ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 284, 2014-11-18 10:15

עמרם מצנע: התעוררנו הבוקר לעוד בוקר של יום שלישי רגיל ולאחר מספר שעות נחשפנו באמצעות התקשורת לפיגוע הקשה מאוד, הרצחני מאוד, המרושע מאוד בבית הכנסת בירושלים.

עמרם מצנע: החיים שלנו כאן במדינת ישראל עוברים מאירוע אחד אל השני.

עמרם מצנע: לא חולף זמן שתופס אירוע אחד ואנחנו נקלעים לאירוע שני.

עמרם מצנע: אין ספק בכלל שביום כזה ההרגשה היא מאוד מאוד קשה של יהודים שנרצחים בבית כנסת תוך כדי תפילה.

עמרם מצנע: אין דבר יותר מזעזע ויותר מזכיר נשכחות מאירוע כזה אליו נחשפנו היום.

עמרם מצנע: אני רוצה כמובן בפתח הדיון לשלוח תנחומים למשפחות שאיבדו את יקיריהן.

עמרם מצנע: גם הן קמו בבוקר רגיל של יום יום והחיים שלהם כבר לא יהיו אותם חיים.

עמרם מצנע: אני רוצה לאחל הבראה מהירה לפצועים ובעיקר לאחל לעצמנו שנדע איך להתמודד עם עוד אירוע ברצף של אירועים שמציבים סימן שאלה על הביטחון של כל אחד ואחד מאתנו בכל מקום שהוא נמצא.

עמרם מצנע: אירוע כזה מגמד במידה מסוימת את הנושאים האחרים שאנחנו עוסקים בהם ביום יום ונותן לך איזושהי הרגשה של איזשהו מבחן נוסף של סדר העדיפות שלנו בדברים הקטנוניים, בדברים האלה עליהם אנחנו נלחמים בחרי אף יום יום, גם אצלנו כאן בכנסת כמובן אבל גם במקומות אחרים, וזה קצת מיישר אותנו בהקשר של הסתכלות על המציאות.

עמרם מצנע: עד כאן לגבי האירוע הזה.

עמרם מצנע: חלק מהמאבק בניסיון לשבש את חיינו הוא לקיים את השגרה.

עמרם מצנע: אני יודע שזה לא קל, לפעמים זה קשה מנטלית לחזור לשגרה, אבל בשגרה יש משהו מייצב וממתן ולכן אנחנו בוועדה – ואני מניח שבכל חלקי הבית הזה – ממשיכים בסדר היום.

עמרם מצנע: הנושא שעל סדר היום הוא נוער גאה במערכת החינוך, התמודדות מערכת החינוך עם נוער להט"ב.

עמרם מצנע: היוזמה והבקשה לקיים את הדיון הזה הגיעה אלי מארגון הנוער הגאה איגי, גם בפגישה שהייתה כאן עם ארגוני הנוער וגם בפגישה שקיימתי אתם כדי להיכנס קצת לעומק הדברים ולהבין את הבעיות השונות.

עמרם מצנע: למדנו מהר מאוד שמערכת החינוך, עם כל הפתיחות שלה, עדיין לא מקום בטוח כפי שצריך להיות בטוח לנוער גאה, לנוער אחר, נערים ונערות.

עמרם מצנע: לכן חשבנו שראוי לקיים דיון, לשמוע, להשמיע, קצת להבין ולהמליץ כמובן למשרד החינוך כיצד להתמודד עם הנושא.

עמרם מצנע: יש כאן לוח דוברים שהציע ארגון הנוער הגאה.

עמרם מצנע: אנחנו ניתן לחברי הכנסת לומר את דבריהם ולאחר מכן נלך לפי הסדר עליו המליץ ארגון איגי.

עמרם מצנע: הדיון שלנו יימשך עד לקראת 12:00.

דב חנין: תודה רבה אדוני היושב ראש.

דב חנין: אני מברך על קיום הדיון הזה ואני רוצה להביע קודם כל הערכה ל-איגי על הפעילות, על העבודה וגם על היוזמה של הדיון הזה.

