עמרם מצנע: אבל השאלה, הסוגיה, באמת שעולה על הפרק בעקבות כמובן הנושאים שעלו מבתי-הספר בהוד השרון זה הנושא הזה של השתתפות ההורים.

עמרם מצנע: ופה אני רוצה להבהיר דבר מאוד פשוט: מבחינת החוק, אי אפשר לכפות על הורים לשלם, להשתתף במימון, אלא במסגרת אותו צו שיוצא פעם בשנה, הוועדה הזו מאשרת אותו ועל פיו זה פועל.

עמרם מצנע: טבלה שאתם בטח מכירים אותה, מי שעוסק בזה.

עמרם מצנע: ומבחינה חוקית אי אפשר לכפות.

עמרם מצנע: גם, דרך אגב, תשלומים מרצון יש להם מסגרת.

עמרם מצנע: כל מורי בתי-הספר מוכנים לשים כל אחד 5,000 שקל – אני סתם ככה "זורק" מספר גבוה.

עמרם מצנע: יש גם לזה מסגרת.

עמרם מצנע: יחד עם זאת, נוצר פה איזשהו קונפליקט, ואני וחושב שמה שאמרת, דוקטור עופר רימון, ואני מניח שזה נוסחים או הגדרות שעלו לאחרונה בעקבות מה שהתפתח בהוד השרון, זו הבהירות שבה הם נכנסים עם מערכת.

עמרם מצנע: ונניח, רוב ההורים הסכימו והם משלמים מרצון; דרך אגב, יש גם שאלה מה זה לשלם מרצון.

עמרם מצנע: זו גם שאלה מעניינת.

משה מזרחי: שאלה גדולה מאוד.

עמרם מצנע: בסדר, בסדר, בסדר, בסדר, אני חי בעמי.

משה מזרחי: זה מרצון ובששון.

עמרם מצנע: אני חי בעמי.

עמרם מצנע: ובסוף נשארים כמה - -

משה מזרחי: שנדרסים בדרך.

עמרם מצנע: - - שלא רוכשים מסיבות אידיאולוגיות.

עמרם מצנע: אני לא מדבר.

עמרם מצנע: כי מסיבות סוציואקונומיות יש לזה פתרונות.

עמרם מצנע: אז בית-הספר חייב לתת לזה פתרון.

עמרם מצנע: זה גם כן אמירה שאחר כך, - - - השאלה איך זה מתבצע.

עמרם מצנע: אבל הנושא באמת שצץ פה במלוא עוצמתו, הייתי אומר, הוא באמת נושא ברמה עקרונית – מעניין, אני הייתי אומר, ומחייב אותנו, כולנו, להיות קצת יותר פתוחים כדי לשאול את עצמנו את השאלות העיקריות: איך בכל זאת מתקדמים קדימה?

עמרם מצנע: איך בכל זאת נכנסים לעולמות חדשים וחדשנות?

עמרם מצנע: איך עושים את זה גם עם השלטון המרכזי?

איתן כבל: תפקידו של מי זה?

<קריאה: זאת שאלה.

עמרם מצנע: זה במכלול השאלות.

עמרם מצנע: הרי זה נכון.

עמרם מצנע: וכיצד מתקדמים?

עמרם מצנע: וכיצד עושים את זה?

עמרם מצנע: אז אני, עוד פעם, אמרתי את כל מה שאמרתי כדי שנמקד את הדיון בדבר שלפי הערכתי, על דעת כולנו, לטובתו התכנסנו.

עמרם מצנע: עכשיו, אני רוצה לשמוע.

עמרם מצנע: אני מבין שישנה פה מנהלת מחלקת החינוך של הוד השרון?

עמרם מצנע: בבקשה.

<יפה עזרא: שמי יפה, אני מנהלת המחלקה לחינוך בעיריית הוד השרון.

<יפה עזרא: הייתי מנהלת בית-ספר הרבה שנים בכפר סבא, ומורה כמובן.

<יפה עזרא: לא נחזור על הדברים החשובים שאמר דוקטור עופר רימון לגבי החשיבות של למידה מותאמת למאה ה-21, על הטכנולוגיה המתקדמת שהיא כאן.

<יפה עזרא: אני רק אחזור ואומר שבהוד השרון בתי-הספר וכיתות הלימוד מצוידים, עוד לפני היות הטאבלטים, במקרנים, בלוחות חכמים, במחשבים, והמורים מיומנים ומנוסים - - -

<קריאות: - - -

<יפה עזרא: והמורים הם מנוסים, מיומנים, מורים שהם מקצועיים ויודעים לעבוד באמצעים דיגיטליים מתקדמים.

<יפה עזרא: אני אומר עוד משפט אולי: כל עיר - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, מי מימן את כל הלוחות החכמים - - -?

<יפה עזרא: עיריית הוד השרון.

<יפה עזרא: אני אומרת שכל עיר וסדרי העדיפות שלה.

<יפה עזרא: עיריית הוד השרון – החינוך בראש.

<יפה עזרא: זה בראש סדר העדיפויות.

<יפה עזרא: אין לנו אצטדיון כדורגל מפואר, אין לנו אולמות מפוארים, אבל יש גם יש השקעה בלתי רגילה ומיוחדת בחינוך.

<יפה עזרא: בשבוע שעבר דובר צה"ל פרסם את נתוני הגיוס לפי רשויות: בנים – מקום שלישי בארץ, הוד השרון; בנות – מקום ראשון בארץ, הוד השרון.

<יפה עזרא: ואחוזי הזכאות לבגרות גבוהים - - -

<קריאה: רגע, מה הקשר לדיון?

<יפה עזרא: שייך מאוד.

עיסאווי פריג': מה זה קשור לדיון אבל?

<יפה עזרא: שייך מאוד.

<יפה עזרא: אנחנו מחנכים - - -

עמרם מצנע: חבריי חברי הכנסת, תהיו קצת סבלניים - - -

עיסאווי פריג': זה לא קשור לדיון אבל.

<יפה עזרא: כן, שבוע הסובלנות.

<יפה עזרא: אני אקשור את זה לדיון.

<יפה עזרא: בהוד השרון מחנכים גם לערכים וגם למצוינות.

<יפה עזרא: אני חוזרת לטאבלטים: שיתופי הפעולה עם המשרד התחילו במארס 2013.

<יפה עזרא: אנחנו, במארס 2013, ישבנו עם נציגי המשרד, עם האנשים הרלוונטיים, עם הגברת אורית טאטי, עם הגברת נחמיה, וביקשנו נהלים והנחיות של המשרד – איך נכנסים לתכנית כזאת, איך נכנסים למיזם כזה.

<יפה עזרא: קיבלנו חומרים.

<יפה עזרא: עבדנו והתקדמנו יד ביד עם הנהגת ההורים היישובית, שהנציגים שלה יושבים פה, ועם משרד החינוך ביחד עם הרשות.

<יפה עזרא: בחודש יוני נשלחו בכתב מכתבים לכלל ההורים הרלוונטיים – לא לרכוש ספרי לימוד.

<יפה עזרא: אנחנו רואים בטאבלט את החלופה לספרי לימוד.

<יפה עזרא: ולא לרכוש ספרי לימוד כיוון שתהיה למידה בטאבלטים.

<יפה עזרא: בהמשך היו מפגשים גם עם מליאות ההורים בכיתות, - -

<קריאה: - - -

<יפה עזרא: - - שהוכנה מצגת, והמנהלות הסבירו להורים בכיתות מה המשמעות, מה הערך, מה המטרות, מה החשיבות ומה הקשיים.

<יפה עזרא: קיבלנו הסכמה של 90%, קצת אולי יותר אם אני משקללת את ארבעת - - -

<קריאה: - - - באמת - - -

עמרם מצנע: אבל עם כל הכבוד, אתם יודעים שבמדינת ישראל הוויכוח הוא רק על העובדות.

עמרם מצנע: אז חכו.

עמרם מצנע: כל אחד יגיד את מה שהוא מבין.

עיסאווי פריג': אבל צריך לשמוע גם את הצד השני, כי - - -

עמרם מצנע: אבל צריך לשמוע קודם.

<יפה עזרא: אז אולי שווה פירוט: בית-ספר המגן – 97 מתוך 97.

<יפה עזרא: בית-ספר ממלכתי א' - - -

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: לא. לא.

עמרם מצנע: לא כך - - -

<קריאה: לא, קנו, קנו.

<קריאה: לא הביעו הסכמה, לא החתימו אותם - - -

יחיאל חיליק בר: וגם למה קנו.

יחיאל חיליק בר: וגם למה קנו.

<קריאה: לא, באמת - - - לא פשוט.

<קריאות: - - -

<יפה עזרא: איש לא ביקש מאיתנו - - -

עיסאווי פריג': כמה העירייה השקיעה - - -?

<קריאה: קנו.

<קריאה: קנו.

<קריאה: לא השכירו.

עמרם מצנע: לא, אבל אי אפשר ככה לנהל דיון.

עמרם מצנע: אני נורא מצטער.

עמרם מצנע: כן, בבקשה, תמשיכי.

<יפה עזרא: אוקיי.

<יפה עזרא: אז אני חוזרת ואומרת ואני עומדת מאחורי מה שאני אומרת, ש-90% מההורים רכשו טאבלטים, וכשמשרד החינוך הנחה אותנו לבקש חתימות בכתב עשינו גם את זאת, ותיקנו וביקשנו, בהנחיה של המשרד, שלצערי לא הייתה קודם, אבל ברגע שהיא ניתנה ביצענו אותה.

<יפה עזרא: רכשנו, ופה אני רוצה לציין בהדגשה: לא רק לילדים שהוריהם, ידם אינה משגת לרכוש, אלא גם לילדים שמשתמשים בזה כאמצעי הנגשה ולילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<יפה עזרא: גם לילדים אלה רכשה עיריית הוד השרון טאבלטים אישיים ונתנה להם אותם באהבה ללא עלות בכלל, כולל ביטוח.

<יפה עזרא: נותרו 29 תלמידים בכל ארבעת בתי-הספר, שהם למטה מ-10%; יש לנו 382 תלמידים בשכבה המדוברת, ו-29 שלא רכשו והתבקשו לקנות ספרים.

<יפה עזרא: יחד עם זאת, ישנם מחשבים חלופיים, ניידים, בבית הספר שישמשו את הילדים בכל פעילות שבה יתר הילדים נזקקים למכשיר טאבלט או למחשב נייד.

<קריאה: אז למה צריך - - -?

עיסאווי פריג': אולי תתייחסי לעלות התקציבית.

עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

<יפה עזרא: זה רק לתלמידים שההורים שלהם סירבו לרכוש עבורם את הטאבלטים.

<יפה עזרא: עיריית הוד השרון השקיעה – נשאלתי קודם מה עוד עשתה עיריית הוד השרון – אז עיריית הוד השרון השקיעה בתשתיות.

<יפה עזרא: ישנן תשתיות מיוחדות שנדרשות בארבעת בתי-הספר האלה, והושקע בזה; בדיקות קרינה שנעשו ובשקיפות מלאה הופצו להנהגות ההורים ולכל ההורים, לכל מי שרוצה לראות את בדיקות הקרינה.

<יפה עזרא: נבצע אותן בהמשך מעת לעת גם הלאה כדי לעקוב, מפני שבריאותם של הילדים קודמת לכל דבר אחר; עיריית הוד השרון השקיעה ברכישת אמצעי הקצה למורים עצמם, וכפי שכבר נאמר, לתלמידים שנזקקים לעזרה של הרשות.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אני חושב שהצגת את התמונה.

<יעקב בן עמי: איזו חברה, אגב, עשתה אצלכם את בדיקות הקרינה?

עמרם מצנע: חברים, אני אבקש, יש פה יושב ראש הנהגת הורים של הוד השרון?

<קריאה: כן.

<קריאה: כן.

עמרם מצנע: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש לדבר לפני, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: אני חייב לצאת להחליף את חברת הכנסת עליזה לביא בוועדה וביקשתי לדבר.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: קודם כל, אני מודה לקבוצת ההורים שהביאה לתשומת לבנו את הדבר הזה: לגברת ברכת קלימשטיין וההורים.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להתייחס גם לדברים שאמרה נציגת החינוך בהוד השרון וגם לדברים של דוקטור עופר רימון.

יחיאל חיליק בר: תראה, קודם כל, לא יכול להיות שמשרד החינוך יזרוק להחלטת ההורים, מבחינה מימונית, פדגוגית, בריאותית, מה שלא יהיה, החלטה ממלכתית שאתם קיבלתם כמשרד.

יחיאל חיליק בר: החלטתם לעשות איזשהו שינוי?

יחיאל חיליק בר: לא מקובל שתזרקו את זה להחלטת ההורים, בין אם מסכימים 90% או 97% או 95%.

יחיאל חיליק בר: ואת יודעת מה, אני גם רוצה לשאול, אלה שמסכימים, למה הם מסכימים?

<יפה עזרא: אני אגיד לך תיכף.

יחיאל חיליק בר: אני קיבלתי מכתבים מהורים מהוד השרון שקנו גם אם הם לא יכלו בגלל לחץ חברתי.

<קריאה: כי הם פחדו.

יחיאל חיליק בר: לא בא להם לבוא לבית-הספר ולהגיד להם: אני מסכן ולא יכול לקנות טאבלט לילד שלי.

יחיאל חיליק בר: ויכול להיות שהם קנו אותו על חשבון ארוחת בוקר נורמלית שהם יתנו לו, כי הלחץ החברתי בכיתה הוא כזה שלא יאפשר - - -

<קריאות: - - -

יחיאל חיליק בר: יש פה החלטה של מערכת החינוך.

יחיאל חיליק בר: היא בעצם עושה הפרטה של שירות, אבל היא לא מפריטה אותו לאיזו חברה והיא לא צריכה להפריט אותו בכלל – היא מפריטה אותו להורים.

יחיאל חיליק בר: זאת אומרת, היא אומרת להורים: אנחנו החלטנו.

יחיאל חיליק בר: אין לכם את הכלים לבחון את זה פדגוגית, בריאותית.

יחיאל חיליק בר: אין לנו יכולת לממן לכם את הדבר הזה.

יחיאל חיליק בר: אתם – take it or leave it.

<עופר רימון: אבל העובדות לא נכונות.

יחיאל חיליק בר: עכשיו, מה עם שכונות בהוד השרון או בכלל, עם ערים, שידם של ההורים אינה משגת?

יחיאל חיליק בר: ואני אומר את זה כי קיבלנו פניות מהורים.

יחיאל חיליק בר: לכן, מה שאני רוצה בקצרה לבקש, אדוני היושב-ראש, זה ככה: אם משרד החינוך עשה רפורמה, שיכול להיות שהיא מבורכת, צריך להסביר אותה להורים.

יחיאל חיליק בר: יכול להיות שתהיה התנגדות.

יחיאל חיליק בר: לפני שמנחיתים על ההורים את הסיפור הזה של הטאבלטים, בוא נשלב אותם בדיון הזה אם זה בכלל משהו שהם רוצים.

יחיאל חיליק בר: אבל נניח שזה דיון של החלטה שהיא מבורכת וההורים רוצים את זה, זה דבר שאתם, אנחנו כמדינה, כמשרד החינוך, צריך לקחת עליו אחריות ולממן אותו מאל"ף עד ת"ו.

יחיאל חיליק בר: לא לסמוך על עיריית הוד השרון שבמקרה היא עירייה עשירה ונחמדה ויפה שיכולה לממן את זה, אלא להחליט: או מחליטים ומתקצבים עיריות כדי שהן יממנו את זה או שמשרד החינוך מממן את זה.

יחיאל חיליק בר: לתת את זה להורים ולתלמידים בלי הכנה, בלי להתייעץ איתם ובלי לממן את זה, זה יוצר איפה ואיפה, זה יוצר השקעה של ההורים, כספית, בדברים שאולי הם לא יכולים, זה יוצר לחץ חברתי.

יחיאל חיליק בר: ואני חלילה – לסיום – לא רוצה לחשוב על ילד שיושב בכיתה ויש לו טאבלט, אל מול ילד שאין לו טאבלט או על שני ילדים שיש להם טאבלט, אבל אחד, הטאבלט הזה זה במקום דברים חיוניים אחרים, ולזה אני אשמח אם המשרד יתייחס.

עמרם מצנע: כן, תודה רבה.

<צביקה כספי: רבותיי, גם צריכים - - -

עמרם מצנע: לא, לא, תסלח לי, לא קיבלת רשות דיבור.

<צביקה כספי: גם בת-ימים - - -

עמרם מצנע: לא קיבלת רשות דיבור.

<צביקה כספי: גם בת-ימים - - -

עמרם מצנע: לא קיבלת רשות דיבור.

יחיאל חיליק בר: זה הוד השרון כדוגמה.

יחיאל חיליק בר: זה לא קשור.

עמרם מצנע: בבקשה, יושב ראש הנהגת ההורים של הוד השרון.

<יהודית גידלי: תציג את עצמך, בבקשה.

<מירום שיף: שמי מירום שיף, אני יושב ראש הנהגת ההורים בהוד השרון.

עיסאווי פריג': ועד ההורים, אתה מתכוון.

עמרם מצנע: הנהגת ההורים.

<מירום שיף: הנהגת ההורים.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<מירום שיף: בהוד השרון הפרויקט הזה נעשה בשיתוף מלא עם הנהגת ההורים, יחד עם המשרד.

<מירום שיף: אני לא אחזור פה על הדברים שנאמרו גם על ידי המשרד וגם על ידי הגברת יפה עזרא.

<מירום שיף: ורק לעצם העניין: אנחנו מואשמים חדשות לבקרים שאנשים בהוד השרון קנו טאבלט מלחץ חברתי.

<מירום שיף: אני רוצה לציין שהטאבלט בהוד השרון בא במקום ספרי הלימוד.

<מירום שיף: בהוד השרון, כמעט בכל בתי הספר אין השאלת ספרים.

<מירום שיף: עלות ספרי הלימוד בכיתה ה' היא מעל 700 שקלים.

<מירום שיף: בכיתה ו' היא גם כן מעל 700 שקלים.

<מירום שיף: הפרויקט הזה, הטאבלט אמור לשמש אותנו לשלוש שנים.

<מירום שיף: אנחנו לא מעמיסים על ההורים מעבר לעלויות הרגילות שהם היו משלמים עליהן בין כה וכה.

<מירום שיף: הטאבלט בפרויקט שלנו נפרס ל-36 תשלומים.

<מירום שיף: כך שאין פה שום העמסה מעבר למצב הסטנדרטי שאנחנו בתור הורים שילמנו.

<מירום שיף: כמובן שאנחנו בתור הורים נשמח שמדינת ישראל תקנה לנו את הספרים, את הטאבלטים וכל דבר ודבר שבמדינה אפשר לקבל אותו.

<מירום שיף: אבל זו לא המציאות שלנו.

<עופר רימון: לא ריאלי.

<מירום שיף: ועדיין חשוב לנו שהילדים שלנו יתקדמו, יעברו לפרויקט של המאה ה-21, כי אנחנו לא רוצים שהם ילמדו כמו שהם למדו - - -

<אילן זנו: - - -

<מירום שיף: ואנחנו רוצים שהילדים שלנו יתקדמו וילמדו, ולא כמו שאנחנו למדנו לפני 20 ו-30 שנה.

<מירום שיף: זה לגבי ההאשמה שאנחנו - - -

<קריאה: יצרת את - - -, יצרת את - - -

<קריאה: הם התקדמו לאט - - - עם השני.

עמרם מצנע: אדוני.

עמרם מצנע: אני אתחיל להוציא אנשים החוצה.

עמרם מצנע: כל אחד רוצה לדבר, צריך לכבד את האחר.

<מירום שיף: עכשיו, אנחנו, הפרויקט הזה עלה להורים 36 שקלים בחודש, מי שפרס את זה.

<מירום שיף: אפשרנו לכל ההורים להביא גם מכשיר מהבית.

<מירום שיף: לגבי מי שמדבר על ספרים משומשים אנחנו מאפשרים להם להביא את הטאבלט מהבית.

<קריאה: - - -

<מירום שיף: גם להורים שהביאו טאבלט מהבית נתנו, העירייה נתנה את ספרי הלימוד בחינם.

<מירום שיף: זאת אומרת, לא היה פה שום איפה ואיפה.

<מירום שיף: לגבי אותם הורים שמבחינות אידיאולוגיות, שגם אותם אנחנו מייצגים וגם אותם אנחנו מחבקים, והילדים שלנו משחקים איתם במגרש המשחקים גם מעבר לטאבלט, וצריכים להשאיר את הדברים במקומות הנכונים; בסוף יש פה ויכוח על טאבלט ולעזוב את הילדים בצד; גם להם אפשרנו והעמידו עכשיו, אחרי שהמשרד נדרש, העמיד מחשב נייד לאותם ילדים שבזמן השיעור יכולים ללמוד, ואין שום איפה ואיפה גם בזמן השיעור.

<מירום שיף: אני שואל אתכם, חברי הוועדה: איפה הבעיה בכלל?

<מירום שיף: עכשיו יש כמה הורים, ואני קראתי את כל המכתבים שנשלחו, ששואלים למה לא נתנו מחשב לבית, לילדים, לעשות שיעורים בבית.

<מירום שיף: האם לאותם ילדים אין מחשב בבית?

<קריאה: יש.

<מירום שיף: ילד שאין לו מחשב בבית ולא יכול לעשות שיעורים – אנחנו נקנה לו.

<מירום שיף: אבל זה לא הסיפור.

<מירום שיף: הסיפור פה הוא אנשים שמבחינות אידאולוגיות – ואני מכבד אותם דרך אגב.

<מירום שיף: זה לא דבר רע הסיבות האידיאולוגיות האלה – החליטו שהם לא קונים טאבלט.

<מירום שיף: אבל האם בגלל זה הרוב, שהוא 92% מההורים, לא זכאי ללמוד ולקדם את ילדיו?

<מירום שיף: יש פרויקט במדינת ישראל של המאה ה-21, שמשרד החינוך לא יודע לתקצב את כל בתי הספר במדינת ישראל.

<מירום שיף: כמובן שאני בתור הורה רוצה שיתקצבו את כולנו, אבל מה לעשות, זה לא קורה.

<מירום שיף: אז אסור לנו להתקדם בינתיים?

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: כן, תודה.

עמרם מצנע: אני אבקש עכשיו, אני רואה שזה רק אימהות, אז - - -

<קריאה: יש גם אבא אחד.

עמרם מצנע: מי מדבר בשם הורי בית הספר לפיד?

<הדס תגרי: אני אבקש.

<הדס תגרי: אני - - - לפיד.

עמרם מצנע: את, הגברת הדס תגרי?

<הדס תגרי: הדס תגרי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<קריאה: היא לא מייצגת את הורי - - -

<קריאה: היא לא מייצגת את לפיד.

<קריאה: היא לא מייצגת - - -

עיסאווי פריג': בסדר.

עיסאווי פריג': נשמע את דעתה.

עיסאווי פריג': בסדר.

עיסאווי פריג': אז מה?

<קריאה: יש פה את חברת ההנהגה של לפיד.

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: בסדר.

עמרם מצנע: בסדר.

עיסאווי פריג': אז נשמע את דעתה, היא לא מייצגת - - -

עמרם מצנע: עכשיו תדבר הגברת הדס תגרי, ואחר כך ידבר נציג הנהגת ההורים של בית הספר לפיד, ואחר כך נעבור לבית הספר השני.

עמרם מצנע: בבקשה.

יפעת קריב: ובינתיים קצת חברי כנסת - - -

עמרם מצנע: תנו, אבל תנו לשמוע.

עמרם מצנע: תראו, אתם אולי מעורבים.

עמרם מצנע: תאמינו לי, אני קראתי את כל החומר שקיבלנו ואני רוצה לשמוע.

יפעת קריב: אנחנו רוצים רק לשמוע.

עיסאווי פריג': יש לך יתרון יחסי עלינו.

עמרם מצנע: אין לי יתרון יחסי עליכם.

עמרם מצנע: החוכמה היא להגיע לסטיספיקציה בסוף הדיון, לא - - -

משה מזרחי: פה מדברים על טאבלטים.

משה מזרחי: אדוני היושב ראש, הסיפור זה לא הטאבלטים ולא הוד השרון.

משה מזרחי: זה לא הטאבלטים.

עמרם מצנע: כן, בבקשה, הגברת הדס תגרי.

<הדס תגרי: בוקר טוב.

<הדס תגרי: אני ביחד עם קבוצה של אימהות וגם אבות, אבל נכון שאנחנו מגיעות יותר אימהות.

<הדס תגרי: כי כשזה מגיע לחינוך של הילדים, בדרך כלל זה הנשים קצת יותר פעילות.

<הדס תגרי: אני מייצגת לא את כל הורי בית הספר לפיד.

<הדס תגרי: אני לא חושבת, דרך אגב, שיש פה מישהו שמייצג את כל הורי בית הספר לפיד.

<הדס תגרי: אני מייצגת קבוצת הורים בבית הספר שהתנגדה למהלך, למתווה המסוים הזה של הרכישה של ההטמעה באמצעות רכישת הטאבלטים על ידי ההורים, באופן שבו הוא הוצע.

<הדס תגרי: באמת, יש כמה נקודות שאני חייבת להבהיר מההתחלה: האופן שבו הדברים מוצגים הוא ממש לא מדויק.

<הדס תגרי: כמו שלכל אורך הדרך ממש עשו לנו ועושים לנו עדיין מסע דה-לגיטימציה.

<הדס תגרי: לא ניתנה הסכמה של 90% מההורים בהוד השרון.

<הדס תגרי: בסופו של דבר, בעקבות ההתנהלות הבאמת שערורייתית – ומי שמכיר אותי יודע שאני לא משתמשת במילים כאלה בקלות דעת – נרכשו טאבלטים על ידי כ-90% מההורים בארבעה בתי ספר.

<הדס תגרי: אני יכולה להגיד לכם באחריות שלפחות חצי; אתם יודעים מה, באחריות, לפחות 40% מההורים שרכשו טאבלטים.

<הדס תגרי: אם אתם שואלים אותם עכשיו: אתם רוצים להחזיר את הטאבלט ולקבל את הכסף בחזרה, ובואו נעשה את הפיילוט שאנחנו הצענו?

<הדס תגרי: היו חותמים לכם.

<הדס תגרי: לפחות, אני מכירה, אני יכולה לתת שמות.

<הדס תגרי: המון-המון-המון הורים שרכשו למרות שהם נגד התכנית הזאת וחושבים שהיא גרועה.

<הדס תגרי: התכנית הזאת – נכון שנשלחה לנו בסוף חודש יוני.

<הדס תגרי: שתי מילים על איך הדברים התפתחו.

<הדס תגרי: אני חושבת שזה חשוב להבין את זה: בסוף חודש יוני נשלח לנו מייל – בשנה הבאה יהיו טאבלטים.

<הדס תגרי: זה נשמע נורא מגניב לכולם.

<הדס תגרי: כולנו הלכנו לנו לעניינינו בקיץ.

<הדס תגרי: הקיץ הזה, כידוע לכולכם, לא היה קיץ מי יודע מה במדינת ישראל, ולא שמענו יותר מהסיפור הזה עד השבוע הראשון לתחילת שנת הלימודים.

<הדס תגרי: כשאז כינסו אותנו ואז הציגו לנו בפעם הראשונה והאחרונה את הפרויקט הזה, כולל הסכום, 1,300 שקלים, שפה זה מתחיל.

<הדס תגרי: כי זה עוד 220 שקלים ביטוח לשנה.

<הדס תגרי: זה לא כולל שבר – 150 שקלים עד 250 שקלים למסך, שכולנו יודעים שזה קורה עם הטאבלטים.

<הדס תגרי: זה לא כולל החלפת סוללה אחרי שנה וכולי וכולי.

<הדס תגרי: כל ההצגה על פני שלוש שנים היא: מי יודע איפה הילדים יהיו בעוד שלוש שנים.

<הדס תגרי: אוקיי?

<הדס תגרי: וכשמדובר בסכומים שנכנסים כביכול לתשלומים מרצון – בסוגריים: לא חושבת שזה יכול להיכנס, לא מבחינת הסכומים ולא מבחינת האופי של מה שמדובר עליו, שזה הליבה של תכנית הלימודים.

<הדס תגרי: אבל אם זה תשלומים מרצון, אנחנו, ההורים, רשאים להחליט האם אנחנו מעדיפים לקנות טאבלט או שאנחנו מעדיפים בכסף שלנו לקנות ספרים.

<הדס תגרי: דרך אגב, חבל מאוד שאנחנו לא בפרויקט השאלת ספרים.

<הדס תגרי: זאת שאלה בפני עצמה.

<הדס תגרי: הדברים מעולם לא הוצגו להורים.

<הדס תגרי: מעולם לא נאמר להורים: אנחנו צריכים את ההסכמה שלכם.

<הדס תגרי: בואו, תחתמו שאתם מעוניינים.

<הדס תגרי: בואו, תבינו שאתם גם לא חייבים להסכים.

<הדס תגרי: אנחנו התחננו.

<הדס תגרי: אני, באופן אישי, בשיחה למנהלת: את חייבת להגיד להורים שצריך את ההסכמה שלהם.

<הדס תגרי: כתבנו מכתבים לפני שפנינו הלאה, לפני שיצאנו לתקשורת.

<הדס תגרי: רדפו אחרינו עיתונאים מהרגע הראשון, אמרנו: אנחנו לא רוצים לדבר אתכם.

<הדס תגרי: תנו לנו לסדר את העניינים.

<הדס תגרי: פנינו, הוציאו חוזר: בואו, כולכם, ההורים, תקנו.

<הדס תגרי: אף מילה שאתם לא חייבים, אף מילה על חלופות.

<הדס תגרי: כלום.

<הדס תגרי: לא הציגו טפסים.

<הדס תגרי: במגן ובממלכתי א' אף הורה לא חתם על טופס, לא הציגו להם טפסים.

<קריאה: זה לא נכון.

<הדס תגרי: אוקיי?

<הדס תגרי: לא הציגו להם טפסים, הם לא חתמו.

<הדס תגרי: אוקיי?

<הדס תגרי: אחרי שאנחנו הגענו עד לדוקטור חגית מאיר והיא הוציאה לנו את המסמך הזה שאומר שהוראות חוזר מנכ"ל בעניין תשלומים מרצון לא קוימו: לא התבקשה ולא התקבלה הסכמה של ההורים, לא בכלל ולא מיודעת ולא חופשית; ולא שוריינו חלופות למתנגדים, שאף אחד לא יודע כמה הם כי לא שאלו; ולכן לא ניתן להתקדם.

<הדס תגרי: אנחנו פנינו לפני שהתחילה המכירה וצריך לעכב את המכירה.

<הדס תגרי: ואחרי שהיא הוציאה את הדבר הזה עוד יצא חוזר של הגברת יפה עזרא ביחד עם המפקחת, דוקטור איילה ניקולא.

<הדס תגרי: דרך המנהלות הן הפיצו את זה אלינו, ההורים: אל תשימו לב למה שאומרים ההורים המטעים האלה.

<הדס תגרי: גשו לקנות, גשו לקנות.

<הדס תגרי: אנשים קנו.

<הדס תגרי: ועד הרגע האחרון, אנשים חיכו אצלנו עד הרגע האחרון ולא הלכו לקנות כי הם קיוו שתיעצר המכירה, אבל הם אמרו לנו: טוב, אין מה לעשות, זה מה שיש והלכו לקנות.

<הדס תגרי: זה מהלך שנכפה כאן על ההורים.

<הדס תגרי: אנחנו הוצאנו מכתב מיד, זמן קצר אחרי שהוצגו לנו הדברים, עם ההשגות שלנו.

<הדס תגרי: אמרנו: תקשיבו, ביררנו קצת.

<הדס תגרי: יש אולי שלושה בתי ספר יסודיים – אנחנו מדברים על ילדים בכיתה ה' – אולי שלושה בתי ספר יסודיים, - - - שהצלחנו לברר.

<הדס תגרי: שאלנו, שאלנו את המנהלת, שאלנו את הנהגת ההורים, שאלנו את כולם: איפה יש בתי ספר שכבר עשו מהלך כזה?

<הדס תגרי: תציגו לנו, תגידו לנו מה הלקחים.

<הדס תגרי: אחד לא הוצג בפנינו.

<הדס תגרי: עד עצם הרגע הזה לא הוצג בפנינו.

<הדס תגרי: אנחנו הבנו שיש אולי שלושה בתי ספר שבמתווה של ללמוד עם מכשיר מהבית.

<הדס תגרי: גם לא, יותר מ-50%, 60% משעות הלימוד.

<הדס תגרי: אמרנו: הדבר הזה זה משהו סופר ניסיוני.

<הדס תגרי: המורים שלנו רק בסוכות התחילו לעבור את ההכשרה.

<הדס תגרי: רגע, רגע, מה הלחץ?

<הדס תגרי: הילדים בכיתה ה'.

<הדס תגרי: בואו נחכה עם הדבר הזה.

<הדס תגרי: הסוסים דהרו קדימה, רמסו אותנו בדרך.

<הדס תגרי: היום באים כולם לפה ומציגים – ובאמת סליחה אם אנחנו נרגשות או נרגשים – והם אומרים: זו קבוצה קטנה של הורים שלא רוצה.

<הדס תגרי: באמת שזה מאוד-מאוד מקומם.

<הדס תגרי: כשהיועצת המשפטית של משרד החינוך מקבלת מכתב, אז היא אומרת: תעצרו את המכירה, והכול ממשיך והכול ממשיך, ואז מציגים להורים שבאים לקנות: בואו, תחתמו על טופס הסכמה.

<הדס תגרי: וחלק מההורים אמרו: אבל אני לא מסכים, אני לא רוצה, בואו תבטלו, הרגע אני חותם.

<הדס תגרי: אז חלק חתמו וחלק לא חתמו.

<הדס תגרי: חתמו ולא הבינו למה זה משנה, הרי הם באים כבר לקנות, ולא הבינו את כל המהלך הזה.

<הדס תגרי: זה הדברים.

<הדס תגרי: והיום אומר על זה שסיפקו לכל האחרים מחשבים: סיפקו מחשבים אחרי שהילדים שלנו ישבו שבוע בכיתות כשאין להם מחשבים, כשהאחרים כבר מתחילים להטעין להם תוכנות ואנחנו במכתבים נרגשים למי מי שרק מוכן.

<הדס תגרי: בסוף קיבלנו תשובה ממתאמת משרד החינוך אל מול הכנסת, כי כבר היה קבוע הדיון בכנסת, שהנה הנה המחשבים מגיעים, ואנחנו עוד לא יודעים אם מגיעים.

<הדס תגרי: יום אחד הגיעו - - -

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי, הגברת הדס תגרי.

עמרם מצנע: תודה.

<קריאה: אגב, זה לא רק בהוד השרון.

<הדס תגרי: אז אנחנו פה, אנחנו פה.

<הדס תגרי: לא מספיק לדבר על הנהלים לשנה הבאה, אלא על מה קורה איתנו עכשיו בהוד השרון.

עמרם מצנע: ראש ארגון או הנהגת ההורים של בית הספר.

עמרם מצנע: מה השם שלך?

<מירי לוי: שלום, שמי מירי לוי.

<מירי לוי: אני בהנהגת ההורים, אני הגזבר של בית הספר לפיד.

<מירי לוי: אני בהנהגת ההורים הרבה שנים.

<מירי לוי: הייתי גם יושבת ראש בהנהגת ההורים בלפיד וגם בעיר.

<מירי לוי: יש פה גם אבא שהוא בעד, ואני אשמח שישמעו גם את הצד השני.

<מירי לוי: אני רוצה להעלות כמה דברים שהם לא ברורים לי מראש: ממתי הורים מתערבים בהחלטות של משרד החינוך?

<הדס תגרי: אתם הורים - - - אתם הורים - - -

<מירי לוי: אני מדברת, יש פה - - - אני חברה - - -

<קריאה: את כמו נציגת עירייה, לא כהנהגת הורים.

<מירי לוי: חבר'ה, אני נציגת הורים, ותיכף אני אסביר למה אני מתכוונת.

<מירי לוי: אוקיי?

<קריאה: את ממש לא נשמעת ככה.

<קריאה: למה אתה מפריע פה?

<קריאה: למה אתה מפריע באמת?

<מירי לוי: אני חברה ב"מהות".

<מירי לוי: אני מאמינה שאתם מכירים.

<מירי לוי: אני נציגת הורים בדבר שנקרא "מהות", שבטח אתם מכירים, שהגברת רינה כהן וכל חברי החינוך נמצאים בו.

<מירי לוי: ששם מדברים על נושא של מעורבות הורים, ואני בעד, אבל יש גבול מאוד גדול בין מעורבות להתערבות.

<מירי לוי: ולפי דעתי, ההורים פה חצו את הגבול.

<מירי לוי: ותיכף אני אסביר את כל מה שאני אומרת.

<מירי לוי: בהתחלה, כשמשרד החינוך רוצה לצאת לתכנית – אני בעד לשתף הורים.

<מירי לוי: לשמוע את ההורים, לראות את הבעד ואת הנגד.

<מירי לוי: ודרך אגב, זה לא טאבלטים.

<מירי לוי: זה יכול להיות מחר מחשבון לימוד לבגרויות במתימטיקה שיש בו פונקציות חדשות או בדידים או כל דבר אחר שמשרד החינוך יאמין שהוא יתרום לחינוך של הילדים שלנו.

<מירי לוי: וחברים, מחשבים זו הקדמה, טאבלטים זו הקדמה.

<מירי לוי: לא מדובר על לשחק אחר הצהריים - - -

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: הגברת מירי לוי, אני מבקש שתתמודדי.

עמרם מצנע: הדיון הוא לא אידיאולוגיה על התכנית, הדיון הוא יותר.

<מירי לוי: לא, לא.

<מירי לוי: אני, מבחינתי - - -

עמרם מצנע: את מייצגת את הנהגת ההורים של בית הספר.

<מירי לוי: אני מייצגת את ההורים שהם - - - בעד.

<מירי לוי: ויש פה - - -

<קריאה: - - -

<מירי לוי: את הנהגת ההורים.

<מירי לוי: הנהגת ההורים הייתה בעד.

<מירי לוי: ראו את זה.

<קריאות: - - -

<מירי לוי: היה שיתוף.

עמרם מצנע: אני רוצה לשאול אותך אבל איזה תהליכים עברתם עם ההורים בתוך בית הספר?

<מירי לוי: אז אנחנו נסביר.

<מירי לוי: אז קודם כל, זה אחד שהוא דבר שהוא מבחינתי מאוד חשוב, וראוי לציין, וזו נקודה לשאלה למשרד החינוך.

<מירי לוי: יצאו, אנחנו ישבנו, יושבים בהנהגת ההורים, הפרוטוקולים של הנהגת ההורים מפורסמים בכל מקום ואפשר גם לקרוא אותם.

<מירי לוי: מי שמתעניין ורוצה לדעת.

<מירי לוי: ביוני יצא מכתב ראשון, שאחריו יצאו עוד ארבעה מכתבים בנושא של הטאבלטים, שזה משהו - - -

<הדס תגרי: מה פתאום.

<קריאה: - - - מכתבים - - -

<הדס תגרי: מה פתאום.

<הדס תגרי: אף מכתב לא יצא, כל הקיץ.

<הדס תגרי: באמת.

<מירי לוי: - - -

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: הגברת הדס תגרי.

<הדס תגרי: אי אפשר להגיד דברים - - -

עמרם מצנע: נו, חברים, זה לא בית משפט פה.

עמרם מצנע: נו, באמת.

<הדס תגרי: לא, אבל יש איזה מינימום - - -

עמרם מצנע: זה לא בית משפט פה.

<הדס תגרי: איזה מכתבים?

<הדס תגרי: את - - -

עמרם מצנע: כל אחד יכול להגיד את מה שהוא רוצה.

<קריאה: נעביר לך.

עמרם מצנע: בבקשה.

<מירי לוי: המכתבים מוצגים פה.

<מירי לוי: יצאו מכתבים.

<מירי לוי: רוב ההורים, וגם יש פה הורים שהם בעד – הם בעד.

<מירי לוי: עכשיו, מה שהכי מרגיז בכל הנושא הזה; ודרך אגב, אלה שהם אידיאולוגית לא מוכנים לפרויקט, אני מעריכה אותם.

<מירי לוי: מעריכה אותם.

<הדס תגרי: אנחנו לא אידיאולוגית לא בפרויקט.

<הדס תגרי: אנחנו בעד מינהל תקין.

<קריאה: - - -

<מירי לוי: אבל אם יקראו את המכתבים שבסופו של דבר מה שהם דורשים זה: אנחנו מוכנים לפרויקט רק תנו לנו טאבלט מתנה.

<הדס תגרי: אוי, באמת.

<הדס תגרי: איזה - - - שערורייה.

<קריאות: - - -

<הדס תגרי: זו הדה-לגיטימציה שהם עושים לנו.

<מירי לוי: ואני חושבת שפה – הנה זה רשום, שחור על גבי לבן.

<מירי לוי: רשום.

<מירי לוי: זה המכתב שהם הוציאו, שחור על גבי לבן.

<מירי לוי: אז בגלל זה אני אומרת:

<מירי לוי: אם הוויכוח הוא עקרוני – זה סוג אחד; אם הוויכוח: בואו ותממנו לי את הטאבלט – הוא משהו אחר לחלוטין.

<קריאה: - - -

<הדס תגרי: אוי, באמת.

<הדס תגרי: באמת

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: משפט אחרון, בבקשה.

<מירי לוי: שוב, אנחנו מאוד בעד.

<מירי לוי: אנחנו חושבים, אנחנו רואים איך זה מתנהל.

<מירי לוי: אנחנו כבר רואים מורים, אנחנו רואים איך שזה הולך.

<מירי לוי: אנחנו מאוד בעד.

<מירי לוי: ויש פה גם הורה שהבת שלו משתמשת עם הטאבלט, אז אני אשמח אם תוסיף כמה מילים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: מי מייצג את בית הספר רבין?

עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי?

<קריאה: לא, מה פתאום.

<קריאה: לא.

<קריאה: היא מייצגת את - - -

<קריאה: היא מייצגת את המתנגדים.

<ברכת קלימשטיין לוי: לא מייצגת אף אחד, - - - עצמי.

<ברכת קלימשטיין לוי: אז אם אני, יש לי - - -

עמרם מצנע: את חתומה על המכתב, אז אני - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: לא, לא.

<ברכת קלימשטיין לוי: בשמחה.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני מייצגת את עצמי, אבל לא הורי רבין ואני לא בוועד הורים - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: קוראים לי ברכת קלימשטיין לוי.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני אימא לשני ילדים בכיתה ה', תאומים, בן ובת, בשתי כיתות שונות.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני אימא לארבעה ילדים המערכת החינוך הממלכתית, והנושא פה הוא ממש-ממש לא טאבלטים.

<ברכת קלימשטיין לוי: וכל ניסיון לשים את זה ולצמצם את זה לנושא הטאבלטים או לנושא הוד השרון הוא ממש חוטא למטרה שלשמה התכנסנו פה.

<ברכת קלימשטיין לוי: הנושא העיקרי הוא מי מקבל החלטות במדינת ישראל בנושאים חינוכיים?

<קריאה: בדיוק.

<ברכת קלימשטיין לוי: מי הסמכות השלטונית?

<ברכת קלימשטיין לוי: אני כהורה יודעת שאני עד גיל 18 מקבלת החלטות עבור הילדים שלי, וזה משפט שהם שומעים: כשתהיה בן 18 תקבל החלטות.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני מבקשת שהילדים שלי יקבלו את הסמכות השלטונית של משרד החינוך, שיש לו את הכלים הפדגוגיים, החינוכיים והחברתיים לקבל החלטות.

<ברכת קלימשטיין לוי: לאף הורה, יהיה מקצועי ככל שיהיה, כל אחד בתחומו, ויש פה הורים, באמת מהאליטה של החברה הישראלית, אין יכולת, גם אם יש רצון, אין יכולת לקבל החלטות פדגוגיות, בריאותיות, חברתיות, רגשיות.

<ברכת קלימשטיין לוי: אין לאף אחד מההורים יכולת להבין או לנתח את מכלול השיקולים כדי ללכת לפרויקט מהסוג הזה שהוא פרויקט שנוגע בליבת הלימודים.

<קריאה: טיפה הגזמת, לא?

עמרם מצנע: משרד החינוך החליט.

עמרם מצנע: זה לא הוויכוח.

<ברכת קלימשטיין לוי: לא, לא, לא.

<ברכת קלימשטיין לוי: משרד - - -

<קריאה: - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: לא.

<ברכת קלימשטיין לוי: משרד החינוך שלח את ההורים לריב בינם לבין עצמם האם הם מעוניינים בטאבלט, כן או לא.

עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, בואי נחדד רגע: משרד החינוך החליט על הכיוון - - -

יפעת קריב: למה?

יפעת קריב: דוקטור עופר רימון נמצא כאן והוא - - - את האוטוריטה המקצועית.

עמרם מצנע: הוא החליט.

<הדס תגרי: אבל אנחנו - - - אבל הוא לא שלח לנו - - -

עמרם מצנע: לא, כי את מעלה שאלה נכונה מאוד, אבל אני חושב שאת - - -

<הדס תגרי: הוא לא החליט שהוד השרון תיכנס לפרויקט הזה.

יפעת קריב: לא.

יפעת קריב: ממש לא.

יפעת קריב: זה לא נכון.