דב חנין: תודה לכם.

דב חנין: אנחנו נשמע כאן את הדברים.

דב חנין: קראתי את המסמך שאתם הכנתם לקראת הדיון הזה ובאמת יש הרבה מאוד שאלות ונושאים שצריכים להטריד אותנו ולהעסיק אותנו, אבל אני דווקא רוצה להתחיל באיזושהי אמירה אופטימית.

דב חנין: קרתה מהפכה גדולה והיא קרתה כאן בוועדה הזאת, אדוני יושב ראש הוועדה, אצלך בוועדה, כאשר עבר החוק שאוסר אפליה מטעמי נטייה מינית וזהות מגדרית במערכת החינוך.

דב חנין: החוק הזה הוא מעשה חקיקה מאוד חשוב ורוחבי ועם כל החשיבות והמשמעות הגדולה שלו, אני חושב שבהחלט יש הבנה שזאת מהפכה שהתרחשה במערכת אבל המהפכה הזאת עדיין לא חלחלה לכל החוליות של המערכת, עד לרמה של מנהל בית הספר והמורה בכיתה.

דב חנין: זה שאנחנו כאן מחוקקים והחוק באמת מרחיק לכת, משמעותי ואפילו דרמטי, זה חשוב אבל זה לא יעזור אם הדבר הזה לא יחלחל במערכת עד למטה.

דב חנין: לכן אני חושב שאחד הדברים שאנחנו צריכים לצאת אתו, אני מקווה, מהדיון הזה הוא בקריאה למערכת החינוך להתחיל לבצע תהליכי הפנמה מסודרים של השינוי הגדול שנעשה בחקיקה, המשמעות שלהם ומה זה אומר ברמת בית הספר, ברמת מנהל בית הספר, ברמת המורה, ברמת ההתנהלות של המערכת החינוכית בשטח.

דב חנין: אני חושב שהדבר הזה הוא חיוני לדחוף אותו ולקדם אותו במלוא העוצמה.

דב חנין: אני שב ומברך על הדיון.

דב חנין: אני לא רוצה לדבר על הנייר כי בוודאי ידברו פה אנשים שהכינו אותו ויסקרו אותו בצורה יותר מלאה.

דב חנין: אני רק רוצה להתנצל בפניכם על שאני במהלך הדין אצטרך לצאת לטובת דיונים בוועדות אחרות אבל אני אנסה לחזור לכאן לאחר מכן.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה גם ל-איגי וגם לחברי ארגון האגודה על הדיון ולך אדוני היושב ראש.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה רק לחדד ואולי להוסיף לדבריו של דב.

יחיאל חיליק בר: יש חוק, החוק הזה בפועל, אם נבחן אותו, בשטח לא מיושם.

יחיאל חיליק בר: זאת התחלה של מהפכה אבל הבסטיליה עוד לא נכבשה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להוסיף למה שאמרת על היישום של המורה, על ההטמעה וכולי, את הקטע של התלמיד.

יחיאל חיליק בר: הרי בבתי הספר היום יש גם כך גזענות, הסתה, אלימות לא קטנה בכל תחום כאשר ילדים סובלים מזה.

יחיאל חיליק בר: הילדים הם עם שלפעמים הוא עם מורכב ומשני ילדיי אני מכיר את זה מקרוב.

יחיאל חיליק בר: תאר לך נוער להט"בי שמגיע ומעבר לכל התירוצים שמחפשים כדי להתעמר ילד ברעהו, הוא גם שייך לקהילה הזאת.

יחיאל חיליק בר: אחד הדברים שאנחנו חייבים להבטיח בוועדה הזאת, זה שהחוק נאכף.

יחיאל חיליק בר: אנחנו צריכים לראות איזה כלים אנחנו נותנים למנהלי בתי הספר ולמורים כדי לאכוף את החוק.

יחיאל חיליק בר: שנית, להטמיע אותו, כמו שאמרת, מהרמה של המורה והמנהל ועד הרמה של התלמיד.

יחיאל חיליק בר: אנחנו יודעים שאחוז האובדנות בקרב נוער להט"ב הוא יותר גדול ומסיבות אולי מובנות בין היתר של לחץ חברתי, הסתה , חוסר מודעות ודברים אחרים, ולכן אנחנו צריכים איכשהו להבטיח כלים בוועדה הזאת, או לבקש או לדרוש ממשרד החינוך, שבאמת תיעשה סדרת חינוך, כמו שהיינו אומרים בצבא ומצנע מכיר את זה יותר, לכל הדרגים, לכל דרגי הפיקוד במערכת החינוך, מהממונים דרך המורים ועד התלמידים.

יחיאל חיליק בר: זאת כדי שהמודעות של כל תלמיד ותלמידה לדעת מה זה נוער להט"ב וזה שהוא בן אדם רגיל ונורמלי כמו כולם, ושנית, לאלה שלא מבינים את זה, לדאוג שאלה שאמונים עליהם יבינו זאת.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שזה המסר אתו אנחנו צריכים לצאת מכאן כדי שהחוק הזה שהוא מצוין – ואני מודה למצנע על תחילתה של המהפכה הזאת – אכן ייושם בשטח ולא יהיה כמו הרבה חוקים אחרים שלא אוכפים אותם.

רות קלדרון: אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת וכל המכובדים שהגיעו.

רות קלדרון: אני באמת מרגישה את השינוי, אפילו אני בעצמי עת אני בכנסת דרך איגי התחנכתי.

רות קלדרון: אנחנו יודעים בעיקר לעשות חקיקה וכמובן התא הגאה ב-יש עתיד לימד אותי שיש תאים גאים במפלגות ושהם עושים עבודה מאוד מאוד חשובה על כל חברי הכנסת.

רות קלדרון: אני מרגישה שיש עוד דבר שהוא לא חקיקה אבל אני רואה אותו מחברים, ילדים שנמצאים במערכת החינוך ובקהילה.

רות קלדרון: יש בדידות מאוד גדולה.

רות קלדרון: גם אם החוק הזה ייושם ולא יפלו אותם באופן רשמי, הבדידות בכיתה עדיין קיימת ובמקרים שאני מכירה, אני רואה צורך גדול מאוד בהסברה ובמקומות אליהם ילדים יכולים לבוא ולהיות עם אנשים שמבינים אותם ופשוט לבלות בצורה שמעניינת אותם לבלות עם אנשים שבא להם לבלות אתם.

רות קלדרון: אני מלווה בחור שהוא כבר מסיים צבא והוא עדיין לא יודע לאן ללכת.

רות קלדרון: בזכות התא הגאה ב-יש עתיד למדתי שיש מקום ללכת אליו אבל זה גיל שמועדונים לא מתאימים, הם מפחידים ובמסיבות הרגילות הוא מעין ברווזון מכוער שלא מבין שהוא ברבור.

רות קלדרון: אני לא יודעת מי יכול להרים את הכפפה הזאת אבל קיומם של מקומות, גם חברתיים, צריכים להיות מפורסמים בבתי הספר או שאנשים יהיו מוזמנים אליהם וזה כמובן יכול להיות כל ילד וילדה לא צורך להחליט החלטה סופית על זהות כדי להכיר את העולם הזה כעולם לגיטימי, מעניין ותרבותית מאוד עשיר של החברה הישראלית.

רות קלדרון: תודה.

רות קלדרון: אני מצפה לשמוע מכם.

עמרם מצנע: הצטרפו אלינו חברי הכנסת מיכל בירן וניצן הורוביץ.

עמרם מצנע: אתם רוצים לומר משהו?

ניצן הורוביץ: קודם כל, תודה לך עמרם על הדיון ולארגונים ששותפים.

ניצן הורוביץ: אנחנו עוסקים בעניין הזה כמה שנים והגענו למסקנה שנקודת התורפה או המקום הנכון ביותר להתמקד בו מבחינת המאבק שלנו כקהילה הוא נושא החינוך בבתי הספר.