עמרם מצנע: את מעלה שאלה נכונה אבל התשובה עליה היא ברורה: משרד החינוך החליט.

עמרם מצנע: הוא גם הציג את התכנית הזו אצלנו לפני חצי שנה, משהו כזה.

עמרם מצנע: הוא החליט.

<ברכת קלימשטיין לוי: השאלה אם הוא יכול לכפות.

<ברכת קלימשטיין לוי: אם כן, בוודאי - - -

עמרם מצנע: את בעצמך אמרת - - - יחליט.

<ברכת קלימשטיין לוי: לא.

<ברכת קלימשטיין לוי: אבל רק רגע, אדוני היושב ראש: אני מעולם, מעולם לא התערבתי בשיטת הבדידים ולא עניין אותי אם לומדים חשבון או תורה כי משרד החינוך החליט והוא מלמד.

עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, אבל את סותרת את עצמך.

עמרם מצנע: כי אילו משרד החינוך היה, במסגרת ההחלטה הזו, גם מחלק לכולם את כל האמצעים, אז על מה היה הדיון פה?

עמרם מצנע: היה הדיון על האידיאולוגיה.

<ברכת קלימשטיין לוי: עוד פעם: ברגע שמשרד החינוך מחליט, אני כאימא יכולה להביע את דעתי על איך לומדים תורה או חשבון, אבל משרד החינוך הוא האוטוריטה, הוא הסמכות - - -

עמרם מצנע: אז הוא החליט.

<הדס תגרי: לא.

<הדס תגרי: הוא אמר שההורים החליטו - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: אז זה מה שאנחנו רוצים לברר.

<ברכת קלימשטיין לוי: אנחנו לא הבנו באיזה עולם אנחנו חיים עד רגע זה.

<ברכת קלימשטיין לוי: אם משרד החינוך החליט שזה מה שהוא עושה, אני רוצה לשאול את השאלה, באמת-באמת, היות ואני לא מבינה – אני אזרח שומר חוק, וכל מה שמשרד החינוך יעשה ויגיד לי לעשות אני אעשה גם אם זה לא מוצא חן בעיניי.

<ברכת קלימשטיין לוי: ויש לי ביקורת, כזאת או אחרת, ואני שולחת את הילדים בלב שלם ובנפש חפצה לחינוך הממלכתי.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני רוצה להבין האם ברגע שמשרד החינוך החליט, האם כל ראש עיר רשאי לחייב את כל ההורים להיכנס - - -

עמרם מצנע: אז הגעת עכשיו לשאלה העיקרית: זה עניין הקנייה של המכשיר.

<ברכת קלימשטיין לוי: עוד פעם, זה לא, אני רוצה לחדד: נכפה עלינו להילחם באמצעים כספיים.

<ברכת קלימשטיין לוי: היות ושלחו אלינו: תשלמו, הדבר יכול - - -

עמרם מצנע: לא, אבל אם, למשל, משרד החינוך או ראש העיר היו מחליטים לגבות את התכנית הזו בכך שהטאבלטים נקנים על ידי הממסד, אז כל השאלות שלך היו נגמרות?

<ברכת קלימשטיין לוי: לא, ממש לא.

<ברכת קלימשטיין לוי: אבל אז יכולתי – תראו, עוד פעם: צריך להבין מי מקבל את ההחלטות.

<ברכת קלימשטיין לוי: אם מי שרשאי על פי חוק לקבל את ההחלטות זה משרד החינוך וראש העיר, לי זה פשוט באמת לא ברור האם ראש עיר יכול לקבל החלטה כל כך מרחיקת לכת.

<ברכת קלימשטיין לוי: אם משרד החינוך אומר - - -

עמרם מצנע: רגע, רגע.

עמרם מצנע: משרד החינוך מקבל החלטה.

עמרם מצנע: את ההחלטה אחר כך מיישמים כלפי מטה.

<ברכת קלימשטיין לוי: אין בעיה.

<ברכת קלימשטיין לוי: אוקיי.

עמרם מצנע: לראש עיר יש סמכות, למנהל בית ספר.

עמרם מצנע: אנחנו הולכים עכשיו לכיוון של עצמאות יותר גדולה למנהלי בתי ספר - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: זו אחת הסכנות הכי גדולות.

עמרם מצנע: אני לא חושב.

עמרם מצנע: אני חושב הפוך ממך.

יפעת קריב: דרך אגב, גם עצמאות יותר גדולה לראשי הרשויות.

עמרם מצנע: אני חושב הפוך ממך.

עמרם מצנע: אני חושב שצריך לתת עצמאות ויהיו לנו גם מנהלים יותר טובים.

עמרם מצנע: אבל בואי - - -, זה לא הוויכוח כרגע.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני מסכימה שכל בית ספר יכול באמת, על ידי אותם בתי ספר אוטונומיים, לתת את הדגשים שמיוחדים לחברה הספציפית שבה הוא חי.

<ברכת קלימשטיין לוי: ואין ספק שהמנהלות יכולות לנהל יותר טוב מאשר כל אותם - - -

עמרם מצנע: יש להם עצמאות במסגרת קבלת ההחלטות, במסגרת הדירקטיבות שמקובלות במשרד החינוך.

<ברכת קלימשטיין לוי: אבל ברגע ששולחים החלטה מהסוג הזה לפתחם של ההורים – אנחנו הגענו, בבית הספר רבין, אני רוצה להגיד לך שהיינו חברה לעילא ולעילא.

<ברכת קלימשטיין לוי: התעסקנו רק במי מביא מה לל"ג בעומר, ומי עושה טרמפ אחד לשני.

<ברכת קלימשטיין לוי: הגענו למצב שבו הורים פתחו קבוצות וואטסאפ עם איומים איומים ונוראים.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני קיבלתי איומים גם בחוץ, עכשיו, וגם בקבוצות הוואטסאפ, איך אני עושה כזה.

<ברכת קלימשטיין לוי: עכשיו, אם אתם שולחים את זה לפתחנו להחלטה, אז תראו לאיזה מצב חברתי אתם מביאים את ההורים.

<ברכת קלימשטיין לוי: אתם יודעים שנפתחה קבוצת וואטסאפ של ילדים עם טאבלטים, והבת שלי בכתה ואמרה: אני הולכת לפתוח קבוצת וואטסאפ של ילדים בלי טאבלטים.

<ברכת קלימשטיין לוי: אמרתי לה: עמית, אני יודעת כמה זה קשה לך, אבל את לא תהיי מה שהם.

<ברכת קלימשטיין לוי: את לא תעשי קבוצה של ילדים עם טאבלטים ובלי טאבלטים.

<ברכת קלימשטיין לוי: את לא תפגעי בילדים אחרים למרות שאת נפגעת.

<ברכת קלימשטיין לוי: אני רק רוצה, ברשותכם, רק דבר אחד שביקשה ממני חברה שנבצר ממנה להגיע, כי רוב ההורים הם הורים שכירים, הם לא יכולים לקחת יום חופש מהעבודה ולהגיע.

<ברכת קלימשטיין לוי: ביקשה ממני אותה חברה שנמצאת בבית הספר מגן.

<ברכת קלימשטיין לוי: ואני מבקשת, הרי כולכם יושבים פה, תרשמו את השמות ותבדקו איתם אם הם נתנו הסכמה לאי-מייל שנשלח - - -

עמרם מצנע: לא, הגברת ברכת קלימשטיין לוי, זה לא.

עמרם מצנע: עזבי, זה לא.

<הדס תגרי: זה חשוב - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: לא, זה חשוב, זה חשוב מאוד שתשמעו את האנשים שקנו.

<ברכת קלימשטיין לוי: כותבים פה לפחות עשרה הורים שהם קנו את הטאבלט תחת לחץ חברתי כדי שהילד שלהם לא יהיה שונה, כי הילד בא הביתה ובכה.

<קריאה: אבל - - - שזה עדיין - - -

<קריאות: - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: אני חושבת שלא הוגן, לא הוגן לשים הורים במצב כזה שבו הם צריכים להילחם אחד עם השני על החלטה שהיא מהותית – גם כלכלית אבל גם חברתית ורגשית.

עמרם מצנע: הגברת ברכת קלימשטיין לוי, אני מודה לך.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: יש הנהגת - - -

<אלעד מאירי: רבין.

עמרם מצנע: רבין.

עמרם מצנע: הנהגת ההורים?

<אלעד מאירי: אני אלעד מאירי.

<אלעד מאירי: אני אשתדל לעשות את זה קצר, כי בעצם כבר פה אמרו את מרבית הדברים, רק כמה נקודות: קודם כל, בבית הספר רבין נעשתה הצבעה מיד אחרי ההרצאה של המנהלת, הצבעה בעל פה, והיה שם רוב של כ-90%.

<אלעד מאירי: אני לא רוצה להגיד מספר מדויק אבל כ-90%.

עמרם מצנע: 90% אמרת.

<אלעד מאירי: כ-90%.

<אלעד מאירי: כן.

<קריאה: זה לא נכון.

<אלעד מאירי: טוב, לא נכון, אוקיי.

<קריאה: לא.

<אלעד מאירי: אז אני מוכן שיבדקו את זה.

יפעת קריב: בכל מקרה התבקש רוב של 70%, אז זה בסדר.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: כן, בואו.

עמרם מצנע: נו, באמת.

עמרם מצנע: אי אפשר להתווכח על העובדות פה.

<קריאה: - - -

<אלעד מאירי: יש לנו.

<קריאה: אז תציג אותן.

<אלעד מאירי: אני חושב שיש פה מצד המתנגדים מעשה לא הוגן.

<אלעד מאירי: מרביתם מתנגדים מסיבות שבכלל לא קשורות לכסף.

<אלעד מאירי: מרביתם.

<אלעד מאירי: הם מתנגדים מסיבות של קרינה וכדומה.

<אלעד מאירי: רק משהם הבינו שאין להם שום say, כמו שהגברת ברכת קלימשטיין לוי אמרה, ואני מסכימה איתה בהרבה מאוד מהדברים, שהדיון פה הוא לא על הטאבלטים, אלא על מעורבות ההורים במערכת החינוך; אז משהם הבינו שאין להם שום סיכוי לצאת נגד העניין הזה של הקרינה אז הם הלכו לעניין הכספים, ודרך זה מנסים לטרפד את הפרויקט.

<אלעד מאירי: דבר אחרון שאני רוצה לשאול פה: איך מנהלת בית הספר צריכה להתנהג עם ילדים, שבעצם היא סיפקה להם טאבלט, הן על ידי העירייה או מתרומות לבית הספר, ואותם ילדים קיבלו מההורים שלהם הוראה לא להשתמש בטאבלט בבית הספר?

<אלעד מאירי: איפה זה נשמע כזה דבר?

<אלעד מאירי: אני אשאל אותך שאלה: אם אספיס היה עוכר ישראל, אז אבא שלי שהוא היה נאמן לארץ ישראל ולא היה רוצה שאני אלמד באספיס, היה אומר לי: אל תלמד חשבון?

<אלעד מאירי: איפה זה נשמע הדבר הזה, שהורים יגידו לילדים שלהם לא ללמוד עם טאבלטים בתוך בית ספר?

<אלעד מאירי: זו שערורייה.

<אלעד מאירי: זה סקנדל.

עמרם מצנע: כן.

<אלעד מאירי: תודה.

עמרם מצנע: אתה רוצה לדבר?

משה מזרחי: בשביל מה באנו?

משה מזרחי: כן, אני רוצה לדבר.

עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת משה מזרחי.

עמרם מצנע: כן.

משה מזרחי: אני הערתי תוך כדי דיון, גם אמרתי לך את זה: הדיון פה ממש לא הטאבלטים.

משה מזרחי: ויש פה איזושהי סוגיה מאוד עקרונית, ואני רוצה להגיד לכם: זה סוג של סימפטום.

משה מזרחי: לא עכשיו הוד השרון על המדוכה כי יושבים פה גם מבתי ספר במקומות אחרים.

משה מזרחי: אני קורא בעיתונים על מחאות על אייפדים ובבתי ספר אחרים.

משה מזרחי: ואני תוהה, דרך אגב, מה יקרה, למשל, בקריית שמונה כש-90% מההורים יגידו: אנחנו רוצים טאבלטים?

משה מזרחי: מה יגיד משרד החינוך?

משה מזרחי: אתה תיתן להם את הטאבלטים?

משה מזרחי: בכפר קאסם יצביעו90% מההורים.

משה מזרחי: הנהגת ההורים תרצה טאבלטים.

משה מזרחי: מה אתם עושים?

משה מזרחי: אתם מפריטים את זה?

משה מזרחי: מגלגלים את זה למי שיש לו?

משה מזרחי: עכשיו, מה שעולה פה מהדיון הזה זה התהליך.

משה מזרחי: ואני רוצה להגיד לכם שאני גאה שדווקא מהוד השרון, אנשים שיש להם, יכולים לקנות את הטאבלט הזה, מבחינה ערכית ועקרונית מתנגדים - - -

עמרם מצנע: חבר הכנסת משה מזרחי, לא שמעתי אותך אף פעם כך מתרגש.

משה מזרחי: כי זה מכעיס אותי.

משה מזרחי: זה בליבת החינוך שלנו, ואנחנו התומכים - - -

<קריאות: כל הכבוד.

עיסאווי פריג': הם נמצאים במקום אחר והדיון במקום - - -

משה מזרחי: אני אומר לכם ואני שומר את המשפט של מישהי פה מהנהגת ההורים שאמרה: הם רוצים טאבלטים בחינם.

משה מזרחי: זה מזעזע לאן הבאתם את האנשים האלה להגיד דברים כאלה.

משה מזרחי: הם רוצים טאבלטים בחינם?

עיסאווי פריג': נכון.

משה מזרחי: האנשים האלה יכולים לקנות טאבלטים לכל בית הספר.

משה מזרחי: הם צריכים להוריד את הכובע שיש אנשים ערכיים.

עיסאווי פריג': עזוב את זה, תפסיק.

עיסאווי פריג': נו, די.

עיסאווי פריג': באמת.

עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

עיסאווי פריג': לא, - - -

משה מזרחי: אנשים ערכיים שמעלים בעיה עקרונית שהיא לא נוגעת להוד השרון.

משה מזרחי: חבר'ה, זה משרד החינוך.

יפעת קריב: אז כאילו אתה נגד - - - במערכת החינוך.

משה מזרחי: דקה ואל תפריעי.

משה מזרחי: - - - דקה.

עיסאווי פריג': זה משהו אחר.

יפעת קריב: לא, כי ככה זה משתמע.

משה מזרחי: סליחה.

משה מזרחי: לא, לא, לא, לא, מה פתאום.

משה מזרחי: התכנית היא יפה מאוד.

משה מזרחי: ופה החלק של המדינה.

עמרם מצנע: נו, אז מה אתה מציע?

יפעת קריב: אז אני לא מבינה מה אתה אומר.

משה מזרחי: אז תנו לי לסיים.

משה מזרחי: תראה, אף אחד לא יוצא נגד התכנית, ואני בטוח שגם ההורים לא נגד הקדמה.

משה מזרחי: למרות שיש מחקרים שהתפרסמו במשרד החינוך – אני מחזיק מהאתר – על מידת המשקל של ההתפתחות, אבל נעזוב את זה.

משה מזרחי: עשיתם דיון פה וכולי.

משה מזרחי: פה אני חרד, השחרור של הרצועה, שמשרד החינוך התיר את הרצועה לגמרי, והוא - - - כרגולטור.

משה מזרחי: תראה, אני אתן לך דוגמה: אתה שומע פה, בדיון, על העניין הזה של הסכמות הורים ותחשבו גם על ילדים וגם על הורים וגם על מי שאין לו, שמאלצים אותו להגיד – אני מדבר על חסרי היכולת – לא מי שמבחינה ערכית חושב שהמהלך הזה לא נכון.

משה מזרחי: משרד החינוך היה צריך להיות צמוד למהלך כזה, להכין אותו, ולא להביא למצב איום ונורא כזה שנמצא בבתי ספר אחרים.

משה מזרחי: אמת או לא?

משה מזרחי: יושבים פה לא רק מהוד השרון.

<קריאה: גם מראשון לציון.

משה מזרחי: עכשיו, אני מקריא לכם משהו ממשרד החינוך, לא אני.

משה מזרחי: משרד החינוך בא ואומר על התהליך, לא המטרות, התהליך הוא עקום, ומשרד החינוך משך ידו.

משה מזרחי: אני חושב שלזה התכוונה הגברת ברכת קלימשטיין לוי כשהיא דיברה.

משה מזרחי: לא מי קובע.

משה מזרחי: לזה היא אמרה, רבאק.

משה מזרחי: למה לתת לכל רשות ללכת באיזשהו תהליך שלפעמים הוא נכפה גם על ההורים?

משה מזרחי: ושאנחנו יודעים את זה גם מהמסתננים שמגרשים אותם מרצון למדינה שלישית.

משה מזרחי: כן?

משה מזרחי: אני אומר את זה בצחוק.

משה מזרחי: אבל תראו מה כותבת מנהלת אגף יישומי חוק ומדיניות ממשרד החינוך, המינהל הפדגוגי: שכל התהליך הזה היה לא תקין, לא חוקי, בניגוד, כן?

משה מזרחי: בניגוד לנהלים של משרד החינוך.

משה מזרחי: אז זאת השאלה: איפה משרד החינוך?

משה מזרחי: ואיך הוא הניח לזה שיגיע למצב הנוראי הזה?

משה מזרחי: אני נגד זה שבתי ספר שיכולים, ביחד עם ההורים ובהסכמה מוחלטת; לא להגיד להם, למסכנים, בריש גלי – אתה כבר שם לב לאיזה מצב מגיע – על הגב של הילדים, להגיד: חבר'ה, מי שלא יכול שיבוא אלינו, אנחנו ניתן לו.

משה מזרחי: חישבו, זה הכול.

משה מזרחי: ולכן אני אומר: משרד החינוך כשל פה בהובלת התהליך.

משה מזרחי: זה הכול.

משה מזרחי: זה מה שאני אומר.

משה מזרחי: והוא צריך להתערב התערבות חדה, כי זה קורה בהרבה מקומות, ולקחת את זה לידיים שלו, ולוודא שחלילה הדברים האלה לא על גב ילדים ולא על גב של ילדים שלא יכולים ולא של ההורים.

עמרם מצנע: חבר הכנסת משה מזרחי, תודה רבה.

יפעת קריב: אבל עם כל הנאום הזה - - -

עמרם מצנע: חברת הכנסת יפעת קריב, אני אתן לך לדבר.

יפעת קריב: - - - להגיד דברים.

עמרם מצנע: אבל אני אתן לך.

עמרם מצנע: שנייה.

עמרם מצנע: גם חבר כנסת מותר לו להשמיע קול, אפילו מרוגש מאוד, וזה עוד לא אומר שהוא צודק.

<קריאה: אגב, אתה צודק.

עמרם מצנע: בסדר.

עמרם מצנע: נפגשנו פה.

עמרם מצנע: כי יש חלק שחושבים ככה וחלק חושבים אחרת וזה לגיטימי.

משה מזרחי: על הדרך.

עמרם מצנע: עזוב את הדרך.

עמרם מצנע: אתה לא נתת לי תשובה מה אתה מציע לעשות.

עמרם מצנע: אני רוצה לספר לך ולמאזינים שכניסת בכלל מחשבים למערכת החינוך נעשתה בעיקר על ידי רשויות מקומיות, לא על ידי משרד החינוך.

<קריאה: בדיוק.

יפעת קריב: - - -

עמרם מצנע: את כל אלפי המחשבים, עם תחילת המערכת לפני 15 שנה, 20 שנה, לא משרד החינוך אלא ההורים, הרשויות המקומיות החזקות, והחלשות השיגו גם תרומות.

עמרם מצנע: ולכן הוויכוח פה הוא לא על איזשהם עקרונות פילוסופיים.

עמרם מצנע: הוויכוח הוא מה באמת עושים במציאות הזו, איך מתמודדים איתה: אל"ף, נכון.

עמרם מצנע: ואני גם חושב שתהליכים צריכים להתבצע נכון.

עמרם מצנע: בי"ת, על פי חוק.

משה מזרחי: - - -

עמרם מצנע: כן, רגע, רגע.

משה מזרחי: נו, אז מה?

עמרם מצנע: שנייה.

עמרם מצנע: בסדר.

עמרם מצנע: בסדר.

משה מזרחי: מה לא אמרתי מה לעשות?

משה מזרחי: לעשות כמו שצריך.

עמרם מצנע: חברת הכנסת יפעת קריב, מאיפה את?

עמרם מצנע: מאיזו מקום בארץ את?

יפעת קריב: טוב.

יפעת קריב: אז למען הגילוי הנאות אני מהוד השרון, אבל אף אחד מארבעת ילדיי לא לומדים בבתי הספר האלה ולא לומדים בתכניות האלה.

יפעת קריב: בסדר?

עמרם מצנע: אבל הם למדו בטח.

יפעת קריב: לא, לא.

יפעת קריב: הם לומדים במערכת חינוך.

יפעת קריב: לא. לא.

יפעת קריב: אחד בהרצליה ואחד בדמוקרטי.

יפעת קריב: הם לא, לא בבתי הספר הללו.

יפעת קריב: אז קודם כל אני רוצה להגיד שאני כאן - - - אבל מעורבת רגשית, כי דיברתי עם כל ההורים בכל הצדדים, עם באמת ייצוג מאוד-מאוד גדול של הורים.

יפעת קריב: ובמהלך השבוע, אני אומרת, העמדות שלי, ככה השתנו.

יפעת קריב: לא השתנו כמו ששמעתי והקשבתי וראיתי.

יפעת קריב: אני רוצה לומר כמה דברים: קודם כל, בהרבה מאוד דיונים בוועדה הזאת אנחנו דנים בקדמה ובטכנולוגיה, ואנחנו רוצים שמערכת החינוך תתקדם ותהיה מותאמת טכנולוגית.

יפעת קריב: הלוא יצאו מפה כל חברי הכנסת, ורציתי להראות לכם לפני כמה רגעים איך כולם לא זזים בלי הדבר הזה.

יפעת קריב: אני הלוא רצה מדיון לדיון.

יפעת קריב: דמיינו רק היום פה במקביל.

יפעת קריב: אם הייתי סוחבת ספר על כל דיון שאני נמצאת בו רק היום, הייתי מסתובבת פה עם קלסרים, שלא לדבר על תרמיל על הגב או מזוודה.

יפעת קריב: פה יש לי את כל הדיונים שמתקיימים בכנסת במקביל, כל יום, כל היום, השבוע, בשנייה.

יפעת קריב: הכול נשלח.

יפעת קריב: ודרך אגב, גם חוסך נייר, איכות הסביבה, הכול, אבל אף אחד מאיתנו - - -

משה מזרחי: אף אחד לא מתווכח על זה.