ניצן הורוביץ: הנתון הבסיסי הוא שרוב רובה של מערכת החינוך – ואני לא מדבר על המערכת הערבית או החרדית – סגורה בפני ארגוני הקהילה.

ניצן הורוביץ: סגורה וזה אמור לגבי בתי הספר חילוניים רגילים במרכז.

ניצן הורוביץ: היום רוב בני הנוער בישראל פשוט לא נחשפים דרך מערכת החינוך, לא רק למפגשים עם נציגי קהילה אלא גם לתכנים בסיסיים ביותר, מה שאחר כך מוביל בעינינו לתוצאות קשות.

ניצן הורוביץ: קודם כל, הדוחות האלה על מפלס האלימות ואפילו הלימות פיזית כלפי בני נוער להט"בים ואחר כך גם נתונים אפילו עוד יותר קשים, תופעות של אובדנות בקרב בני נוער באחוזים גבוהים יותר מאשר באוכלוסייה הכללית, דברים שאנחנו לא יכולים להשלים אתם.

ניצן הורוביץ: לכן, בצד המאבק לחקיקה שוויונית, לזכויות ולתקציבים, הסיפור הזה של החינוך הוא בעינינו סיפור קריטי.

ניצן הורוביץ: לכן הדיון הזה מאוד חשוב ואני מודה עליו.

ניצן הורוביץ: אני חייב התנצלות.

ניצן הורוביץ: במקביל יש דיונים עם ראש השב"כ ואחרי הפיגוע שהיה, אני חייב לדלג בין לבין.

ניצן הורוביץ: תודה לך ותודה לארגונים שבאו.

ניצן הורוביץ: בעיני זה לא צריך להיות חד פעמי אלא זה חלק ממאבק נמשך כי אם יש משהו שצריך לשנות קודם כל בסדר עדיפות עלין, זאת הגישה של מערכת החינוך לקהילה שלנו.

עמרם מצנע: אנחנו נעבור עכשיו לסדר הדוברים.

עמרם מצנע: אני מבקש לדבר בתמציתיות כי אנחנו רוצים לתת גם לאנשים אחרים שהם לא בסדר הדוברים להביע את דעתם.

עמרם מצנע: רותם בן דוד ועדי ברקו.

עמרם מצנע: סיפור אישי קצר מזווית המבט שלכם כנערים ונערות.

<עדי ברקו: אני עדי ברקו, בן 16, חניך ב-איגי, לומד בכיתה י' וטרנסג'נדר.

<עדי ברקו: כמוני במערכת יש עשרות והאתגרים שאני ועוד אותם אנשים מתמודדים אתם הם יום יומיים והם בצורה מגוחכת.

<עדי ברקו: תארו לכם איך זה לבקש אישור ללכת לשירותים של המגדר בו אתם מזוהים, שלא לדבר על תחושת ביטחון אישי כשהולכים לשם או שידונו בשאלה איך לפנות אליכם, היא או הוא.

<עדי ברקו: תארו לעצמכם שכל שאלה בנושא של הזהות שלכם תהפוך לשאלה חוקית כמו לדוגמה ידיד מהקבוצה הטרנסג'נדרית שסיפר לי שהמנהלת אסרה על הצוות לפנות אליו בלשון זכר בטענה של הטעיית הציבור.

<עדי ברקו: אני מאמין שחסר מענה לאוכלוסייה הטרנסג'

<עדי ברקו: נדרית הצעירה משום שאף פעם לא הכירו בנו כדבר קיים.

<עדי ברקו: לא תמצאו חוזר מנכ"ל ולא נהלים למקרים כמוני.

<עדי ברקו: יותר מזה, סביר להניח שכאשר אבוא למורה הממוצעת ואספר לה על המצב שלי, התגובה הראשונית תהיה: מה?

<עדי ברקו: כחניך טרנסג'נדר ב-איגי למדתי שהזהות שלי משנה ושאני היחיד שמחליט עליה.

<עדי ברקו: למדתי שכאדם יש לי את הזכות לשנות ובנוסף, ומבחינתי זה הדבר החשוב ביותר, אני הרבה יותר מנטייה מגדרית.

<עדי ברקו: כתלמיד טרנסג'נדר במערכת החינוך הבנתי בעיקר שנעשתה לי טובה בכך שמכירים במי שאני ואיך שאני רוצה להיתפס בחברה הבית ספרית.

<רותם בן דוד: אני רותם בן דוד, חניכה ב-איגי, בת 17, בכיתה י"ב ובי-סקסואלית.

<רותם בן דוד: בבית הספר שלי יש מורים והורים גאים מחוץ לארון ועדיין במשך החטיבה והתיכון, עת עלו בי תהיות לגבי עצמי, הרגשתי שזה דבר רחוק מדי להשגה ושאי אפשר להתלבט.

<רותם בן דוד: זה או שאני גאה או שאני שייכת לחברה הרגילה.

<רותם בן דוד: הבנתי ברגע שאצא מן הארון או אתלבט בגלוי, הסיטואציה החברתית שלי תשתנה.

<רותם בן דוד: פתאום בי-סקסואלית יהפוך לחלק בלתי נפרד ממה שעולה לראש עת מזכירים או רואים אותי.

<רותם בן דוד: אהפוך לשגרירה התורנית של הקהילה ואוטרד בשאלות כלליות על הקהילה או אף אישיות על עצמי במצב שבעצם נכפה עלי.

<רותם בן דוד: לשמחתי הרבה הגיעו לבית הספר שלי מ-חושן אבל הייתה תחושה של שימור של השוני.

<רותם בן דוד: לא היה צריך להראות לנו שיש דבר כזה הומו, ידענו מה זה, אבל זה נתפס כדבר חיצוני ולא מחובר אלינו בתוך בית הספר.

<עדי ברקו: בכל בתי הספר שיעורי חינוך מיני התרכזו במיניות ובשינויים הפיזיים ולאו דווקא בנושאים שחשוב לשים אליהם לב כמו מגדר, נטייה מינית, יחסי כוחות בין המגדרים והמינים.

<עדי ברקו: השינויים הפיזיים יעצרו באיזשהו שלב אבל המושגים החברתיים יחיו אתנו לעוד שנים רבות.

<רותם בן דוד: אפילו בבתי ספר כמו שלי, דמוקרטיים, בהם המודעות גבוהה יחסית, יש הרגשה דיכוטומית שמבדילה באופן חד משמעי אותי ועוד הומו מהשכבה שלי משאר חברינו לספסל הלימודים.

<רותם בן דוד: עדיין אנחנו השגרירים.

<רותם בן דוד: אני מוצאת שזה בגלל חוסר הקישור שנעשה בין אותם תכנים נוסח אקטיביזם חברתי והחינוך המיני בבית הספר.

<רותם בן דוד: הלהט"ב הוא משהו מוכר אבל לא באמת קשור אלינו.

<רותם בן דוד: כלומר, החברה הסטרייטית.

<רותם בן דוד: כמובן השימוש במילה הומו ונגזרותיה כקללה פחות ניכר, אבל עדיין קיים.

<רותם בן דוד: להרגשתי הרצאה כמו של חושן שמועברת בצורה חד פעמית כהרצאה של שעה, זה לא הפתרון לכל.

<רותם בן דוד: יש להגיע למצב שבכל בית ספר ידעו מיהו להט"ב בצורה שתפגיש את התלמידים עם הנושא בשיח מתמשך שיאפשר לדבר על המורכבויות והקשיים ולפתור אותם ביחד.

<רותם בן דוד: היעדר דיבור על מגדר ומיניות בשיעורי חינוך מיני מביא למצב שלהט"בים וגם מתלבטים במיניותם ובמגדרם לא יודעים כיצד להתמודד עם עצמם ולפעמים לא יודעים שההרגשה שלהם אמיתית וקיימת.