יפעת קריב: שנייה.

יפעת קריב: דקה.

יפעת קריב: אני אומרת: זו קדמה - - -

משה מזרחי: - - - אף אחד שמתווכח על זה.

משה מזרחי: לא מתווכחים על זה.

יפעת קריב: על זה אין ויכוח – בסדר.

יפעת קריב: ואני רוצה לחזק את זה ולהגיד שמערכת החינוך צריכה ללכת לקדמה ולטכנולוגיה, חד משמעית, ולהתקדם לזה, ולא לסחוב על הגב - - - כמה דיונים אנחנו מקדמים, מקיימים בנושא הזה.

יפעת קריב: אני רוצה להגיד שאני גם מכבדת אידיאולוגיה.

יפעת קריב: הגברת ברכת קלימשטיין לוי הציגה כאן אידיאולוגיה, אני מכבדת אידיאולוגיה.

יפעת קריב: יכול לבוא בן אדם ולהגיד: אני מטעמים אידיאולוגיים מתנגד לזה.

יפעת קריב: אני, מטעמים אידיאולוגיים, אחת הבנות שלי לומדת במערכת החינוך הדמוקרטית, כי זה הטעמים האידיאולוגיים שלי.

יפעת קריב: לקחתי אותה.

יפעת קריב: אני לא תוקפת את מערכת החינוך הרגילה, אלא הזזתי אותה למערכת חינוך שאני חושבת שמתאימה יותר לטעמים האידיאולוגיים שלי.

יפעת קריב: מותר לבוא אידיאולוגית ולהגיד: אני לא מסכים לזה, אני רוצה את זה.

יפעת קריב: דרך אגב, גם מותר להמשיך ללמוד בבדידים.

יפעת קריב: אם מישהו רוצה ללמד את הילדים שלו בבית בבדידים – זכותו המלאה.

יפעת קריב: אני בעד אידיאולוגיה, אני בעד אנשים שבאים עם עמדה ועם סדר יום משלהם, וזה בסדר גמור.

יפעת קריב: אבל אני אומרת שמה שקרה כאן, בעצם עברנו כאן איזשהו גבול.

יפעת קריב: קודם כל, אני מסכימה שזה נהיה מכוער בין ההורים וזה נהיה מכוער ברמה המקומית.

יפעת קריב: וכן ברמה המקומית ולא הארצית.

יפעת קריב: כי באה עיריית הוד השרון מטעמים אידיאולוגים, ואני רוצה - - -

משה מזרחי: לא שמעתם את בת ים.

יפעת קריב: על בת ים לא דיברו איתי, אני לא - - -.

יפעת קריב: שם בבת ים גם - - -

<קריאה: גם בראשון לציון.

משה מזרחי: לא, אני רק אומר: זה רק סימפטום.

משה מזרחי: לא הוד השרון פה על המדוכה.

משה מזרחי: עזבו את הוד השרון.

<קריאות: - - -

יפעת קריב: אני רוצה לומר שמה שקרה כאן, ואני רוצה רגע להחמיא לעיריית הוד השרון שהחליטה לקחת על עצמה תכנית ולהתקדם קדימה בקדמה, ובאה ואמרה: אני גם לוקחת את הספרים על חשבוני, ואני באמת מממנת אותם.

יפעת קריב: אני לא מטילה עוד עול פרט לעלות.

יפעת קריב: אבל מה שנעשה כאן לקוי, ופה אני רוצה להעביר ביקורת פעם אחת על העירייה וגם על משרד החינוך, זה הנושא של ההורים.

יפעת קריב: אני חושבת שצריכה להיות הכנה הרבה יותר עמוקה להורים, בעיקר להורים שהם היום רוצים להיות מעורבים ולא מתערבים.

יפעת קריב: ההורים אומרים לך: אנחנו לא רצים להתערב.

יפעת קריב: אנחנו רוצים ללכת ליום העבודה שלנו.

יפעת קריב: אנחנו לא רוצים לשבת ולהיות כאן.

יפעת קריב: אנחנו רוצים להיות הורים מעורבים.

יפעת קריב: ההכנה עם ההורים, גם ברמה המקומית, גם ברמה הארצית, הייתה הכנה לקויה.

משה מזרחי: - - -

יפעת קריב: גם אני קראתי את החומרים וראיתי, ואני חושבת שזו המסקנה שצריכה רגע אחד לעצור.

יפעת קריב: זה לא שמישהו מתנגד לקדמה ולטכנולוגיה.

יפעת קריב: אני חושבת שבסך הכול הכוונות של כולם היו כוונות טובות, אבל זה נהיה מכוער.

יפעת קריב: הידרדרנו למקום לא טוב.

יפעת קריב: אני מבקשת מהוועדה למצוא פתרון, גם ברמה הארצית, אבל גם ברמה המקומית.

יפעת קריב: אנחנו בסך הכול, אני אומרת, רוב ההורים רוצים לתת את המקסימום לילדים שלהם, לתת להם את הקדמה ואת הטכנולוגיה, אבל רוצים להבין מה המשמעות של הקרינה ורוצים להבין מה המשמעות של הספר הזה מבחינת לשבת ולהסתכל, והמבנה של הגב והעיניים.

יפעת קריב: יש הרבה מאוד שאלות, ומותר להורים לקבל תשובה לכל שאלה שיש להם - - - בנושא הכספי, אני חושבת שהנושא די הובהר: מי שאין לו, לא יצטרך לרכוש את זה.

יפעת קריב: אין פה עול כספי.

יפעת קריב: המערכת נותנת.

יפעת קריב: הספרים ניתנו בחינם.

יפעת קריב: אבל חד משמעית, אני אומרת: הקדמה חשובה, הרעיון חשוב.

יפעת קריב: אנחנו דורשים טכנולוגיה.

יפעת קריב: ברמה הפרטנית אני חושבת שמול ההורים נעשו הרבה טעויות.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.

איתן כבל: תודה, אדוני היושב ראש.

איתן כבל: באופן טבעי, אמנם אני לא גר בהוד השרון, יש לי שלוש בנות – יש לי ארבע בנות, ברוך השם, אבל שלוש כבר נמצאות בתוך המסגרות החינוכיות – ואינני רוצה לעסוק בעניין של הפוליטיקה של מערכת החינוך בראש העין.

איתן כבל: גם יש לי עניין שם – אני מכיר את ראש העיר.

איתן כבל: הוא בן משפחה שלי.

איתן כבל: אני לא רוצה להתעסק בצד הזה.

איתן כבל: אני רוצה להתעסק ממקום אחר של הורה לתוך התהליך הזה.

איתן כבל: לבוא לכאן מנקודת מבט אחרת לגמרי.

איתן כבל: נכון, חברי כנסת הם מלאכים עם קרניים, אבל כן, הם גם הורים לכל דבר ועניין, שמתחבטים בשאלות כלכליות ומתחבטים בבעיות שמונחות לפתחנו כל יום.

איתן כבל: אז קודם כל, אני אומר את זה לכם כאן.

איתן כבל: השאלה שמונחת לפתחנו בעניין של כן אייפד או לא היא הפחות חשובה, כי אייפד יהיה, איתנו או בלעדינו.

איתן כבל: זה רק שאלה של זמן.

איתן כבל: אני חושב שגם התכוון לכך חבר הכנסת - - -

משה מזרחי: ודאי.

איתן כבל: ברור לנו.

איתן כבל: אף אחד מאיתנו לא מתכוון שתלמידים יגיעו עם אבני סיתות ופטישים כדי לסתת את שיעורי הבית.

איתן כבל: העניין ברור.

איתן כבל: יש כאן עניין מרכזי אחד: מה מערכת היחסים המתקיימת יום-יום, שעה-שעה, בין הורים לבין בתי הספר, לבין מערכת החינוך המקומית, לבין מערכת החינוך הארצית?

איתן כבל: מה החוט המקשר, המחבר?

איתן כבל: ואיפה מתחילה חובתו של ההורה?

איתן כבל: איפה היא מסתיימת?

איתן כבל: איפה החובות של היישוב?

איתן כבל: איפה החובות והזכויות של ההנהלה של משרד החינוך?

איתן כבל: ולמה אני אומר את זה?

איתן כבל: כי אני מוצא את עצמי כהורה, וגם חבר כנסת שמרוויח לא רע, אתה לא יכול למצוא את עצמך כל הזמן נמצא במצב שאתה כל הזמן במערכת חינוך שמגדירה את עצמה חינם, - -

משה מזרחי: שוויונית גם.

איתן כבל: שוויונית.

משה מזרחי: שוויונית יעני.

איתן כבל: - - שרק מה כשאני קורא את הטפסים, ואתה אומר: ואללה, תשמע, אין ברירה.

איתן כבל: ואני עכשיו אומר לכם את זה כך.

איתן כבל: אינני מסתכל על עצמי כשאני מקבל את הטפסים האלה.

איתן כבל: אני הרי מכיר את השכנים שלי, ואני מכיר את התלמידים, ואנחנו מכירים את כולם, ואתה אומר לעצמך: אל אלוהים, מה קורה פה?

איתן כבל: איזה מין דבר זה?

איתן כבל: ולכן, אומר לך את זה כך.

איתן כבל: אני כבר לא רוצה לעסוק בשאלה מאיזה גיל צריך להכניס אייפדים ומחשבים.

איתן כבל: זה דיון מקצועי לכל דבר ועניין.

איתן כבל: אני לא יודע, אני יכול להמליץ, לפחות, מה שנקרא, מהתחושות שלי כהורה, אבל אני לא יודע להגיד את זה מעבר לכך.

איתן כבל: אבל לי ברור שאין מצב שרשות מקומית, קו נטוי, מדינה, יכולה להכניס לכיתה או לבקש מהורים להיות.

איתן כבל: זה או.

איתן כבל: זה או.

איתן כבל: כמו שאתה – אני בטוח בזה, אדוני היושב ראש – שבית ספר שרצה לעבור לאייפדים, אין לי ספק שמערכת החינוך שאתה עמדת בראשה וניהלת את העירייה שלה, לא אמרת להורים: נראה, שכל אחד יביא.

איתן כבל: וישלמו וייקחו ולא יביאו.

איתן כבל: אין חיה כזו.

איתן כבל: זו לא שאלה של יכולת, זו פשוט מחשבה עקומה.

איתן כבל: אני לא אומר שלא צריך לעשות את זה.

איתן כבל: אני טוען שאין דבר כזה.

איתן כבל: זה כמו שאני מקבל כהורה שיעורי בית מבית הספר.

איתן כבל: לא רוצה שיעורי בית.

איתן כבל: אני הורה, אני לא תלמיד בבית הספר.

איתן כבל: וכשאני חלק ממערכת החינוך, הורה לזה, אני לא רוצה שלילד שלי יהיה ולילד שיושב לידו, אני יודע שבמקרה הטוב יהיה כי אנחנו נעשה מגבית, ואני אלך.

איתן כבל: לָמָה?

איתן כבל: לֵמָה?

איתן כבל: למה כל הזמן לגרום לאנשים להיות במצב שבו הם נעלבים ועלובים?

איתן כבל: וילדים סוחבים טראומות מגיל אפס עד גיל, לא יודע מה, על הדברים הקטנים האלה.

משה מזרחי: ממש.

איתן כבל: על הדברים הקטנים.

<קריאה: - - -

איתן כבל: לכן, אני אומר את זה ככה: אדוני היושב ראש, הצעתי היא פשוטה.

איתן כבל: אתה שאלת את חבר הכנסת משה מזרחי מה הוא מציע.

איתן כבל: בבית ספר שאין, העירייה יודעת לספק לכל הכיתה אייפדים או מחשב או כל דבר אחר, לא יוכנס, עם כל הכאב והצער שבעניין.

איתן כבל: זו איננה מטלה שמונחת לפתחם של ההורים.

משה מזרחי: נקודה.

איתן כבל: נקודה.

יפעת קריב: אבל אתה מפלה בין רשויות חזקות לרשויות חלשות.

איתן כבל: סליחה.

איתן כבל: שנייה.

איתן כבל: אני מדבר שוטף, למה את מפריעה?

יפעת קריב: לא, אבל בין רשויות - - -

איתן כבל: אבל סליחה, אני מדבר שוטף.

איתן כבל: ביקשתי עזרה?

עמרם מצנע: אפילו בחוק ישראל היום לא התרגשת כל כך.

יפעת קריב: כן.

יפעת קריב: לא, זה חלק כבר - - -

<קריאות: - - -

<קריאה: חברי הכנסת מתרגשים יותר מההורים היום פה.

איתן כבל: קודם כל, אני אומר לך את זה כך: כמו בישראל היום, שגם התראיינתי.

איתן כבל: אתה יודע שאני לא לוקח משהו, אני באתי לפה במיוחד.

איתן כבל: אני לא חבר ועדת החינוך, התרבות והספורט, ואתה יודע שאני מגיע מעת לעת לנושאים שאני חושב שהם בנפשנו.

איתן כבל: ואני אומר את זה לך כאן:

איתן כבל: אנחנו כל הזמן עוסקים בפערים חברתיים.

איתן כבל: כל הזמן אנחנו מדברים גבוהה-גבוהה על הפערים החברתיים.

איתן כבל: שוכחים שבסוף זה תלמיד בכיתה שאין לו סנדוויץ', שאין לו תיק, שהוא בא בלי מגפיים – הדברים הקטנים.

איתן כבל: אני חווה את זה.

איתן כבל: יש לי שלוש בנות, ברוך השם.

איתן כבל: אני עושה הכול כדי לתת להן הכול.

איתן כבל: ואני אומר לך, אדוני היושב ראש:

איתן כבל: אני אבקש להצביע על הצעה שאומרת שבתי ספר – עד כמה שידינו משגת על פי החוק – שאינם יודעים לספק לכל התלמידים שלהם מוצר שבו כל הכיתה מתבקשת, ואיננו נחלת כלל ילדי ישראל או נחלת, שזה לא יוכנס.

איתן כבל: עיריית הוד השרון, שאני מכבד אותה, ובוודאי את ראש העיר שהוא ידיד אישי שלי – לא רוצה?

איתן כבל: בבקשה, תוציא את זה.

איתן כבל: אתה רוצה?

איתן כבל: תשלם.

איתן כבל: תודה.

עמרם מצנע: כן, חבר הכנסת איתן כבל, תודה רבה.

<קריאה: - - -

<קריאה: ולמה אתה לא מחייב - - -?

איתן כבל: לא, לא, סליחה, בחייאת רבאק, אתה שואל אותי שאלה כזו?

<קריאה: - - -

איתן כבל: תגיד, מה עשית?

איתן כבל: מה, אני ילד?

איתן כבל: מה זה, מה, יש הבדל עצום - - -

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: חבר הכנסת איתן כבל, חבר הכנסת איתן כבל - - -

איתן כבל: לא, לא, סליחה - - -

עמרם מצנע: לא, לא, אבל, אבל - - -

<קריאות: - - -

איתן כבל: לא, יש הבדל גדול בין ספרי לימוד - - -

<קריאה: אתה טועה.

<קריאה: למה?

<קריאה: לא, זה לא.

<קריאה: אתה טועה.

<קריאות: - - -

יפעת קריב: חבר הכנסת איתן כבל, אתה - - -

<קריאה: אתה טועה.

איתן כבל: סליחה, תסלח לי, תסלח לי, תסלח לי.

איתן כבל: קודם כל, אל תחלק לי ציונים.

איתן כבל: אל תגדיר מה מנת האיי-קיו שלי, אם הבנתי או לא הבנתי.

איתן כבל: יכול להיות שיש בינינו מחלוקת עקרונית איך דברים יכולים להיתפס, ויכול להיות שאולי תשכנע אותי.

איתן כבל: אל תגיד לי: לא הבנתי.

איתן כבל: אני לא אמרתי לך: לא הבנת.

איתן כבל: אז בוא, קודם כל, נסדר את העניינים בינינו.

איתן כבל: עכשיו, אתה רוצה שאני אסביר, אם היושב ראש ייתן לי, אומר לך: ידעתי שהשאלה הזו אכן תגיע, ומבעוד מועד הכנתי אותה בביתי בדרך.

איתן כבל: אז אם תרצה, גם אני אגיד לך את ההתייחסות שלי.

איתן כבל: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: מר דרור אלוני.

<דרור אלוני: אני יושב כאן כחבר בוועדת החינוך של מרכז השלטון המקומי.

<דרור אלוני: הנושא של הטכנולוגיה, יש לו ערך חברתי ממדרגה ראשונה משום שהוא מקרב פריפריה למרכז באמצעים טכנולוגיים.

<דרור אלוני: זאת אומרת, הוא מנגיש אמצעי למידה ושיטות למידה למי שנמצא במקומות מרוחקים וגם בקבוצות קטנות.

<דרור אלוני: מי שהתחיל את זה זה דווקא בבתי חולים, במקומות כאלה שבהם נמנע מהילדים להגיע לכיתה מסודרת ולמורים איכותיים.

<דרור אלוני: הנושא הזה של קדמה טכנולוגית בחינוך הוא ארוך שנים.

<דרור אלוני: הוא לא חדש.

<דרור אלוני: היישום של המאה ה-21 במופע הקיים שלו, כפי שמשרד החינוך מוביל אותו, התחיל בתקופתו של מר גדעון סער שקבע את היעדים וקבע תכנית.

<דרור אלוני: וכפי שאני מבין את זה, ואני תשע שנים חבר בוועדת החינוך של השלטון המקומי, לא ניתן לתקשב את כל מערכת החינוך בתקציב הקיים היום.

<דרור אלוני: חברי הכנסת, אגב, ניתן לנייד משאבים.

<דרור אלוני: אני חושב שכמה נמ"רים יכולים לפתור את בעיית התקשוב בכל מערכת החינוך.

איתן כבל: אני מסכים.

<דרור אלוני: ואם יורידו כמה נמ"רים אפשר לצייד את כל בתי הספר בארץ במחשבים.

איתן כבל: בזה אני איתך.

<דרור אלוני: ולכן זה עניין של סדרי עדיפויות.

<דרור אלוני: עכשיו, בנסיבות הקיימות כשסל התקציב שעומד כרגע לממשלת ישראל, כפי שהוא יאושר בוודאי גם בתקציב 2015, המשרד לא מסוגל לבצע את זה.

<דרור אלוני: לכן, נרתמו במידה רבה מאוד עמותות להיכנס לנעליהם של אותם מוסדות שבהם לא ניתן לקיים את זה, אותן רשויות.

<דרור אלוני: ויחד עם זה, בסוף נשארו רשויות מקומיות, בעיקר מהסוציו-אקונומי הגבוה, שהן לא יקבלו ולא ייכנסו לאמות המידה האלה – לא של העמותות ולא של משרד החינוך ובצדק.

<דרור אלוני: עכשיו, אנחנו לא מתקדמים עם התכנית, עם הדיון על סל תלמיד, סל חינוך לתלמיד, מכל מיני סיבות.

<דרור אלוני: לא נוח לנו להיכנס לנושא הזה.

<דרור אלוני: משום שזה, הנושא של מחשב אישי לכל תלמיד, בוודאי ייכנס לסל.

<דרור אלוני: איך הוא ייכנס?

<דרור אלוני: מתי הוא ייכנס?

<דרור אלוני: אנחנו נדון בו כשנגיע לדיון, אבל לא עסקנו בסוגיה הזו.

<דרור אלוני: ובאין יכולת לממשלת ישראל או למשרד החינוך לממן את הנושא הזה, האם אנחנו מחליטים לחסוך מתלמידים ברשויות איתנות או חזקות את הטכנולוגיה או למצוא חלופה?

<דרור אלוני: הרשויות נדרשות, ואני יודע שהן עושות את זה.

<דרור אלוני: נוח לי לקחת היום את עיריית תל אביב שהשקיעה מכספה הון עתק, להכניס את כל מערכת החינוך לנושא התקשוב.

<דרור אלוני: הייתי נוכח, נכחתי השבוע בישיבה של מחוז תל אביב שבו דובר על כך שיבקשו מההורים לרכוש אייפדים בשנת הלימודים הבאה בעלות של 1,800 שקל ליחידה, אחרי שקיבלו הנחה של 30%.

<דרור אלוני: כי נגמר התקציב למשרד החינוך ולעירייה בתחום התקשוב, ובכל זאת רוצים לספק לילדים סביבה מתוקשבת.

<דרור אלוני: המושגים האלה של לוח וטוש, חבר'ה, עברו מן העולם.

<דרור אלוני: קצב הגעת המידע שהילדים שלנו דורשים והמורים מסוגלים לספק להם הוא גבוה יותר מהלוח ומהספר שנכתב והודפס ואושר לפני חמש שנים.

<דרור אלוני: אגב, גם "העיפו" עליו שני מפמ"רים כי היה ויכוח לגבי התוכן.

<דרור אלוני: בתכנים הרלוונטיים הדיגיטליים גם אין מגבלות.

<דרור אלוני: גם אין פוליטיקה.

<דרור אלוני: אפשר לקחת ימין ושמאל, פשיזם וקומוניזם והכול ביחד ולערבב ולעשות יצירה.

עמרם מצנע: מר דרור אלוני, תגיע לנקודה, מה קורה?

עמרם מצנע: האם ברמה התיאורטית נדרשת הסכמה של מאה אחוז מההורים של בית ספר או של ישוב כדי להכניס משהו שקשור בהשתתפות הורים?

<דרור אלוני: אדוני היושב ראש, אני רוצה לגלגל את זה לפתחך.

<דרור אלוני: אתה מידי שנה מתבקש לאשר את תשלומי החובה ותשלומי הרשות להורים.

<דרור אלוני: אני חושב שצריכה להיות אמירה ברורה, שברשויות מעל סוציו-אקונומי 7 או כפי שמוגדר באמות המידה, חלק מתשלומי הרשות יהיו המחשבים האלו.

<דרור אלוני: אין ברירה.

<דרור אלוני: חייבים לגעת בזה.

<דרור אלוני: זה לא פופוליסטי.

<דרור אלוני: זה לא נעים.

<דרור אלוני: זה לא נוח.

<דרור אלוני: לא נוח לשר החינוך, לא נוח לחברי הכנסת.

<דרור אלוני: חברים, רוצים קדמה?

<דרור אלוני: חייבים לשלם.

<דרור אלוני: אנחנו על בריאות משלמים, אנחנו על חינוך משלמים.

<דרור אלוני: אין ברירה.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תראו, יש לי פה הרבה שמות, אני רק לא יודע למה זה מתייחס.

עמרם מצנע: אני רוצה הורים משני הצדדים.

איתן כבל: אני רק אומר לך, אדוני היושב ראש, אם זו התפיסה שמשלמים על הכול ואין ברירה, אנחנו עוסקים בדיוק בתקציב בימים אלה.

איתן כבל: זה קרב מרכזי על מקומה של מדינת ישראל במערכת היחסים עם הציבור.