<רותם בן דוד: לסיום.

<רותם בן דוד: משבר זהות שהוא חסר מענה יגרום לתסכול, לדיכאון ובמקרים קיצוניים גם לאובדנות, דברים שהרבה מהחברים הלהט"בים שלנו עברו.

<רותם בן דוד: צריך שנושא כל כך גדול זה, מיניות, יהיה דבר שבשגרה, שהמיניות של הטרוסקסואלים והמיניות של להט"בים כאחד תהיה לגיטימית ומדוברת.

<רותם בן דוד: תודה רבה.

דב חנין: אדוני, משפט אחד.

דב חנין: בהמשך לדברים שלך, נורא חשוב להדגיש שהחוק שאנחנו העברנו כאן שאוסר על אפליה מדבר על איסור אפליה מטעמי נטייה מינית או זהות מגדרית.

דב חנין: אני חושב שזאת החקיקה המתקדמת ביותר מבחינת ההגדרה שקיימת בכלל והיא חלה על מערכת החינוך.

דב חנין: אותן שאלות שאתם מדברים עליהן, הן שאלות שיש עליהן היום, לפחות ברמת החוק, תשובה ברורה.

דב חנין: התשובה הזאת צריכה להיתרגם למציאות, אבל ברמת החוק יש תשובה.

דב חנין: אסור להפלות מטעמי נטייה מינית או זהות מגדרית.

עמרם מצנע: החוק חדש ואנחנו מכירים את זה שחוק נותן איזשהו בסיס, איזשהו כיוון אבל אכיפה שלו היא מאוד מועטה.

עמרם מצנע: הבעיה העיקרית היא מודעות, הסברה, תודעה וכל הדברים האלה ולשם כך גם התכנסנו כאן היום.

עמרם מצנע: משה גרדוס, מנהל בית ספר אנקורי, ראשון לציון.

<משה גרדוס: בוקר טוב.

<משה גרדוס: אני חייב לומר שאני כמנהל מרגיש קצת לא בנוח עת אני שומע את רותם ועדי.

<משה גרדוס: תחושת אי נוחות מהכובע של מנהל אבל בכל זאת אני רוצה להביא את זה מהזווית שלי.

<משה גרדוס: אני מנהל תיכון אנקורי בראשון לציון ואת היזמות החינוכית של רשת אנקורי, רשת חינוך של שבעה בתי ספר אינטרניים ברחבי הארץ.

עמרם מצנע: תסביר לנו מה מהות ההרגשה הלא נוחה.

<משה גרדוס: כי אני קצת נבוך בשמם.

<משה גרדוס: אם למנהלת יש קושי לקרוא לה היא או הוא, זאת שאלה שטעונה בדיקה.

<משה גרדוס: הדיאלוג שלנו עם איגי ועם חושן בשנים האחרונות נגזר מהחזון הערכי שלנו ששם ערך קבלת האחר הוא מקדמת דנא.

<משה גרדוס: בעבר שיתפנו פעולה עם חושן ובשנים האחרונות יותר ויותר עם איגי.

<משה גרדוס: אני מאוד מתחבר למה שרותם אמרה.

<משה גרדוס: יש לי המון הערכה למה שעושים עם חושן, אבל הרצאה חד פעמית, הבנו מהר מאוד שלהתמקד רק בהרצאה או לתת מענה פרטני לילד הומוסקסואל או לסבית או טרנסג'נדר או ילד שמתלבט, זה לא נכון לתת את המענה לילד.

<משה גרדוס: אנחנו צריכים לעבוד באופן מערכתי על הסביבה.

<משה גרדוס: זה לא נכון לראות בתלמיד המתלבט או הלא מתלבט כזירה מרכזית אלא בחברת התלמידים, בחברת השווים כזירה המרכזית בה צריך לעשות את השינוי.

<משה גרדוס: כחלק מהעניין הזה שיתפנו פעולה עם עופר, ערן, מנדי ו-איגי ופיתחנו תכנית עבודה דרך מקצוע האזרחות.

<משה גרדוס: הבנו שלא מספיק רק לתקוף את זה מההיבט של חינוך ערכי, חינוך חברתי, מה שנקרא לזה, אלא צריך לבוא בהפוכה, בצורה חכמה ולחשוב מחוץ לקופסה.

<משה גרדוס: לקחנו את נושא האזרחות ופיתחנו מודל.

<משה גרדוס: במקצוע האזרחות ניגשים לשתי בחינות.

<משה גרדוס: למעשה מגישים מטלת ביצוע וניגשים לבחינת בגרות באזרחות.

<משה גרדוס: ביקשנו שמדריכים של איגי שעברו הכשרה קצרה בנושא אזרחות מגיעים לכיתות, מלמדים יחד עם המורה שלנו אזרחות תוך התייחסות לזכויות האזרחיות והחברתיות של הקהילה הלה"טבית.

<משה גרדוס: זה מחייב את כולם.

<משה גרדוס: גם את מי שהוא סטרייט כי כפי שאמרתי, התפיסה היא מערכתית.

<משה גרדוס: חלק ניכר ממטלות הביצוע שעליהם הם מקבלים ציונים בבגרות הוא בנושאים של להט"בים.

<משה גרדוס: כלומר, ההישג המרכזי הוא שתלמידים שהם סטרייטים עושים עבודות על הורות, על פונדקאות, על נישואין חד מיניים וכולי.

<משה גרדוס: כלומר, לקחנו נושא שהוא לכאורה נוכס – מלשון לנכס - על ידי המערכת הבלתי פורמלית ואמרנו שזה פה על השולחן ועל זה אתם מקבלים גם ציון.

<משה גרדוס: כאשר הם הולכים לראיין, לדבר ויש שאלות עמדות, אותם ילדים המשתייכים לקהילה ההומו-לסבית מרגישים הכי בבית.

<משה גרדוס: כאשר אחד המדריכים דיבר עם תלמידים, הוא אמר לו: קבלת השונה, קבלת השונה ואז קם תלמיד ואמר לו: אני חייב להגיד לך שזאת בעיה שלך שהוא שונה כי אני לא רואה שום דבר שונה.

<משה גרדוס: כלומר, הצלחנו בהבניה החברתית הזאת להחריג את המושג הומו או לסבית ושונה.

<משה גרדוס: אני מודה ומתוודה שזה בטריטוריה של רשת אנקורי, של בתי הספר שלנו, ומי שמוביל את הפרויקט זה עופר שיושב לצדי והוא מנהל אותו בבית הספר כמובן יחד עם חבר'ה מ-איגי אתם אנחנו הולכים יד ביד.

<משה גרדוס: התוצאה היא יצירת תשתית נורמטיבית מכילה ומקבלת.

<משה גרדוס: מוזר או לא מוזר, אחוז הילדים ההומוסקסואלים או הלסביות בבית ספרנו הוא יחסית גבוה בהשוואה לבתי ספר אחרים במערכת החינוך.

<משה גרדוס: אני חושב שזה תוצר של האקלים החברתי.

עמרם מצנע: מה הביא אותך כמנהל בית ספר לקחת בנושא הזה כיוון, לקחת אחריות, מה שלא עושים רוב מנהלי בתי הספר בארץ?

<משה גרדוס: אני אענה אבל אני אוסיף עוד משפט לפני כן.

<משה גרדוס: כשעופר מ-איגי מתקשר אלי ואומר לי שהוא רוצה שאני אתקשר למנהלת בית ספר מסוים ושאומר לה שזה בסדר ושהם יישארו בחיים – הוא לא אומר לי את זה כך, אלא בצורה יותר יפה – אני מתקשר והדבר הראשון שאני אומר לה זה שהיא רק תרוויח מזה.

<משה גרדוס: כשהיא שומעת את זה ממני, כנראה זה משהו שהוא יותר מרגיע כי זה מנהל למנהלת.

<משה גרדוס: מה הביא אותי?

<משה גרדוס: הבנו שאי אפשר לעבוד רק אל מול ילד והקושי שלו.