<קריאות: - - -

<קריאה: - - -

איתן כבל: מה זה?

<קריאה: - - -

איתן כבל: אבל זה הקרב.

איתן כבל: זה הקרב.

יפעת קריב: זה קרב מרכזי על הקדמה.

יפעת קריב: סליחה, זה קרב על קדמה.

יפעת קריב: חבר הכנסת איתן כבל, להישאר מאחורה או להתקדם קדימה.

<קריאות: - - -

<קריאה: - - -

איתן כבל: מה?

<קריאה: - - -

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: זה עדיין, גם אם לא מנצחים אין זה אומר שרק החזקים ינצחו.

<קריאות: בדיוק.

<קריאה: אבל אז לא מספיק הכסף.

איתן כבל: החזקים לא מפסיקים לנצח.

איתן כבל: עוד לא שמעתי, ואני מכבד את מר דרור אלוני, - -

יפעת קריב: להיפך.

יפעת קריב: להיפך.

איתן כבל: - - שפעם ראשונה משתמשים בחזקים להגיד שלא יקרה - - -.

איתן כבל: באמת.

יפעת קריב: חבר הכנסת איתן כבל, להיפך.

יפעת קריב: זה נותן - - -

איתן כבל: מישהו אמר - - - האם מישהו פה אמר שאנחנו מתנגדים לטאבלטים - -

<קריאה: לא.

איתן כבל: - - או לקדמה?

<קריאה: בדיוק.

איתן כבל: האם מישהו אמר את זה?

<הדס תגרי: לא נכון - - -

עמרם מצנע: אני רוצה רק לומר לכם שהוועדה בראשותי עוסקת יום יום בנושא של סגירת פערים בחברה הישראלית.

עמרם מצנע: אותי לא צריך ללמד.

עמרם מצנע: אני הייתי גם בחיפה וגם בירוחם.

עמרם מצנע: ואם יש נושא שמטריד אותי מאוד והוא בדרגת פשע, אפרופו ידידי, חבר הכנסת משה מזרחי - -

משה מזרחי: פשע חמור נקרא לזה.

עמרם מצנע: פשע חמור.

משה מזרחי: כן.

עמרם מצנע: - - זה העובדה שאנחנו לא מתמודדים באמת עם הפערים החברתיים, ואפשר להתמודד איתם.

עמרם מצנע: עכשיו, אמרתי את זה רק כדי לומר לכם שבלי יכולת לחשיבה קצת מחוץ לקופסא לא נצליח להתקדם.

עמרם מצנע: אפשר לשבת פה, בחדר הזה, והוא סופג הכול, ולדבר על כך שצריך להוסיף תקציבים, וצריך לשנות סדרי עדיפויות של המדינה – אני לא צריך לספר לכם.

עמרם מצנע: אתם, כולכם, עוקבים יום יום שאולי נהיה מחוסרי עבודה עוד מעט – ולכן הבעיה בסוף היא מה עושים?

עמרם מצנע: וכמי שגם היה ראש רשות 15 שנה, אתה בסוף הולך על קווים אדומים, על הקשקש, כדי לקדם נושאים, וכדי להתמודד איתם ולפתור אותם.

<קריאה: יש לי פתרון.

עמרם מצנע: אני שמעתי את הפתרונות.

עמרם מצנע: עכשיו, אני רוצה להגיד לכם שבימים אלו, מתנהל כבר חודשים ארוכים – נדמה לי שהוד השרון גם בעניין הזה כיכבה.

עמרם מצנע: כי הלוא היום כולם הולכים לבג"ץ כל הזמן – מאבק בין הורים שכועסים שלא נותנים להם את האפשרות לשלם יותר, לבין הורים שלא רוצים לשלם את המינימום.

עמרם מצנע: אז הא לכם, הנה לכם כבר ויכוח.

עמרם מצנע: ומשרד החינוך לאחרונה – נדמה לי שהוד השרון הגישו את הבג"ץ – - -

<קריאה: מספר תלמידים - - -

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: - - לאפשר לרשות לגבות ולפצל כיתות - -

יפעת קריב: כן.

<קריאה: כיתות א'-ב'.

<קריאה: כיתות א'-ב'.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: - - בסוף לאסוף כסף.

<קריאה: אפשר לחשוב מחוץ - - -

יפעת קריב: ראש הרשות הגיש.

יפעת קריב: חשוב לציין את זה.

יפעת קריב: אפילו - - -

<קריאה: - - - זה לא היה חשוב.

<קריאה: - - - היה יותר חשוב.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: ולכן אני רוצה לומר לכם שבסוף צריך להחליט מה הם סדרי העדיפויות, מה הדברים החשובים ואיך מתקדמים.

עמרם מצנע: את דעתי אני אגיד בסוף אם לא הבנתם עד עכשיו.

עמרם מצנע: כן.

<יורם זיני: שלום.

<יורם זיני: שמי יורם זיני.

<יורם זיני: אני הורה לתלמידה ותלמיד בהוד השרון.

<יורם זיני: דיברו פה על פריפריה.

<יורם זיני: אז אני באתי מהפריפריה, באתי מבאר שבע.

<יורם זיני: משפחה לא מי יודע מה - - -.

<יורם זיני: אבל אני רוצה, ככה, לציין כמה נקודת שאני יושב שהתעלמו.

<יורם זיני: כי בתור הורה שרואה את טובת בתו - - -

<קריאה: גם אנחנו - - - טובת ילדינו.

<יורם זיני: שנייה.

<קריאה: הוא עוד לא אמר כלום.

<יורם זיני: תשמעו, כל הדיון הזה אתם רק מתפרצים.

<יורם זיני: אולי תתנו לי לדבר פעם אחת מההתחלה ועד הסוף בלי להתפרץ?

<יורם זיני: בסדר?

<יורם זיני: תודה.

<יורם זיני: עכשיו, אני הייתי בין המתנגדים.

<יורם זיני: בסדר?

<יורם זיני: דרך אגב, אנחנו קיבלנו את ההודעה על הטאבלטים עוד בשנה שעברה.

<יורם זיני: אני יכול להגיד לכם את זה בוודאות.

<יורם זיני: לא קנינו ספרים.

<יורם זיני: לא קנינו שום ספר, כלום, כי ידענו שיהיו טאבלטים.

<יורם זיני: עד שהייתה את אותה פרזנטציה לא הייתה התנגדות.

<יורם זיני: דרך אגב, אם מסתכלים על זה: אם עכשיו כל ההורים היו משלמים לטאבלטים השיחה הזאת לא הייתה קיימת.

<יורם זיני: בואו נשים את זה על השולחן.

<יורם זיני: אם כל ההורים, אם היו משלמים לי את הטאבלט שאני קניתי לבת שלי.

<יורם זיני: בסדר?

<יורם זיני: אם זה, לא היה פה דיון.

<יורם זיני: לא היה פה שום דיון.

<יורם זיני: אז הדיון העקרוני פה הוא רק אם ההורים ישלמו או לא ישלמו.

<קריאה: לא, לא - - -

<קריאה: ממש לא.

<קריאות: - - -

<קריאה: ממש-ממש לא.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: הוא אומר את דעתו, חברים.

עמרם מצנע: כן.

<יורם זיני: עכשיו, אני הייתי בין המתנגדים.

<יורם זיני: בסדר?

<יורם זיני: ויעידו פה כמה אנשים שצעקתי עליהם הרבה – ויש פה כמה מהמתנגדים שהיו לי איתם המון שיחות.

<יורם זיני: היא יושבת פה – לנסות להבין על מה ההתנגדות.

<יורם זיני: מה הבסיס להתנגדות.

<יורם זיני: גם בנושא הקרינה ניסיתי להקים – הטענה הראשונה הייתה הקרינה – אמרתי להורים: אוקיי.

<יורם זיני: בסדר.

<יורם זיני: יאללה.

<יורם זיני: תביאו בבקשה 40 טאבלטים, נעשה בדיקה בעצמנו.

<יורם זיני: לא בית הספר, בלתי תלוי.

<יורם זיני: שלא אחרי זה יגידו שמשרד החינוך.

<יורם זיני: שום.

<יורם זיני: נעשה.

<יורם זיני: שום עזרה מאף הורה.

<יורם זיני: זה רק מוכיח שבעצם ההתנגדות היא לא הקרינה פתאום.

<יורם זיני: נעלמה.

<ברכת קלימשטיין לוי: איזה ידע יש לך בקרינות?

<ברכת קלימשטיין לוי: מה המקצועיות שלנו כהורים להבין את זה?

<יעקב בן עמי: אבל יש לך - - - שעושים בדיקות.

<יעקב בן עמי: למה אתה - - -?

<קריאות: - - -

<יורם זיני: אני לא עושה את הקרינה.

<יורם זיני: אני רק מביא את - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: לא, אבל אין לנו ידע, לא לך ולא לי.

<ברכת קלימשטיין לוי: להביא בודקי קרינה?

<ברכת קלימשטיין לוי: יש את משרד הבריאות.

<יעקב בן עמי: יש משרדים שעושים את הבדיקות.

<יעקב בן עמי: למה אתה צריך לעשות את הבדיקות?

<קריאות: - - -

<קריאה: - - - גם את זה מפריטים.

<ברכת קלימשטיין לוי: זה בדיוק העניין: הכול ההורים, בודקים קרינות.

<ברכת קלימשטיין לוי: ההורים מסתובבים עם בדיקות קרינה.

<ברכת קלימשטיין לוי: זה מטורף.

<יעקב בן עמי: אבל חברות פרטיות עושות בדיקות, אז אתה רוצה - - -?

<קריאה: הוא לא התכוון שהוא עושה את זה בעצמו.

<יורם זיני: אני לא אעשה את זה בעצמי.

<קריאה: נביא חברה - - -

<יורם זיני: נביא חברה.

<יורם זיני: יש המלצה של משרד החינוך.

<יעקב בן עמי: אז תביא, מה אתה צריך את ההורים?

<יעקב בן עמי: תביא, מה אתה צריך את ההורים?

<קריאות: - - -

<יעקב בן עמי: העירייה תממן לך את זה.

<יעקב בן עמי: העירייה תממן לך את זה.

<יעקב בן עמי: ועד ההורים יממן לך את זה.

<יעקב בן עמי: הנהגת ההורים הארצית תממן לך את זה - - -

<יורם זיני: אני שתקתי והצבעתי בשקט לאורך כל הדיון, - -

<יעקב בן עמי: לא, אבל תדבר לעניין.

<יורם זיני: - - ואתם רק מתפרצים.

<יורם זיני: אז בבקשה, תירגעו.

<יעקב בן עמי: לא, כי אתה מדבר על הקרינה, אבל אתה לא מבין שום דבר, איך בודקים ומה עושים.

<יורם זיני: אני לא מבין.

<יורם זיני: אני - - - לחלוטין.

<יעקב בן עמי: נכון.

<יעקב בן עמי: אני מצטער להגיד לך שאתה לא מבין איך שאתה מדבר.

<יורם זיני: אני שמח שאתה - - - לי שאני - - -

<יעקב בן עמי: טוב מאוד.

<יעקב בן עמי: אז תיקח את זה לתשומת לבך.

<יעקב בן עמי: יש פה אנשים עם הרבה ניסיון בתחום הקרינה.

<יעקב בן עמי: כשאני עוד מעט אדבר אז אתה תבין על מה אני מדבר.

<יעקב בן עמי: יש חברות ויש מקומות שעושים בדיקות קרינה.

<יעקב בן עמי: אתה לא צריך לגייס את ההורים בשביל זה.

<הדס תגרי: - - -

<קריאה: אתה לא הבנת אותו.

<יורם זיני: פשוט לא הבנת אותי, אבל לא משנה.

<יורם זיני: אני לא הולך - - -

<יעקב בן עמי: אבל למה צריך טאבלטים?

<יעקב בן עמי: יש את המחשבים של בית הספר.

<יעקב בן עמי: שיעשו בדיקה עם המחשבים.

<ברכת קלימשטיין לוי: כל הורה עם מכשיר קרינה.

<יעקב בן עמי: יש היום בכל בית ספר מחשבים.

<יעקב בן עמי: אפשר להעמיד את המחשבים ולבצע בדיקות.

<יעקב בן עמי: השאלה היא אם מבצעים את הבדיקות כמו שצריך.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: זהו?

עמרם מצנע: בסדר?

עמרם מצנע: אפשר להמשיך?

עמרם מצנע: אמרת את כל מה שרצית - - -.

עמרם מצנע: עכשיו אתה רוצה להצביע גם?

<יעקב בן עמי: לא, עוד לא אמרתי כלום.

<יעקב בן עמי: אני שאלתי - - - והם לא נותנים לי לדבר.

עמרם מצנע: כן, החלונות האחוריים.

עמרם מצנע: שם.

<צביקה כספי: טוב, צהריים טובים לכולם, כבוד היושב ראש, חברים, חברי הכנסת, כולם כאן.

<צביקה כספי: האמת שרציתי להתחיל דווקא - - -

עמרם מצנע: מה שמך?

<צביקה כספי: שמי צביקה כספי.

<צביקה כספי: אני ממלא מקום יושב ראש – לא ארגון ההורים, אלא ועד ההורים העירוני של בת ים.

<צביקה כספי: אנחנו בעצם העיר היחידה שהתחילה את הפרויקט הזה, נמצאת בה ארבע שנים.

<צביקה כספי: הכי מנוסים מכל הכיוונים.

<צביקה כספי: את כל השריטות, את כל השפשופים, הכול.

<צביקה כספי: ואני רוצה להתחיל את הדיון שלי, למרות שרציתי להתחיל אותו במשהו חיובי דווקא ולהגיד לכולם פה, גם למשרד החינוך וגם לחברים כאן:

<צביקה כספי: אני פשוט מתבייש בכם, כי כולכם כאן רבים עם כולם.

<צביקה כספי: אבל כמו שהתחלנו, התחילו פה החברים היותר מכובדים להגיד: אתם פשוט פספסתם את המטרה.

<צביקה כספי: הוויכוח פה הוא לא על המכשיר, שגם הוא צרה, הוויכוח הוא שאתם לקחתם דבר שאסור לכם לעשות ונתתם אותו בידיים של מישהו שעוד יותר אסור לו לעשות.

<צביקה כספי: ואני יכול לקחת את כולכם ולהזמין אתכם אליי, לבת ים, כדי שתצליחו לראות ואפילו לבכות ממה שתראו.

<צביקה כספי: ואני רוצה להעלות את הדברים בארבעה נושאים עיקריים, וזה יעשה פה סדר לכולם, ואני מדבר מקצועית.

<צביקה כספי: אני יכול להראות פה, חברים, גם אתם מהוד השרון - - -

יפעת קריב: איזה מזל שהוא הגיע להגיד במה אנחנו טועים - - -

<צביקה כספי: אני לא אמרתי שאתם טועים.

<צביקה כספי: אמרתי שאני יכול - - - אתכם במקומות - - -

יפעת קריב: לא - - -.

יפעת קריב: אבל מה, דבר יותר בצניעות.

יפעת קריב: הגעת לפה, כולם טועים, ואתה תגיד, תעשה סדר.

<צביקה כספי: לא, לא.

<צביקה כספי: אמרתי שאנחנו - - -

יפעת קריב: אמרתי שתגיד את זה רק בצניעות: יש לי עמדה, אני מביע אותה.

יפעת קריב: כאילו, כולם טועים פה?

<צביקה כספי: אז אני אגיד את זה; סליחה, אני אחדד לך את זה.

<צביקה כספי: אוקיי?

<צביקה כספי: אנחנו חקרנו את זה בצורה יסודית, מקצועית, עם אנשי מקצוע.

<צביקה כספי: לא באנו על המוגמר, והבאנו את הבעיות העיקריות של פרויקט התקשוב.

<צביקה כספי: פרויקט התקשוב הוא דבר מבורך, הוא קיים בבתי הספר: יש מורה, יש לפטופ, יש כיתות חכמות, לוחות, אתרי בית ספר שהתכנים עולים אליהם.

<צביקה כספי: מבורך.

<צביקה כספי: אני לא חושב שעל זה הוויכוח בכלל.

<צביקה כספי: הבעיה הקשה היא הדרך, ומישהו שכח פה להיות בעל הבית.

<צביקה כספי: אני לא מצפה ששר החינוך שלי יבוא לאימא שלו, שהיא מחזיקת תיק החינוך שלי, ויגיד לה: לא, את לא עושה נכון.

<צביקה כספי: זה לא יקרה.

<צביקה כספי: אתם, התפקיד שלכם לנווט, גם אותי כהורה.

<צביקה כספי: ואני משלם מחיר יקר כהורה, ואני נציג של כל ההורים בעיר שלי – 1,500 תלמידים בשנה במקיפים, בחטיבות, שפשוט לא יודעים כבר מה לעשות.

<צביקה כספי: הם אומללים.

<צביקה כספי: אתם מדברים איתי על פערים חברתיים?

<צביקה כספי: בואו, בואו, אני אראה לכם.

<צביקה כספי: אני אתן לכם את הדוגמה הכי טובה.

<צביקה כספי: זה של הבן שלי.

<צביקה כספי: רבותיי, אין להם מענה.

<צביקה כספי: יש כאן 6,000 שקל, ויש לו עוד אחד שכרגע קניתי לו לפני שבועיים כי אין ברירה.

<צביקה כספי: הוא מתחילת השנה בלי ספרים, כי אין ספרים – הם העבירו אותם לדיגיטלי.

<צביקה כספי: מישהו שכח את זה, וזה פיילוט.

<צביקה כספי: ואם הוא נכשל מה קורה?

<צביקה כספי: אין ספרים.

<קריאה: לך לביקורת.

<דרור אלוני: אני לא הבנתי.

<דרור אלוני: מה הבעיה עם המחשבים האלה?

<דרור אלוני: לא הבנתי.

יפעת קריב: מה הבעיה של אלה?

משה מזרחי: לא, לא, תסביר.

<צביקה כספי: הספרים הדיגיטליים, שהם מבורכים, הם באמת מדהימים - - -

יפעת קריב: לא מבינים מה אתה אומר.

משה מזרחי: טכנית, מה הבעיה?

משה מזרחי: לא - - -?

משה מזרחי: תסביר, תסביר.

<עופר רימון: בוא רק תשים את הדברים בדיוקם:

<עופר רימון: לפני ארבע שנים העיר בת ים החליטה ללכת על פרויקט בלי החלטה וגיבוי של משרד החינוך.

<עופר רימון: זו הייתה החלטה מקומית - - -

<צביקה כספי: ואתם מאפשרים את זה, זה בסדר?

<קריאה: - - -

<עופר רימון: זו הייתה החלטה מקומית.

<עופר רימון: אנחנו לא יכולים - - -

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

<קריאות: - - -

<קריאה: מה זה משנה?

<קריאה: זה בדיוק מה שהוא אומר.

משה מזרחי: - - -

<קריאות: - - -

<עופר רימון: לפחות אל - - -

<יעקב בן עמי: זה בדיוק מה שהוא אומר: איפה הייתם?

<צביקה כספי: כל התהליך והאישור הפדגוגי בוצע על ידי משרד החינוך.

<צביקה כספי: נקודה.

<קריאה: לא.

<צביקה כספי: נקודה.

<צביקה כספי: אלא אם כן מישהו שיקר.

<הדס תגרי: אז עוד יותר גרוע: אז איפה אתם?

<צביקה כספי: הבעיה שלי, הבעיה, וזה הדבר החשוב, רבותיי, היא הדרך, היא בעל הבית בתוך התהליך.

יפעת קריב: הבעיה - - - של המכשירים?

יפעת קריב: לא, זה לא היה מובן – בעל הבית של המכשירים?

<צביקה כספי: רבותיי, זה ארבע נקודות.

<צביקה כספי: אתם חייבים להקשיב להן.

עמרם מצנע: משפט אחד ואני - - -

<צביקה כספי: אני רץ.

<צביקה כספי: בבקשה, תנו לי שלוש דקות, אני רץ על כל הנושאים.

עמרם מצנע: לא, שלוש דקות אין.

עמרם מצנע: בבקשה, דבר בקיצור.

<צביקה כספי: יש בעיה טכנולוגית גם עם המכשירים וגם עם נושא הקרינה בתוך הכיתות.

<צביקה כספי: רבותיי, 35 טאבלטים ו-35 פלאפונים הם דבר נוראי בכיתה של 9 מטר רבוע או 12 מטר רבוע.

<צביקה כספי: תעשו מה שאתם רוצים, תגידו מה שאתם רוצים.

<צביקה כספי: ולי יש רישיון של הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה.

<צביקה כספי: אני מבין טיפה.

<קריאה: - - -

<קריאה: - - - עם הפלאפונים, יותר מאשר עם הטאבלטים.

<צביקה כספי: רגע.

<צביקה כספי: יש מחקרים, גם אצלכם בחיפה, ואתה היית פעם ראש עיר בחיפה – מר יונה יהב הוציא את זה.

<צביקה כספי: רבותיי, כשהפרויקט הזה יהיה קווי הוא יהיה הרבה יותר בטוח.

<צביקה כספי: אני חושב שהרבה מההורים גם לא יתנגדו לו.

<יעקב בן עמי: טוב מאוד.

<יעקב בן עמי: כל הכבוד.

<צביקה כספי: זה הפתרון.

<צביקה כספי: רצית פתרונות אמיתיים.

<צביקה כספי: תסבו את הכיתות לקוויים.

<צביקה כספי: בבת ים יש בית ספר אחד שעובד ככה.

<צביקה כספי: עובד מצוין.

<צביקה כספי: מאה אחוז מההורים הרימו יד.

<עופר רימון: על איזו קרינה אתה מדבר?

<קריאה: על קרינת WiFi.

<צביקה כספי: על WiFi.

<קריאה: זה לא מדויק.

<רוני דיין: לא.

<רוני דיין: אתה מדבר על סלולרי.

<רוני דיין: יש הבדל גדול מאוד בין סלולרי ל- WiFi.

<רוני דיין: אני מצטער מאוד.

<רוני דיין: - - - את העובדות.

<צביקה כספי: רבותיי, אני יכול להראות לכם - - -

עמרם מצנע: כן, אני מבקש.

עמרם מצנע: אתה סיימת.

עמרם מצנע: כן, הגברת רויטל לן כהן.

<רויטל לן כהן: תודה, אדוני.

<רויטל לן כהן: אני רוצה לדבר פה בקיצור בשלושה כובעים בתמצות: הכובע הראשון – אני רוצה להקריא מילים של ילד בשם אייל שחל, שהוא לומד בבית מאחר ומערכת החינוך לא מונגשת עבורו, ואני מקריאה את מה שהוא כתב לי אתמול כי הוא לא יכול היה להגיע.

<קריאה: אבל מי את רק?

<רויטל לן כהן: רויטל לן כהן, קואליציית הורים לילדים מיוחדים.

עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן, זה קשור לדיון שלנו?

<רויטל לן כהן: כן, כן.

<רויטל לן כהן: לגמרי כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

<רויטל לן כהן: את המילים הבאות אני מקליד בטאבלט שלי, אחד מחבריי הטובים.

<רויטל לן כהן: החבר שמלווה אותי ממקום למקום, כי הוא קל ונוח לניוד, ואני זקוק לו שידבר במקומי.

<רויטל לן כהן: אני משה והוא אהרון שלי.

<רויטל לן כהן: הוא הפה שלי.

<רויטל לן כהן: משה מחזיק בידו של אהרון שיצא לדרך עם אנשים.

<רויטל לן כהן: אני אוחז בידי את הטאבלט.

<רויטל לן כהן: לעיוורים יש כלב נחייה; למשותקים ברגליהם – כיסא גלגלים; לכבדי שמיעה – שתל באוזן; ולי יש טאבלט.

<רויטל לן כהן: כי בגלל בעיה נוירולוגית התחלתי לדבר רק בגיל שמונה.

<רויטל לן כהן: אני בן 13 ועדיין לא סגרתי את הפער.

<רויטל לן כהן: בלב יש לי מילים רבות, החוצה יוצאות מעטות בלבד, לאו דווקא אלו שאני רוצה.

<רויטל לן כהן: אז אני מקליד אותן על הטאבלט שלי, וכך אני מדבר ולומד ויוצר וחי חיים שלמים, יותר ממה שקצבה לי המוגבלות שלי.

<רויטל לן כהן: יש לו מקלדת גדולה עם רווחים נוחים.

<רויטל לן כהן: הוא זוכר את ההעדפות שלי.

<רויטל לן כהן: הוא משלים את המילים שאני מקליד.

<רויטל לן כהן: אני יכול לגלוש לאתרי לימוד ומידע ולגלות עולמות ידע שלמים.

<רויטל לן כהן: בכבוד רב, אייל שחל.

<רויטל לן כהן: מאחר ואני נמצאת פה לא בכובע של הברדק הזה, שאני חושבת שצריך לטפל בו, כי זאת ההתנהלות הרגילה של משרד החינוך, שהוא יורה ומשאיר אחר כך את כולם להתמודד עם הקליע שעף באוויר.

<רויטל לן כהן: אני רוצה לדבר על הנושא של הילדים עם הצרכים המיוחדים.

<רויטל לן כהן: אתם מדברים פה על שמנת, ומי ייתן אותה?

<רויטל לן כהן: ואני מדברת על לקחת כיכר לחם שחור ולחתוך לפרוסות.

<רויטל לן כהן: יש ילדים שהטאבלטים או אמצעי ההנגשה, התקשורת החלופית התומכת – התת"ח – הם בשבילם, כן מתקדם, לא מתקדם, היא הבסיס.

<רויטל לן כהן: זאת ההנגשה שלהם.

<רויטל לן כהן: בלי זה הם לא יכולים להיות.

<רויטל לן כהן: ועד שמשרד החינוך לא יואיל בטובו לתת לילדים האלה את האמצעי להיות חלק מהחברה, חלק מהקהילה וחלק מהחינוך, כל הדיון הזה הוא בעיניי פשוט לא לעניין.

<רויטל לן כהן: אני מדברת על ילדים עם דיסלקציה - - -, כבדי ראייה, C.P., נכויות פיזיות, בעיות שפתיות, תקשורת - - -

עמרם מצנע: אוקיי, הגברת רויטל לן כהן, הנקודה הובנה.

<רויטל לן כהן: רק רגע.

עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן - - -

<רויטל לן כהן: עוד דבר אחד.

<רויטל לן כהן: אני גם רוצה לשים לרגע את הכובע שלי כחברת מועצה ברשות מקומית.

<רויטל לן כהן: המקום הזה של הרשות, כזרוע מופרטת של משרד החינוך, שמורידים לנו בתקציבים הדיפרנציאליים, שלוקחים מלווים למען משאבי איזון, שעכשיו גם רוצים את השיטור המקומי, שאנחנו נשלם אותו.

<רויטל לן כהן: זאת אומרת, גם ביטחון המדינה כבר לא נותנת.

<רויטל לן כהן: מאיפה הם רוצים שאחר כך כרשות מקומית נספוג גם את הפערים האלה?

<רויטל לן כהן: גם הרשויות החזקות הן כבר לא באמת חזקות.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: ראיתי שיש פה יועץ משפטי של עיריית הוד השרון?

<קריאה: הוא בדיוק יצא לדקה אחת החוצה והוא מיד יחזור.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

<תמיר פלד: אני אנסה להיות ממש קצר.

<יהודית גידלי: מי אתה, בבקשה?

<תמיר פלד: שמי תמיר פלד, אני מחיפה.

<תמיר פלד: אני חבר בוועדי ההורים המוסדי של בתי הספר של הילדים שלי.

<תמיר פלד: יש לי ארבעה ילדים.

<תמיר פלד: בגדול אני מסכים עם חברי הכנסת שדיברו כאן ועם הבחור, מה שאמר הבחור עם החולצה הכחולה, שהביא לכאן דוגמה חיה למה שקורה.

<תמיר פלד: אני חושב שהדיון כאן הוא לא על הכסף והוא גם לא על הקדמה.

<תמיר פלד: יש מחשב בבית הספר, מחשב נייד, מחשב נייח – אני חושב זו קדמה יפה מאוד.

<תמיר פלד: וכל העניין של לצייר פה את הוויכוח על נושא הכסף ושלא רוצים להתקדם, הוא פשוט לא נכון לטעמי.

<תמיר פלד: הדבר דומה לאוטו ספורט, מאוד מתקדם ומהיר.

<תמיר פלד: האם אני ארכוש אותו לבן שלי בן ה-17?

<תמיר פלד: זאת אומרת, צריך לשים פה איזשהו גבול לנושא הזה של הטכנולוגיה.

<תמיר פלד: ואני פונה - - -

עמרם מצנע: לא, לא, לא, לא כל כך הבנתי לאן אתה חותר.

<תמיר פלד: אז אני אומר: לשים פה איזשהו גבול לנושא, הנושא הטכנולוגי.

<תמיר פלד: כי אני לא בטוח שהטאבלט, וציין - - -

עמרם מצנע: מה הגבול שאתה מציע?

<תמיר פלד: אז שנייה אחת.

<תמיר פלד: אני מציע לדוקטור עופר רימון: קודם כל, הוא מנה כאן את היתרונות של התכנית הזאת, מה לגבי החסרונות?

עמרם מצנע: בסדר, אבל מה אתה מציע?

עמרם מצנע: לכל דבר יש יתרונות וחסרונות, בסוף מחליטים.

עמרם מצנע: איפה הגבול - - -

<תמיר פלד: אני מציע לעשות, מה שאמרו כאן חברי הכנסת: חשיבה מחודשת - - -

עמרם מצנע: על מה?

עמרם מצנע: על עצם הכנסת?

<קריאה: כן.

<תמיר פלד: על עצם התכנית הזאת.

<הדס תגרי: בהיקף, בהיקף - - -

עמרם מצנע: אל תדברי בשמו.

<רויטל לן כהן: לשתף הורים.

<רויטל לן כהן: תלמדו לשתף את הלקוחות שלכם.

<תמיר פלד: אני דיברתי עם שני ילדים מהכיתות האלה שיש להם טאבלטים, ויש לי כאן רשימה מאוד ארוכה של איזה בעיות זה יוצר.

<תמיר פלד: שוב, גם דיבר כאן הבחור עם החולצה הכחולה - -

עמרם מצנע: מבת ים.

<תמיר פלד: - - שהתכנית הזו קיימת.

<תמיר פלד: אז אני מציע לדוקטור עופר רימון למנות את היתרונות ולעשות איזושהי חשיבה מחודשת לפרויקט הזה.

<תמיר פלד: ולגברת שדיברה, נציגת החינוך: את דיברת על הנתונים הטובים של הגיוס ושל הבגרות.

<תמיר פלד: אז זה כתוצאה מהטאבלטים?

<תמיר פלד: אני לא הבנתי.

<תמיר פלד: הרי הם נכנסו רק השנה.

<תמיר פלד: אז אני לא יודע - - -

עמרם מצנע: היא רצתה להצביע על מעורבות העירייה בחינוך.

<קריאה: זה כתוצאה מההשקעה.

<תמיר פלד: ההשקעה.

<תמיר פלד: השאלה אם זה הטאבלטים.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אני מודה שלא הבנתי בדיוק מה אתה רוצה.

<קריאה: אני גם כן לא.

<תמיר פלד: אני רוצה לבחון - - -

עמרם מצנע: אתה רוצה שהוא ידון?

עמרם מצנע: הוא ידון.

<תמיר פלד: כן.

<תמיר פלד: אני באתי לכאן מחיפה, אני אב דואג – - -

עמרם מצנע: נו, אבל מה, אבל אני לא הבנתי מה אתה - - -

<תמיר פלד: - - שהתכנית הזאת תיכנס לבית הספר שלי.

עמרם מצנע: תראה, יש לי סימפטיה לאנשי חיפה אבל לא הבנתי מה אתה רוצה.

<תמיר פלד: אני רוצה שיבחנו את התכנית הזאת ולא יתנו אותה בצורה גורפת.

עמרם מצנע: אבל יבחנו אותה כדי להגיע למה?

עמרם מצנע: הוא יבחן ויחליט שהוא ממשיך בתכנית.

עמרם מצנע: זה בסדר?

<תמיר פלד: לא.

<קריאה: אה, אז לא.

<קריאה: - - -

<תמיר פלד: לא.

<תמיר פלד: אני מציע שיבחנו - - -

עמרם מצנע: אתה חושב שהתכנית לא טובה.

<תמיר פלד: אני חושב שהתכנית היא לא טובה.

עמרם מצנע: לא טובה.

עמרם מצנע: אוקיי.

<תמיר פלד: אני חושב שצריך להתחיל אותה כאיזשהו פיילוט בכיתה אחת, לנסות ולראות איך זה הולך, במימון בית הספר.

<קריאה: תראה, אנחנו כבר 20 שנה בזה.

<קריאות: - - -

<תמיר פלד: בית הספר שלי – לא.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

<הדס תגרי: הם מציגים את זה כאילו - - -

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: כן.

<נוה גור: אני רוצה לעשות את זה בקצרה.

<נוה גור: שמי נוה גור, אני חבר מועצה, חבר אופוזיציה בהוד השרון, ואי אפשר לחשוד בי כתומך של ראש העיר.

<נוה גור: אני רוצה לדבר על שלושה גופים במשפטים קצרים: אני רוצה לדבר על האבחנה בין משרד החינוך, אני רוצה לדבר על הרשות המקומית, ואני רוצה לדבר על הילד שחבר הכנסת איתן כבל דיבר עליו.

<נוה גור: אני רוצה להתחיל דווקא במשרד החינוך: לא יושב פה אדם אחד שלא מעוניין בפרויקט הזה, וכל הדוגמאות של ילדים עם צרכים מיוחדים הם לא רלוונטיים כמו הרבה דברים אחרים.

<רויטל לן כהן: לא.

<נוה גור: יש פה אמירה ברורה של כל מי שיושב פה שהוא בעד - - -

<רויטל לן כהן: - - -

<נוה גור: רק שנייה.

<נוה גור: תרשי לי, בבקשה.

<רויטל לן כהן: זה לא נכון.

<נוה גור: יש פה אמירה ברורה.

<נוה גור: אני בטוח שכל מי שיושב פה שישמח לקדמה.

<נוה גור: אני חושב שקודם כל משרד החינוך, הדבר הראשון שהוא צריך לעשות זה לבחון את הנושא הפדגוגי.

<נוה גור: יש תחושה קשה מאוד שהבדיקות, המדרג, הדרך שבה הדברים הללו נכנסים לא נעשו בצורה מקצועית, וזה רווח בהוד השרון בצורה מאוד-מאוד ברורה.

<נוה גור: זה דבר ראשון.

<נוה גור: לכן.

<נוה גור: אם אתה שואל בנושא הפדגוגי, לא יעלה על הדעת שנכנסים לבית ספר עם כל הפרויקט הזה, מההתחלה עד הסוף, בלי שבחנו את הדברים, בלי שהדברים נבדקו לאורך זמן, וברמה הפדגוגית יש בעיה.

<נוה גור: אחת.

עמרם מצנע: אבל הבנתי שנכנסים לכיתה אחת - - -

<נוה גור: לא.

<נוה גור: נכנסו בהוד השרון לכל השכבה, בכל המקצועות, בלי להבין את המשמעויות.

<תמיר פלד: באופן - - -

<קריאה: - - -

<תמיר פלד: סליחה.

<תמיר פלד: אולי אתה לא מכיר את העובדות.

<נוה גור: שתיים, בנושא של הקרינה: כפי שמדינת ישראל קובעת תקנים בכל מיני דברים, יש צורך לראות שיש תקנים שעומדים בהם - - -

<קריאה: - - - יש - - -

<נוה גור: מאה אחוז.

<נוה גור: אני שמח שיש, אבל תיכף אני אגיע לרשות המקומית ואז נבין את הבעיה.

<נוה גור: לכן, אני בא ואומר: גם פה יש עניין.

<נוה גור: כך שמי שאומר שאם היו משלמים את הכסף הדיון לא היה קיים – התשובה היא לא.

<נוה גור: הדיון מתקיים פה בכמה פרמטרים.

<נוה גור: הדבר הנוסף הוא הרשות המקומית.

<נוה גור: כאשר יש רשות מקומית טובה, כל פרויקט שמתנהל מתנהל בצורה טובה.

<צביקה כספי: בשקיפות.

<נוה גור: אני רק רוצה לומר עוד משהו: בוא לא ניתמם, אדוני היושב ראש.

<נוה גור: רשויות חזקות, לאורך השנים תיעדפו דברים, קידמו דברים ועשו דברים ונתנו, כפי שאתה עשית ברשות שלך, דברים שהממשלה לא אפשרה, כפי שעשו את זה אולי בבת ים, כי אלה היו סדרי העדיפויות, ולכן בוא לא ניתמם.

<נוה גור: ולכן אני בא ומחזק פה את האמירה שנאמרה פה על ידי חבר הכנסת איתן כבל, שאם רוצים לצאת לפרויקט, ההחלטה הזאת צריכה להיות במצב שבו רשות מקומית משלמת ומתעדפת את זה אם היא רוצה לאפשר את זה, וכך לא תהיה אפליה בין שכונות, בין הורים.

<נוה גור: ולא הותירו לפתחם של האנשים פה את מה שקורה פה, כי זה משקף בדיוק את מה שקורה בעיר.

עמרם מצנע: זאת אומרת, אתה חוזר בעצם - - - כל הדיון עומד על כסף.

<נוה גור: לא.

<נוה גור: ממש לא.

עמרם מצנע: - - - משלמת את - - -?

<נוה גור: אני אומר שיש פה כמה פרמטרים: הפדגוגי, החברתי-כלכלי והבריאותי.

<נוה גור: אני רוצה לומר עוד דבר אחרון ובזה אסיים: אני רוצה לדבר על הילד שעליו דיבר חבר הכנסת איתן כבל.

<נוה גור: אני רוצה לדבר על הילד הזה.

<נוה גור: אגב, עוד משפט בהקשר לרשות המקומית – אני אומר את זה גם לך, הגברת יפה עזרא, ולכל מי שיושב פה מטעם ראש העיר: הועבר מכתב מאוד מפורש בעניין הזה, ולי יש תחושה שלא נקבל תשובות מפורטות בכל הנושאים הללו.

<נוה גור: כי אם אין מה להסתיר אני מבקש לקבל תשובות על הכול.

<נוה גור: אבל אני רוצה לדבר על הילד ובזה לסיים: בשעה זו שאנחנו יושבים פה יש ילד שמידי שעה עסוק בשאלה מה קורה עכשיו איתי?

<נוה גור: מה קורה כשהילד שלידי לומד עם טאבלט ואני לא?

<נוה גור: עסוק בשאלה מה להגיד למורה ומה לא?

<נוה גור: חוזר הביתה בלחץ, מגיע לבית הספר בבוקר בלחץ.

<נוה גור: ולכן, אדוני היושב ראש, יש דבר אחד שחייב לקרות פה בסוף הישיבה הזאת וזו החלטה מהירה מבחינת לוחות הזמנים שלא להשאיר את המצב כפי שהוא, ולאכוף על הרשויות הללו את כל הכללים, ולבחון שהרשויות עומדות בנושאים הללו.

<נוה גור: כי אחרת, הילד הזה ימשיך לסחוב את זה, כמו שנאמר פה, במשך שנים.

עמרם מצנע: הילד הזה, אין לו טאבלט בגלל שלא היה כסף או בגלל - - - אידיאולוגי?

<נוה גור: לא.

<נוה גור: לא.

<נוה גור: הילד הזה – ואני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת משה מזרחי – אני גאה בכך שיושבים פה של הוד השרון.

<נוה גור: כי הוד השרון זו עיר עם אוכלוסייה ברמה גבוהה מאוד.

<נוה גור: אני אומר שיש פה הורים שהלכו עד הסוף, מתוך הבנה שלא יעלה על הדעת שכך זה יתנהל בעיר הזאת, שיסתירו מידע מההורים.

<נוה גור: יש פה נתונים, אני לא רוצה להיכנס אליהם - - -

עמרם מצנע: אבל אתה עונה על השאלה שלי רק בהרבה משפטים.

עמרם מצנע: אתה אומר שהילד שאתה מדבר עליו, סביר שההורים לא נכנסו למהלך הזה בגלל סיבות אידיאולוגיות.

עמרם מצנע: - - - אני מצטט אותך.

<הדס תגרי: - - -

עמרם מצנע: אני מצטט אותך.

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: לא אהבו את התהליך, לא אהבו את השיטה - - -

<קריאה: עושק.

<הדס תגרי: וגם - - -.

<הדס תגרי: לא כל ההורים בהוד השרון - - -

עמרם מצנע: אבל באמת, הגברת הדס תגרי, תדברי בשם עצמך.

עמרם מצנע: אני עכשיו מדבר איתו.

עמרם מצנע: אני רוצה להבין.

<הדס תגרי: - - -

עמרם מצנע: הוא אומר את דעתו.

<נוה גור: אני מנסה לומר שקבוצת ההורים שלא אפשרה לילדים שלהם לרכוש טאבלטים מורכבת בעיקר מהצד האידיאולוגי.

<נוה גור: יחד עם זאת, יש עוד אלמנטים, כמו הפדגוגי, כמו הבריאותי, שהוא חשש, שצריך לשים להורים את התשובות.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: כן, מאחורה, שם.

<משה אבן חן: שלום רב.

<משה אבן חן: שמי משה אבן חן.

<משה אבן חן: אני עד לסוף השנה הייתי יושב ראש בית ספר המגן בהוד השרון.

<משה אבן חן: עכשיו בהנהגת ההורים, גם בבית הספר וגם בעיר.

<משה אבן חן: אני רוצה להפנות את השאלה קודם כל אליכם, לוועדה, ואני רוצה להסביר לכם בעצם את ההתלבטויות והלבטים שיש לי כשאני בעצם מוביל הנהגת הורים בבית הספר.

<משה אבן חן: הרי תשלומי ההורים שאתם בעצם כאן קובעים ואתם נזעקים פה, אל הרשות, אל משרד החינוך, אבל אתם קבעתם, אתם חתמתם, ואתם אומרים: ספרי הלימוד, אין בכלל עוררין – הורים חייבים לרכוש.

<משה אבן חן: לא קשור אם התשלום מרצון, מחובה.

<משה אבן חן: זה בכלל, זה מחוץ לפרק.

<קריאה: יש פרויקט - - -

<משה אבן חן: אחרי זה יש את הנושא של תשלומים מרצון.

<משה אבן חן: תשלומי רשות, סליחה, ששם יש בעצם את כל הטיולים, המוזיאונים, הדברים שכהורים, אתם מאפשרים פה בעצם להורים לשלם או לא לשלם.

<משה אבן חן: ואני כהורה שמשלם משלם על הורים שבמנצלים את ההזדמנות ואומרים: אנחנו אידיאולוגית לא משלמים.

<משה אבן חן: ואחרי זה יש עוד דבר שנקרא תשלומים מרצון – עד 250 שקל.

<משה אבן חן: רק בהחלטה של הנהגת ההורים הבית ספרית.

<משה אבן חן: אפשר לדרוש את זה מההורים.

<משה אבן חן: שוב, יש הורים שמוכנים לשלם, יש הורים שלא מוכנים לשלם.

<משה אבן חן: אני כהנהגת בית הספר, של ההורים, שרוצה שכל הילדים עכשיו יצאו לטיול, שכל הילדים ילכו למוזיאון – יש לי בעיה, כי אני בעצם אומר לאותם הורים ששילמו: אתם משלמים על האחרים.

<משה אבן חן: עכשיו, מפה אני רוצה לגרור את זה לנושא של ספרי הלימוד, ואפשר להגיד כאן: כן ספרים, לא אידיאולוגיה, כן כספים.

<משה אבן חן: זה כסף.

<משה אבן חן: כי כמו שאמרת מקודם, אם הרשות או אם משרד החינוך היו מממנים לכולם, לא היה פה שום דיון.

<קריאה: - - -

<קריאה: לא היה.

<משה אבן חן: לא היה פה שום דיון.

<קריאה: הם, בכסף שלנו - - -

<קריאות: - - -

<משה אבן חן: הדיון התחיל מהרגע שעלה נושא הכסף.

<קריאה: לא נכון - - -

<משה אבן חן: עכשיו, כשבאים ואומרים לי כהורה, ושאלת מקודם איך הדברים התנהלו בעיר – אני הייתי חלק מזה מההתחלה.

<קריאות: - - -

<ברכת קלימשטיין לוי: - - -

<משה אבן חן: אני הייתי בזה חלק מההתחלה.

<משה אבן חן: כשאנחנו באנו ואמרנו: אנחנו בעיר רוצים שהילדים שלנו ילמדו לא כמו שאני למדתי בגיל שלהם.

<משה אבן חן: אני חושב שמגיע להם משהו אחר.

<משה אבן חן: אמר פה האדון, ונכון מאוד, כשבאנו לבדוק כאן מול משרד החינוך מה ניתן לעשות, ליוותה אותנו בצמוד מפקחת פנטסטית, הגברת אורית טאטי, שליוותה אותנו והסבירה לנו דבר-דבר, גם לנו וגם לרשות ביחד, איך ניתן להתקדם.

<משה אבן חן: הובהר לנו מההתחלה שבעצם בגלל שאנחנו בשכבה סוציו-אקונומית גבוהה אין סיכוי שתקבלו איזשהו תקציב ממשרד החינוך שאיתו תוכלו לרכוש את מכשירי הקצה.

<משה אבן חן: עכשיו, יש שתי אפשרויות: או שאנחנו נבוא ונגיד – אין ברירה, נשארים מאחורה; או שאנחנו באים ועושים – עד עכשיו מה שילמנו, במסגרת מה שמותר, ומה אנחנו עושים עם זה מעכשיו.

<משה אבן חן: אני מתנצל אם מקודם אמרתי שאתה לא מבין.

<משה אבן חן: אני רוצה רק להסביר מה יש פה בנושא כשבאנו וניהלנו את זה, ומה שנקרא, חשבנו על זה.

<קריאה: הנה, ההורים מנהלים.

<משה אבן חן: אני מתקן את עצמי: חשבנו.

<קריאה: העירייה ניהלה, לא ההורים.

<משה אבן חן: יש פה בעצם מצב שהיום יש ספר בגיאוגרפיה ששם כתוב שכביש 6 עוד לא קיים.

<משה אבן חן: כביש 6 בתכנון.

<משה אבן חן: אני כהורה לא מוכן ללמוד בספר כזה.

<משה אבן חן: אני רוצה לקחת את אותו ספר - - -

עמרם מצנע: זה ברור.

עמרם מצנע: בוא, תתקדם.

<משה אבן חן: לקחת את אותם ספרים ולהכניס אותם לטאבלט, לאותו מכשיר, יחידת קצה.

<משה אבן חן: יקראו לו מחשב, יקראו לו טאבלט, יקראו לו מה שיקראו לו.

<משה אבן חן: למורה מאותו רגע יש יכולת לנתב עכשיו גם את הספרים הקיימים, גם את הספרים הדיגיטליים, לאן שהוא רוצה ולהעביר אותנו לקדמה באותו מחיר, אפילו גם פחות.

<משה אבן חן: אני רוצה להגיד עוד משהו אחד אחרון: בבית ספר המגן, שאני חלק ממנו, הובלנו את הנושא של פרויקט השאלת ספרים עוד לפני הפרויקט של משרד החינוך.

<משה אבן חן: יוזמה פרטית אצלנו בבית הספר.

<משה אבן חן: אנחנו ממשיכים.

<משה אבן חן: המשכנו עם זה גם כשמשרד החינוך הקים את התכנית הזאת.

<משה אבן חן: ולמרות זאת, בית ספר המגן במאה אחוז השתתפות, שלכאורה הם משלמים יותר מהשאלת הספרים.

עמרם מצנע: תודה.

<משה אבן חן: אלה דבריי.

<אבי פטאל: שלום.

<אבי פטאל: שמי אבי פטאל, אני מייצג את ארגון ההורים בירושלים.

<אבי פטאל: אני יושב ראש ועד ההורים ברנה-קאסן, וגם יושב ראש ועד ההורים בבית ספר בפסגת זאב - - - אני רוצה לומר שבעינינו, בארגון ההורים בירושלים, הטאבלט הוא אמצעי להשגת מטרות.

<אבי פטאל: בעצם, המטרה היא לימוד בספרים דיגיטליים, והטאבלט הוא אמצעי.

<אבי פטאל: לא שהטאבלט הוא המטרה.

<אבי פטאל: ופה נראה לי שחלק מהאנשים קצת מתבלבלים.

<אבי פטאל: העניין של הספרים הדיגיטליים יכולים להיות מושגים בטאבלט, במחשב נייד, במחשב ביתי, בערב כשהילד יכול להיכנס לחשבון שלו בספק הספרים הדיגיטלי.

<אבי פטאל: עכשיו, לעניין מה שאמרו לגבי הורים מעורבים, מתערבים וכולי.

<אבי פטאל: בירושלים יש ועדת היגוי רשמית, שההחלטות שלה מחייבות, ואני חבר בוועדה הזאת.

עמרם מצנע: מחייבות את מי?

<אבי פטאל: מחייבות את בתי הספר, את המנהלים, את כולם.

<קריאה: את ההורים.

<אבי פטאל: את ההורים.

<אבי פטאל: את כולם.

<אבי פטאל: זה במינהל חינוך ירושלים.

<אבי פטאל: אני חבר בוועדה הזו, ובוועדה הזו מתקיים דיון או פעם בשבוע או פעם בשבועיים.

<אבי פטאל: עכשיו, אצלנו יש פיילוט היום: 1,600 תלמידים לומדים בפיילוט של טאבלטים – חטיבות ביניים ותיכון, ולצורך זה נרכשו 2,000 טאבלטים.

<אבי פטאל: ההורים משתתפים בתשלום בהסכמה.

<אבי פטאל: העירייה הפחיתה 150 שקל בתשלום השנה – זה לעניין התשלומים – ואנחנו הגענו להבנה – וזו תשובה פה לשני חברי הכנסת שאמרו לגבי העניין הסוציו-אקונומי – לא יהיה מצב שבו ילד לא יקבל טאבלט בגלל עניין סוציו-אקונומי.

<קריאה: נכון.

<אבי פטאל: זאת ההסכמה.

<קריאה: - - - אני שמעתי את זה?

<קריאה: זה מה שקורה בפועל.

<קריאה: סיפורים.

<קריאה: גם בהוד השרון זה אותו דבר.

<קריאה: - - - במציאות.

<קריאות: - - -

<אבי פטאל: לא, זה אני מדבר על עמדה רשמית, זה לא משהו - - -

<קריאה: - - -

<קריאה: זה היה עוד הרבה לפני.

יפעת קריב: רק רגע אחד.

יפעת קריב: רק להדגיש את מה שאתה אומר:

יפעת קריב: זה מישהו שבאמת מוכר על ידי הרווחה ולא יכול להרשות לעצמו.

יפעת קריב: לא מישהו שלא רוצה לקנות ואז אומר: אני אקבל.

<קריאה: אז בסדר.

<קריאה: - - -

יפעת קריב: לא, אני שואלת אותך, אני שואלת אותך.

יפעת קריב: מתוך פניות ששאלו.

עמרם מצנע: חברים, נדמה לי שהעניין הזה הובן.

יפעת קריב: על זה אתה מדבר?

<אבי פטאל: כן.

<אבי פטאל: אני מדבר על העניין הזה.

<אבי פטאל: בירושלים יש גם עניינים של באמת, עניין סוציו-אקונומי.

<אבי פטאל: עכשיו, לגבי העניין פה: אני חושב שצריך לעשות את זה בהסכמה ולעשות את זה בהסדר - - -

עמרם מצנע: בהסכמה של מאה אחוז?

יפעת קריב: אין הסכמה - - -

עמרם מצנע: אני שואל.

<קריאות: - - -

<אבי פטאל: אני טוען ככה, אני אומר ככה: ילד שלא רוצה לשלם, אני כיושב ראש ועד הורים לא אכפה עליו לשלם.

<אבי פטאל: ודאי שלא.

<אבי פטאל: אני לא אכפה עליו לשלם.

<קריאה: ואז גם 80% - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: טוב, תודה רבה.

עמרם מצנע: אנחנו לקראת סיום.

עמרם מצנע: כן, קצר.

<יעקב בן עמי: אני אתחיל מזה שאני מעביר פה מכתב שכבר מסרתי לכבודו בפגישה האישית שלי.

<יעקב בן עמי: אני רוצה שהמכתב הזה גם יגיע - - -

<יהודית גידלי: מי הדובר?

<יעקב בן עמי: שמי יעקב בן עמי.

<יעקב בן עמי: אני פעיל ארצי בתחום של הקרינה.

<יעקב בן עמי: אני לאחרונה עזרתי לבתי ספר בכפר סבא, בנתניה, בראשון לציון - - -

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

עמרם מצנע: לעניין.

<יעקב בן עמי: העניין הוא שאני באתי ומציג את ההתנגדות שלי מהנושא של הקרינה.

<יעקב בן עמי: כי הנושא הזה של הכנסת טאבלטים הולך לפגוע בבריאות של הילדים שלנו.

<יעקב בן עמי: וגם חברת הכנסת שישבה פה והיא אומרת שהיא הולכת כל היום עם הטאבלט, לאן שהיא הולכת, לאיפה שהיא הולכת, ואז כל היום היא מוקרנת והחיים שלה יתקצרו לאט-לאט.

יפעת קריב: גם מהפלאפון, דרך אגב.

<יעקב בן עמי: מה?

יפעת קריב: גם פה, בחדר, כמות הקרינה - - -

<עמיר בורנשטיין: גם הפלאפון - - -

<קריאות: - - -

<יעקב בן עמי: נכון, נכון, אני מדבר על הכול, אבל יש דברים שביכולתנו ויש דברים שבאין יכולתנו.

<יעקב בן עמי: ביכולתך לוותר לפעמים על הטאבלט ולבוא עם נייר.

עמרם מצנע: כן, אדוני, הנושא של הקרינה ברור.

עמרם מצנע: זה לא נושא הדיון עכשיו.

<יעקב בן עמי: זה כן נושא הדיון כי אני מתנגד לזה.

עמרם מצנע: לא, זה לא.

עמרם מצנע: אני מחליט, אני מחליט מה נושא הדיון.

עמרם מצנע: זה לא נושא הדיון.

עמרם מצנע: אמרתי את זה בהתחלה.

עמרם מצנע: אנחנו נזמין אותך - - -

<יעקב בן עמי: משרד החינוך מסתיר מההורים את הנושא שיש בעיה של קרינה, שיש בעיה של בריאות של תלמידים בתכנית הזאת.

עמרם מצנע: תראה, לא תתגבר עליי בקול.

עמרם מצנע: הנושא זה לא הנושא.

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: לא שהוא לא חשוב, ואנחנו נעשה עליו דיון ממצה בתחום הזה.

עמרם מצנע: עשינו כבר דיון אחד – יותר מאחד, אני חושב – ונעשה עליו דיון.

עמרם מצנע: פשוט לא הנושא, ואני לא רוצה לזוז הצידה.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<אפרת כרמלי: שלום.

<אפרת כרמלי: שמי אפרת כרמלי.

<אפרת כרמלי: אני אימא לילד בכיתה ה' בבית הספר רבין בהוד השרון.

<אפרת כרמלי: אני חייבת, קודם כל, לציין שאני טכנולוגית בעצמי.

<אפרת כרמלי: אני לא גדלתי עם טכנולוגיה.

<אפרת כרמלי: אני בת 40.

<אפרת כרמלי: לא היה לי טאבלט וגם לא מכשיר נייד וגם לא מחשב, ועובדה שאני היום מהנדסת מערכות ואני יודעת מה זה טכנולוגיה, ואף אחד פה לא צריך להגיד לי שמשרד החינוך צריך ללמד את הילד שלי טכנולוגיה, כי לכל הילדים שלנו יש טכנולוגיה בבית, והיא זמינה להם, והילדים שלנו סקרנים.

<אפרת כרמלי: אין לי התנגדות לטכנולוגיה.

<אפרת כרמלי: להיפך.

<אפרת כרמלי: אני חושבת שבבתי הספר רצוי שתהיה טכנולוגיה אבל בצורה מושכלת.

<אפרת כרמלי: ופה מה שעשו, זה לקחו מהלך והסתכלו רק על הכלי, על האמצעי, ושכחו את התוכן.

<אפרת כרמלי: היום בתכנים יש ספרי לימוד שהם מאוד בעייתיים.

<אפרת כרמלי: אנחנו לומדים מזה מבת ים, אנחנו לומדים מזה בחיפה, אנחנו לומדים מזה מחולון.

<אפרת כרמלי: הספרים האלה לא בשלים.

<אפרת כרמלי: הטכנולוגיה היום נמצאת במקום אחד והפדגוגיה נמצאת במקום אחר.

<אפרת כרמלי: מערכי השיעור לא מוכנים.

<אפרת כרמלי: את המורים שלנו התחילו להכניס לתכנית הזאת בסוכות, בחופשה של החגים, בתחילת השנה הזו.

<אפרת כרמלי: המורים שלנו, חלקם לא יודעים לתפעל את המחשב היחיד שיושב להם בכיתה, כשברגע שהכבל קצת משתחרר הם לא יודעים לתפעל ולהכניס את הכבל למקום כדי שהמצגת תעלה על הלוח.

<אפרת כרמלי: יש פה בעיה מאוד עקרונית.

<אפרת כרמלי: המערכת לא בשלה, והטכנולוגיה נמצאת במקום אחד והפדגוגיה נמצאת במקום אחר.

<אפרת כרמלי: אתם רוצים להכניס את זה?

<אפרת כרמלי: זה מעולה, אבל לא בגלל שעכשיו החלטנו שהאמצעי זה הדבר הכי חשוב, ומגישים את החשבונית להורים ואומרים להם: תקנו את האמצעי.

<אפרת כרמלי: ואני אומרת לך מניסיון: יש לי טאבלט בבית.

<אפרת כרמלי: אני לא שולחת את הילד שלי עם טאבלט.

<אפרת כרמלי: כי כשהילד שלי היה צריך להכין אתמול שיעורי בית והם היו צריכים לחפש חומר בתנ"ך, הם ישבו, שני ילדים, ואמרו: אנחנו לא יכולים לעבוד עם זה.

<אפרת כרמלי: אנחנו לא יכולים לקרוא את החומר בתוך הדבר הזה.

<אפרת כרמלי: וזה לא – הילדים מצביעים ברגליים.

<אפרת כרמלי: ואנחנו שומעים את זה מבת ים, אנחנו שומעים את זה מחולון, אנחנו שומעים את זה מראשון לציון, אנחנו שומעים את זה מחיפה.

<אפרת כרמלי: הילדים מתלוננים על הדרך שבה זה נעשה.

<אפרת כרמלי: עכשיו, טכנולוגיה אפשר לעשות בצורה מושכלת, אנחנו לא נגד.

<אפרת כרמלי: תכניסו, תעשו כיתות מתוקשבות, - -

<קריאה: יש כבר.

<אפרת כרמלי: - - בצורה מוסדרת.

<אפרת כרמלי: כיתות שבהן הילדים נחשפים לדבר הזה.

<אפרת כרמלי: יש מחקר של ראמ"ה מ-2012 – מחקר של מרכז שעושה מחקרים לדבר הזה לטובת משרד החינוך – שמראה באופן מפורש שהעובדה שהכניסו טכנולוגיה לא שיפרה את היכולת של הילדים להתמודד עם אוטוסטרדת המידע.

<אפרת כרמלי: באופן חד משמעי כתוב במחקר הזה שזה לא עוזר.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יוסי ברוך: שמי יוסי ברוך, מהנהגת ההורים של ממלכתי א' בהוד השרון.

<יוסי ברוך: החברים שכאן, בוודאי חברי הכנסת, מבינים את היופי והכוח של הדמוקרטיה, ואני מדבר בשם הרוב הדומם.

<יוסי ברוך: כנראה שבעת הזאת, המודרנית, הקול של המיעוט הצעקן מתגבר על כל דבר, גם על היגיון, גם על מדע, גם על רשויות וגם על משילות.

<יוסי ברוך: ואני חייב להגיד שיש לי ילדה שלומדת בכיתה עם טאבלט – היא נורא מרוצה.

<יוסי ברוך: היא מפיקה ממנו המון – גם בכיתה וגם בבית.

<יוסי ברוך: ואני חייב להגיד שרוב של מאה אחוז לא קיים בשום מקום בטבע.

<קריאה: נכון.

<יוסי ברוך: והדרישה הזאת היא דרישה לא סבירה.

<יוסי ברוך: לא מידתית.

<יוסי ברוך: היא נתקעה בחוזר המנכ"ל מאיזושהי סיבה.

<יוסי ברוך: היא בוודאי לא ברת יישום.

<יוסי ברוך: אבל העובדות בשטח מדברות בעד עצמן, ואני לא מתווכח על האחוז, על המספר, אבל העובדה שיש 70% או 80% או 90% של הורים שהם מרוצים, קולם לא נשמע ברמה - - -

<קריאה: מי אמר לך שהם מרוצים?

<יוסי ברוך: שקט, בבקשה.

<הדס תגרי: המיעוט הצעקן.

<יוסי ברוך: קולם לא נשמע ברמה.

<יוסי ברוך: קולם לא נשמע ברמה כי הם לא צועקים, הם לא פונים לגברת קרן נויבך, - -

<קריאה: - - -

<יוסי ברוך: - - הם לא פונים לגברת אסתי פרז, הם לא יוצאים בתקשורת.

<הדס תגרי: שערורייה.

<הדס תגרי: התקשורת הזאת.

<הדס תגרי: שערורייה.

<יוסי ברוך: הם פשוט חיים את חייהם ועושים מה שהם יכולים במיטב כוחותיהם כדי שהילדים שלהם יקבלו חינוך טוב יותר: טכנולוגי יותר, מתקדם יותר.

<יוסי ברוך: ולחבר הכנסת משה מזרחי אני רוצה לומר: יש דבר שנקרא סדר עדיפויות.

<יוסי ברוך: ואם המשטרה הייתה אוכפת – ואתה מכיר את זה היטב – את החוק רק על פי התקציבים, ואומרת:

<יוסי ברוך: אני לא מטפלת בשום סקטור כי לא קיבלתי תקציבים לטפל בכולם, אז לא הייתה תקיפה כלכלית של פשיעה מאורגנת, ולא הייתה לחימה בהרבה מאוד מקורות עבירה פליליים שהמשטרה מטפלת בהם.

<יוסי ברוך: היא עושה מה שהיא יכולה בתקציבים - - -

<קריאה: זה הולך - - -

משה מזרחי: החמין שאתה עושה – אתה עכשיו מבשל חמין.

משה מזרחי: בסדר?

<יוסי ברוך: - - -

משה מזרחי: בוא, תישאר במקום שאתה מתמצא בו ותניח לחמין לשבת.

משה מזרחי: בסדר?

משה מזרחי: אל תערבב.

משה מזרחי: לך עם ההנמקה שלך.

<יוסי ברוך: אדוני לא יודע מה - - - ולכן - - -

משה מזרחי: והמיעוט הוא לא תמיד צעקני, אלא מיעוט מביע את דעתו.

משה מזרחי: אז כל פעם אתם הולכים על ההיבט האישי פה.

משה מזרחי: ותשגיחו, חבר'ה, יש פה דיון עקרוני.

משה מזרחי: תפסיקו ללכת - - -

<יוסי ברוך: למה אישי?

<יוסי ברוך: אני לא אמרתי שום דבר אישי - - - אמרתי דבר וחצי דבר - - -

<הדס תגרי: - - -

<יוסי ברוך: - - -

<קריאות: - - -

משה מזרחי: הם תמיד צעקניים, הם תמיד לא לעניין.

<יוסי ברוך: הם באמת צעקניים - - -

משה מזרחי: אתה מרוצה.

משה מזרחי: אולי תקרא למהפכה של הטאבלטים בבת ים – ארבע שנים זה עובד.

<יוסי ברוך: אבל זו בעיה אחרת.

משה מזרחי: נכשל כישלון חרוץ.

<יוסי ברוך: אז אני בהוד השרון צריך להשאיר את ילדיי מאחור.

משה מזרחי: לך תלמד שם לפני שאתה - - -

<יוסי ברוך: אני אשאיר את ילדיי מאחור כי אתה חושב שבבת ים - - -

<הדס תגרי: - - -

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<קריאות: - - -

<צביקה כספי: - - -

<יוסי ברוך: - - - תשלימו.

<יוסי ברוך: תשלימו עם זה.

<יוסי ברוך: יש קולות אחרים.

<הדס תגרי: עם מה נשלים?

<הדס תגרי: עם מה נשלים?

<הדס תגרי: עם הפרת החוק?

<הדס תגרי: עם הפרת החוק הבוטה של משרד החינוך אנחנו צריכים להשלים?

<הדס תגרי: עם זה אנחנו צריכים להשלים?

<הדס תגרי: עם זה - - -?

<שרון הרשקו: שלום.

<שרון הרשקו: שמי שרון הרשקו, חברת מועצת עיר בהוד השרון.

עמרם מצנע: רגע, הוא היה מהאופוזיציה, את בקואליציה?

<שרון הרשקו: לא, גם אני באופוזיציה.

עמרם מצנע: גם את.

<קריאה: באותה המפלגה.

<שרון הרשקו: אני חושבת שצריך להסתכל, כמו שנאמר פה, על הוד השרון כעל איזשהו מקרה ולהסיק ממנו מסקנות.

<שרון הרשקו: כי אחד הדברים שאנחנו לומדים ממה שקורה פה הוא שבעצם צריך לתת זמן לתהליכים ולייצר אותם באופן סדור ומסודר, ביחד עם ההורים, אחת שרוצים שבעצם ההורים יממנו את העניין.

<שרון הרשקו: לדעתי, שורש הבעיה הוא פה שמרגע שנלקחה ההחלטה עד היישום לא נעשתה עבודה שוטפת עם ההורים אלא חיכינו לסוף החופש הגדול.

<שרון הרשקו: יכול להיות שגם לאור מה שקרה במדינה.

<שרון הרשקו: ובעצם, רק מרגע תחילת שנת הלימודים רצנו אצנו יחד עם ההורים וכולם כדי לממש את העניין הזה.

<שרון הרשקו: שמענו פה דוגמה ממה שקורה בירושלים, שבה מגיעים להסכמה של ההורים בתהליך מסודר.

<שרון הרשקו: יש פה אי הסכמות.

<שרון הרשקו: וככל שרוצים שאנשים יכניסו את היד לכיס ויוציאו ויממנו, צריך לחבר אותם לדברים בשקיפות.

עמרם מצנע: מה שהציג הנציג מירושלים היה שכשהנהגת ההורים מחליטה ברוב אז זה תופס.

<קריאות: - - -

<שרון הרשקו: לא, אבל מה שהוא לא הרחיב - - -

עמרם מצנע: זה מה שהוא הציג.

<שרון הרשקו: לא, לא, תקשיבו, לא, לא, לא.

<שרון הרשקו: הם מחליטים כשהם מגיעים לבית הספר - - -

<אבי פטאל: לא, לא ברוב.

עמרם מצנע: מה זה "לא ברוב"?

<קריאה: - - -

<קריאה: לא במאה אחוז.

עמרם מצנע: - - - אם הנהגת ההורים מחליטה ברוב – זה מה שהצגת.

<שרון הרשקו: לא, לא, לא, לא - - -

<קריאה: זה אסור לפי החוק - - -

עמרם מצנע: רגע, רגע, תני לו.

<אבי פטאל: לא.

עמרם מצנע: אלא מה?

<אבי פטאל: אנחנו אמרנו דבר כזה: אתה מדבר על התשלומים?

<קריאה: לא, על ההחלטה.

עמרם מצנע: אני מדבר על - - -

<אבי פטאל: מי שלא רוצה הוא לא, אנחנו לא כופים עליו לשלם.

<קריאה: גם אנחנו לא כופים - - -

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: גם בהוד השרון לא כופים.

<הדס תגרי: - - - אמרתם להורים שהם לא חייבים להסכים?

<הדס תגרי: אמרתם את זה - - -?

עמרם מצנע: אתה אמרת, ואני חושב שאין על כך עוררין, שבארגון ההורים שלכם, בהנהגת ההורים, בוועד ההורים, אתם מקבלים החלטות ברוב.

עמרם מצנע: לא לחייב, אי אפשר לחייב, אבל ללכת לתהליך מסוים שבו רוכשים, למשל, טאבלטים, והורים שלא יכולים או לא משלמים – אתם פותרים את הבעיה.

עמרם מצנע: זה מה שאמרת.

<אבי פטאל: נכון - - -

עמרם מצנע: יפה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: לא צריך יותר.

<אבי פטאל: לא, אבל - - -

עמרם מצנע: ולכן גם את, מה שאת אומרת, הלוא יש פה, יושבים פה אנשים גם שאומרים שהם חלק מהנהגת ההורים בהוד השרון, שאומרים שהיה תהליך.

<קריאות: - - -

<שרון הרשקו: התהליך היה קצר - - -

עמרם מצנע: ואם התהליך היה ארוך והיו מקבלים אותך - - -, זה היה מקובל?

<הדס תגרי: לא היה מולנו, ההורים - - -

<קריאה: - - - לחץ בזמן יצר לחץ חברתי - - -

<קריאה: לא היה חוקי.

<הדס תגרי: לא היה - - - מולנו.

עמרם מצנע: אבל הגברת הדס תגרי, רגע.

<הדס תגרי: לא יודעת.

<הדס תגרי: לא היה תהליך מולנו.

<שרון הרשקו: כן.

<שרון הרשקו: אם היה זמן, הייתי טוענת - - -

עמרם מצנע: מי זה "מולנו"?

<הדס תגרי: מולנו ההורים.

<הדס תגרי: הפעם הראשונה שבאו - - - את זה בספטמבר.

עמרם מצנע: הגברת הדס תגרי, אמרתי כבר מזמן: זה לא בית משפט.

עמרם מצנע: בבית משפט כל אחד היה מגיש את הניירות – מתי כתבו, מתי אמרו.

עמרם מצנע: זה לא בית משפט.

עמרם מצנע: אני שואל שאלה עקרונית, לא הוד השרון.

<נוה גור: אבל משרד החינוך - - -

עמרם מצנע: אבל אל תפריע לי.

עמרם מצנע: אם בהוד השרון זה היה מתנהל יותר לאט, והיו מדברים עם כולם, ורק 80% היו מסכימים אבל ארגון - - - היה מחליט על התהליך הזה, זה בסדר?

<קריאה: אני חושבת שכן, - -

עמרם מצנע: אוקיי.

<קריאה: - - כי אז חלק מההתנגדויות היו יורדות.

<קריאה: כמו, למשל, הדברים שאנחנו שומעים - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: אז תחזרו לעצמכם.

עמרם מצנע: אנחנו, חברי הכנסת, לא נתערב לא במועצת עיריית הוד השרון ולא בארגוני הנהגות ההורים.

עמרם מצנע: תחזרו לעצמכם.

עמרם מצנע: תבחרו אחרת, אם אתם רוצים.

<קריאה: זה מה שהיה.

<נוה גור: אבל משרד החינוך - - -

<קריאה: זה מה שהיה - - -

<קריאה: אבל זה לא אנחנו - - -

עמרם מצנע: אנחנו מסיימים.

עמרם מצנע: האם מישהו מחברי הכנסת רוצה עוד להגיד איזו מילה?

יפעת קריב: כן.

עמרם מצנע: בבקשה, חברת הכנסת יפעת קריב.

יפעת קריב: טוב, אז האמת שאני רק רוצה להגיד שבאמת ישבנו פה בקשב רב.

יפעת קריב: אני רוצה להודות לך על קיום הדיון הזה ולכל מי שהגיע, והקשבנו, ועלו פה הרבה מאוד דברים.

יפעת קריב: אני חושבת שאין לנו ברירה אלא להגיע לפתרון, ואני חושבת שצריך לצאת מפה עם איזושהי אמירה.

יפעת קריב: אני פונה פה גם לדוקטור עופר רימון ואני מציעה שמשרד החינוך, למרות שלא נכנסתם מראש לעיריית הוד השרון, ביחד עם הגברת יפה עזרא שנמצאת פה, בעצם לבוא ולעשות ישיבות בבתי הספר, ללכת לאותם בתי ספר, מפגש עם ההורים, עם משרד החינוך, לענות - - -

<קריאה: עשינו.

<קריאה: עשינו - - - ישיבה שהייתה אמורה להיות הערב.

<קריאה: עשינו.

<קריאה: אבל עשינו.

<קריאות: - - -

יפעת קריב: אני אומרת ברמת המאקרו, לעשות ברמת המאקרו של בית הספר, פגישה בכל בית ספר, לענות על כל השאלות, לאפשר לכל ההורים שאיכשהו מרגישים שהם לא מעורבים.

יפעת קריב: לא שיח של, מה שנקרא, מלחמה, אלא להיפך, להרגיע את הרוחות.

יפעת קריב: לשבת ולדבר עם כולם.

יפעת קריב: לעשות את השיח הזה בכל אחד ואחד מאותם ארבעת בתי הספר.

יפעת קריב: ובנוסף אני רוצה לבקש: את אותם מקרים שיציגו, שלא משנה אם הם פרטניים או לא, אבל נגיד אותם 10, 20, 30 מקרים, שיגיעו למשרד החינוך, לא רק כדי לעזור ולפתור אותם אלא גם ללמוד - - -

<קריאה: לנתח את זה.

יפעת קריב: כדי גם לנתח אותם וללמוד מהם לקראת היישובים הבאים כשתיכנסו.

יפעת קריב: אני לא רוצה שהדיון הזה יסתיים בזה שכל אחד הולך לדרכו וגם יישאר, מה שנקרא, אנרגיה רעה בין ההורים.

יפעת קריב: אלא זה באמת הורים פעילים - - -

<קריאה: - - - יש פה ילדים שמחכים - - -

<קריאה: - - -

יפעת קריב: הורים שאכפת להם.

יפעת קריב: אי אפשר.

יפעת קריב: כל מי שנמצא פה, אני אומרת, הגברת ברכת קלימשטיין לוי והגברת הדס תגרי והגברת מירי לוי; כל מי שדיבר זה הורים שאכפת להם, זה הורים שיש להם עניין.

יפעת קריב: אני באמת אומרת: בואו נלמד מזה ליישובים הבאים שעדיין לא נכנסנו, ובואו נעשה בכל אחד מאותם ארבעת בתי הספר שיח עם ההורים ברמה הארצית.

<קריאה: אבל אנחנו - - -

<צביקה כספי: חייבים - - -

עמרם מצנע: כן, תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת משה מזרחי.

משה מזרחי: אני רוצה רק להגיד מילה: העובדה שיושבים ככה ומנהלים דיון כל כך חריף וסוער על משהו שכביכול יש עליו קונצנזוס מעיד שיש איזה דפקט פה.

משה מזרחי: נקודה.

משה מזרחי: ומה שאני קורא לכם, באמת, אני שומע את השיח בין האנשים הטובים שבאו, כולם, מהוד השרון: תרגיעו, אבל ברמות, תרגיעו.

משה מזרחי: ואף אחד לא הופך להיות אויב רק בגלל שיש לו דעה אחרת.

משה מזרחי: ואני באמת, אני מציין אתכם לשבח מזה שהקול הזה יצא מהוד השרון.

משה מזרחי: אני חוזר על זה פעם נוספת.

משה מזרחי: ותחשבו שיש גם ילדים בקצה.

משה מזרחי: גם אם היא אידיאולוגי, לא אידיאולוגי – לא חשוב מה שתגידו.

משה מזרחי: יש ילדים בקצה.

משה מזרחי: על הגב שלהם מתנהל הקרב הזה.

משה מזרחי: רבאק, לא לשכוח.

יפעת קריב: פרופורציות.

משה מזרחי: ומערכת החינוך שם, המקומית, שלכם, נותנת לזה יד, ויש ילדים שנפגעים מזה, לא כי ההורים שלהם אשמים בזה, אוקיי?

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

<קריאות: - - -

יפעת קריב: כי הם רוצים להשמיע קול, וזה - - -

משה מזרחי: - - - רוח טובה חזרה לשם.

משה מזרחי: תודה.

איתן כבל: אני מוכרח לומר - - - אני הקשבתי, זה נראה כאילו הדיון מתקיים באיזשהו ענן.

איתן כבל: יש עכשיו, אתה יודע, את העננים האלה - - -

<קריאה: ענן טכנולוגי.

איתן כבל: ענן טכנולוגי, זו הכוונה.

איתן כבל: בכלל הוא לא קשור.

איתן כבל: זה ריב שהם הביאו אותו מהוד השרון עד פה.

משה מזרחי: ממש.

איתן כבל: ככה זה נראה.

איתן כבל: אבל אני רוצה להגיד לכם את הדבר הבא.

איתן כבל: אני רוצה שתבינו מה אנחנו לפחות.

איתן כבל: אני לא רוצה לדבר בשם כל חברי הכנסת, אבל לפחות חבר הכנסת משה מזרחי ואני המיקוד: אנחנו לא נגד טכנולוגיה, אנחנו לא נגד.

איתן כבל: אף אחד מאיתנו לא.

איתן כבל: אנחנו חווים את זה.

איתן כבל: אנחנו לא מוכנים לקבל את האופן.

איתן כבל: וזה, דרך אגב, אתם מגיעים לפה בעניין הטכנולוגיה – מגיעים לכאן מכל הארץ, בעניינים שונים ואחרים הנוגעים, כל אחד מהמקום שלו.

איתן כבל: ובסופו של עניין, המקום שבו אנחנו מתחילים את הפערים, בכל הכבוד וכולנו צודקים, הוא מתחיל ממערכת החינוך.

איתן כבל: ואם שם אנחנו לא יודעים לאחוז את השור בקרניו מלכתחילה, ואפילו לעיתים לוותר קצת, זה לא העניין, מכאן אנחנו אחר כך שואלים איזו מדינה אנחנו.

איתן כבל: תודה.

עמרם מצנע: דוקטור עופר רימון, אתה רוצה משפט או שניים?

<עופר רימון: כן.

<עופר רימון: תראה, צריך לשים לב בדיון, וזה מעניין, חשבתי על זה: קודם כל, בתכנית, מ-1,800 בתי ספר, לא אמרנו שכולם הולכים ללמידה עם מחשבים אישיים אלא 200, וזה גם כן שנה שלישית שאנחנו עושים את זה.

<עופר רימון: אנחנו התחלנו בפיילוט ב-100 בתי ספר, לבחון את זה עוד בקטן, כשהמחשבים היו בבית הספר - - - וכל הזמן אנחנו מתקדמים.

<קריאה: שלושה היו בהוד השרון, דרך אגב.

<עופר רימון: מתוך 200 בתי הספר שאנחנו עובדים איתם בתהליכים מאוד מסודרים עם תקציבים שאנחנו נותנים, אין כאן אף בית ספר שנמצא והעלה את הנושא, וכנראה שלא הייתה סיבה להעלות את זה.

משה מזרחי: - - -

<קריאה: זה לא נכון - - -

<קריאה: לא - - -

<הדס תגרי: - - -

<עופר רימון: עלו כאן, גם הדוגמה של בת ים וגם הדוגמה של הוד השרון זו דוגמה של רשויות שהחליטו.

<עופר רימון: רצון רשות ללכת קדימה.

<עופר רימון: בבת ים אנחנו לא ליווינו כל כך את התהליך כי אנחנו היינו בבתי ספר יסודיים, הם עלו לחטיבת הביניים ולתיכון.

<עופר רימון: אנחנו אמרנו להם מראש שאנחנו חושבים שזה מהלך לא נכון בגלל שאנחנו הנחנו את התשתיות.

<עופר רימון: אתם מסתכלים רק על הטאבלטים, אבל יש כאן אינטרנט, יש תמיכה טכנית, יש תמיכה פדגוגית, יש תוכן דיגיטלי, יש עוד מרכיבים שמצטרפים וצריך להסתכל על כל המכלול.

<דרור אלוני: דוקטור עופר רימון, נדמה לי שמשרד ראש הממשלה תמך - - -

<עופר רימון: רגע, רגע, רגע, רגע.

<עופר רימון: בהוד השרון דווקא אנחנו, למרות שהם לא היו חלק מהתכנית שלנו, ניסינו ללוות את התהליך שלהם עד כמה שאנחנו יכולים ועד כמה שאנחנו מבינים, וגם עדיין אנחנו לומדים ומחדדים את הדברים.

<עופר רימון: בסופו של דבר, כשבאים ואומרים: המורים לא מוכנים; אתה יודע, אתה יכול לבוא על כל בית ספר ולמצוא איזשהו פגם בעבודה של המורים.

<עופר רימון: אין שלמות.

<עופר רימון: אני יודע רק איזו מעטפת פדגוגית אנחנו נתנו.

<עופר רימון: אני יכול להראות את זה בתקציבים, אני יכול להראות את זה במהלכים, וגם יכולים לבוא אליך, למשטרה, ולהגיד: יש שוטרים שלא עושים את העבודה כמו שצריך.

<עופר רימון: אבל אני יודע כמערכת להציג לך את כל התמיכה הפדגוגית שאנחנו נתנו.

<עופר רימון: אז את אומרת שאת מהנדסת תוכנה והמורים לא מוכנים.

<עופר רימון: אז אנחנו נתנו תמיכה - - -

<הדס תגרי: אבל אמרו לנו שהתחילו הכשרה בסוכות.

<הדס תגרי: התחילו הכשרה בסוכות.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: אני רוצה לסכם את הדיון הזה ולומר את הדברים הבאים: תראו, כל נושא תשלומי הורים הוא דבר לא מוסדר, - -

<קריאה: נכון.

<קריאה: נכון.

עמרם מצנע: - - ויוצר מתחים לא סבירים, ואין ספק שצריך להסדיר אותו, ואנחנו בכנסת עושים מאמץ.

עמרם מצנע: ואני לא רוצה כרגע להציג כמה הצעות חוק יש כדי להסדיר את הנושא הזה.

עמרם מצנע: כי באמת, מי שאמר פה, לא זוכר מי; הלוא תשלומי חובה, אני לא יודע אם אתם יודעים, זה רק הביטוח האישי.

<קריאה: נכון.

<קריאה: 40 שקלים.

<קריאה: 45 שקלים.

<קריאה: 38 שקלים.

עמרם מצנע: תלוי, תלוי, גם פה.

עמרם מצנע: עזוב, אל תיכנס.

עמרם מצנע: יש כאלה שזה 36 שקלים ויש כאלה שזה 45 שקלים.

עמרם מצנע: כל היתר זה רשות.

עמרם מצנע: אז מה, אז לא יוצאים לטיולים?

עמרם מצנע: אז לא עושים מסיבות?

עמרם מצנע: לא הולכים ל-?

עמרם מצנע: סל תרבות זה השתתפות הורים.

עמרם מצנע: וכן הלאה וכן הלאה וכן הלאה.

עמרם מצנע: זה באמת לא מוסדר.

עמרם מצנע: אתם יודעים מה, הלוואי שזה היה הדבר הבלתי מוסדר היחיד שיש לנו בחברה הישראלית.

עמרם מצנע: אבל זה לא מוסדר, וגם אני חושב שצריך להסדיר אותו, ויש, דרך אגב, כמה הצעות וכמה רעיונות איך להסדיר אותו בצורה כזו שיפסיק להיות המתח הזה ויפסיק להיות, אתם יודעים מה, הצביעות, אם אתם רוצים.

עמרם מצנע: אז אני אומר את כל זה כי פה אנחנו עכשיו מגיעים לנושא שנוי במחלוקת.

עמרם מצנע: ועם נסיעות לפולין כבר פתרנו את הבעיה?

עמרם מצנע: אלפי שקלים.

עמרם מצנע: אלפי-אלפי שקלים.

עמרם מצנע: ואני סוגר, לא רוצה לדון בזה, כי דנו בזה ואנחנו הולכים לדון בזה גם בעתיד.

עמרם מצנע: אז קודם כל, יש באמת את הבעיה הזו.

עמרם מצנע: ואני אומר לכם עוד פעם, כמי שהתנסה גם בצפון וגם בדרום, לצפוניים ולדרומיים: אם המערכת המקומית לא תיקח יוזמות ולא תפרוץ דרך ולא תוביל לפעמים, בלי הנחיית משרד החינוך, שום דבר לא יזוז וגם לא נגיע לשום מקום.

עמרם מצנע: נתתי לכם דוגמה של כל נושא המחשבים – הוא לא התחיל ממשרד החינוך.

עמרם מצנע: שנים.

עמרם מצנע: לא שנה אחת או שנתיים - - -

<קריאה: - - -

<צביקה כספי: אבל בשקיפות מול ההורים.

עמרם מצנע: תסלח לי.

<רויטל לן כהן: כן, אבל גם השילוב לא - - -

עמרם מצנע: אז צריך לזכור.

עמרם מצנע: דבר שני, וזה נושא הטכנולוגיות החדשות ושינוי המציאות בכיתת הלימוד: אחת, תראו, הרעיון שבו מתנסים ובוחנים אפשרויות הוא רעיון נכון.

עמרם מצנע: שתיים, הרעיון שמשרד החינוך אימץ אותו, שמשרד החינוך אמור לתת את התשתיות, את התכנים, את הליווי הפדגוגי, ומה שנקרא אמצעי הקצה יגיע מתוך הבית הוא עיקרון נכון.

עמרם מצנע: אנחנו מדברים על טאבלטים.

עמרם מצנע: אתם הלוא יודעים שהטאבלטים הולכים וקטנים, הסמארטפונים הולכים וגדלים, כי בסופו של דבר כל הסמארטפונים הם גם טאבלטים.

<קריאה: אותו דבר בדיוק.

עמרם מצנע: זה לא בדיוק אותו דבר, אבל זה הולך ומתקרב לאותו מקום.

עמרם מצנע: ויש כל מיני חברות ויש כל מיני תחומים.

עמרם מצנע: ובסופו של דבר זה גם מכשירים עדינים.

עמרם מצנע: ולכן הנכון באמת, בסופו של דבר, שזה ילך בתחום הזה.

עמרם מצנע: גם אני הייתי מאושר לו משרד החינוך היה מממן את הכול.

עמרם מצנע: כל מה שהוא עושה – פיילוט, מממן.

עמרם מצנע: אבל זה לא ילך.

עמרם מצנע: ולכן אסור לנו גם להישאר במקום.

עמרם מצנע: זה דבר שני.

עמרם מצנע: דבר שלישי: תראו, הדיון פה שבעצם מציף אותו אלינו, הוויכוח בתוך הוד השרון הוא לא דיון של פערים חברתיים.

עמרם מצנע: הוד השרון זה לא פערים חברתיים, עם כל הכבוד.

עמרם מצנע: לא בתוך הוד השרון, ולא הוד השרון כלפי ישובים אחרים.

עמרם מצנע: ולכן הוויכוח, בסופו של דבר, הוא באמת ויכוח שהוא בבסיסו אידיאולוגי והוא לגיטימי.

עמרם מצנע: אני לא אומר שהוא לא לגיטימי.

עמרם מצנע: אבל איך אמר חבר הכנסת משה מזרחי – נרגיע.

עמרם מצנע: אני באמת חושב שפה אתם עליתם על טורים גבוהים מדי עד שהגעתם לפה, וכמובן גם היום פה.

עמרם מצנע: והדברים הבאים שאני רוצה לומר: תראו התהליך הוא בלתי הפיך.

עמרם מצנע: אני חושב שמשרד החינוך, רק בעקבות ההערות והאמירות שעלו מתוך הוד השרון ניסח מחדש חלק מהכללים.

עמרם מצנע: אז הוא באמת שגה בחלק מהדרך.

עמרם מצנע: אני בהחלט חושב שצריך לומר את זה.

עמרם מצנע: לא היה מספיק ער לכך, לא היה מספיק רגיש לאפשרות מה עושים אם באמת בתוך קבוצת תלמידים יש מספר הורים שלא רוצים - - - מסיבות שלהם.

עמרם מצנע: מאחר ואנחנו גם לא משאירים ילד בכיתה כשהטיול יוצא לדרך גם אם ההורים לא שילמו, אז גם כאן צריך למצוא - - -

<רויטל לן כהן: - - -

עמרם מצנע: הגברת רויטל לן כהן, את לא תפריעי לי.

עמרם מצנע: אז גם כאן צריך למצוא, ואני מבין שלפחות מבחינה תפיסתית אתם פותרים את זה.

עמרם מצנע: גם רשות הוד השרון צריכה לפתור את זה.

עמרם מצנע: שלא יקרה מצב, אידיאולוגיה כזו, אידיאולוגיה אחרת, שבכיתה יש ל-90%, ל-80% מהילדים טאבלטים, ויש ילדים שאין להם בכיתה.

<קריאה: פתרנו.

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: יפה.

עמרם מצנע: אז זה הכיוון.

עמרם מצנע: המציאות הזו היא בלתי הפיכה.

<קריאה: - - - הורים שכפו - - -

עמרם מצנע: והתשובה שלי לכם בהוד השרון: תשבו עם עצמכם, תנקו את השולחן, תשבו עם משרד החינוך.

עמרם מצנע: אני חושב, עוד פעם.

עמרם מצנע: אני בכלל, אני מצדיע לכל רשות שלוקחת ברצינות ובסדרי עדיפויות פנימיים את נושא החינוך.

עמרם מצנע: הערים, היישובים המצליחים בארץ – תעשו בדיקה.

עמרם מצנע: אני לא טועה אפילו באחד – הם רשויות שהבינו שהחינוך הוא הדבר הכי חשוב, ושמים על זה כסף ומקבלים על זה החלטות.

<קריאה: - - - את הכסף - - -

<קריאה: - - -

עמרם מצנע: תראו, אתם לא תפריעו לי לסכם וגם לא אשנה את דעתי.

עמרם מצנע: ולכן אני חושב שצריך להמשיך בתהליך הזה.

עמרם מצנע: התהליך הוא הדרגתי.

עמרם מצנע: אין ספק שיש פה לימוד.

<קריאות: - - -

עמרם מצנע: ישובים רבים בארץ נכנסו לתהליך קודם זמנם וזה הכיוון.

עמרם מצנע: ואני מציע עוד פעם: לרדת מהמתח הזה ומההתנגשות הזו.

עמרם מצנע: אני חושב שאנחנו חייבים להיות קצת יותר פתוחים וקצת יותר עם חשיבה מחוץ לקופסה כדי להתקדם בתהליכים.

עמרם מצנע: ויהיו טעויות בדרך, ויהיו שגיאות, - -

<קריאה: אבל איך - - -?

עמרם מצנע: - - ויהיו בעיות שיצטרכו לחזור ולהתמודד איתן, אבל הכיוון והתהליך הוא נכון.

עמרם מצנע: תודה רבה.