<משה גרדוס: פתרתי לו את הקושי ועזרתי לו להרגיש בשלום עם הסביבה, אבל במה עבדתי על הסביבה?

עמרם מצנע: את זה הבנתי, אבל למה זה אצלך?

<משה גרדוס: כי יש לנו ברשת לא מעט מורים שהם שייכים לקהילה הלהט"בית.

<משה גרדוס: מבחינתנו זה לא סיפור.

<משה גרדוס: כשהבנו שבסביבה הרחבה יותר זה כן סיפור, אמרנו שאנחנו את הערך הזה צריכים להטמיע יותר, להטמיע הרבה יותר ולהשריש אותו.

<משה גרדוס: זה כאילו הכי טבעי.

<משה גרדוס: אנחנו עוסקים בסיפור הזה עם חושן כבר לפני עשר שנים ועם איגי בשנים האחרונות הרבה יותר.

עמרם מצנע: תודה לך.

עמרם מצנע: אייל בן עמי, יועץ חינוכי, חוקר פעיל בקהילה הלהט"בית.

<אייל בן עמי: אכן כן.

<אייל בן עמי: אם תרצה, אני אתייחס למשהו ספציפי, ואם לא, אתייחס למחקר בתחום.

<אייל בן עמי: המחקר בתחום החוויה הבית ספרית של להט"בים בישראל החל ב-2004.

<אייל בן עמי: סקרי אח"מ – אקלים חינוכי מיטבי – בבתי ספר מטעם איגי, מטעם פורום המחקר של ארגון הנוער הגאה.

<אייל בן עמי: אנחנו מדברים בסך הכול על שלושה מחקרים חשובים ביותר כי לפני כן לא היו נתונים.

<אייל בן עמי: גם לא היו כל כך הרבה קבוצות צמיחה כמו שיש היום וללא ספק צריך להרחיב ולחזק אותם.

<אייל בן עמי: זה שווה ערך לחיזוק החוסן הנפשי של תלמידים להט"בים עם יותר משאבי תמיכה.

<אייל בן עמי: אנחנו מדברים על מחקר חלוץ של איגי ב-2004, כל ארבע שנים מאז, ב-2008 וב-2012 אז התקיים המחקר האחרון.

<אייל בן עמי: המחקרים האלה נערכים גם במדינות מערביות אחרות.

<אייל בן עמי: אנחנו מדברים על שיעורי הומופוביה גבוהים.

<אייל בן עמי: אם אתם רוצים נתונים לגבי האחוזים, אני יודע שאוהבים מספרים, אז לגבי הסקר האחרון, 2012, השתתפו במדגם 372 משתתפים בגילי 12 עד 18 המגדירים את עצמם להט"בים, מתלבטים ועוד תוויות.

<אייל בן עמי: בדרך כלל זאת הגדרה עצמית כי זה רק מגביל ותוחם את המיניות של האדם, מה שקצת מסבך את החוקרים, אבל ראוי להתייחס אליו.

<אייל בן עמי: אחד מכל ארבעה תלמידים הוטרד מינית בבית הספר בשל נטייתו המינית וכאחד מכל עשרה תלמידים חווה תקיפה פיזית בשל נטייתו המינית.

<אייל בן עמי: נמצא כי 84 אחוזים דיווחו על אלימות מילולית, ביטויי גנאי הומופובים בתדירות גבוהה וגבוהה מאוד בבית ספרם.

<אייל בן עמי: 52 אחוזים חוו על בשרם – לפני כן דיברתי על שומעים את זה בבית הספר כל הזמן, שזה לא פחות מטריד תלמידים שמתחבטים בזהותם המינית, שרוצים אולי לפנות, אבל זאת האווירה העוינת בבית הספר - למעלה ממחצית חוו על בשרם הטרדות מילוליות על רקע נטייתם המינית.

<אייל בן עמי: כשאני אומר מילוליות זאת באמת פגיעה נפשית בתלמיד.

<אייל בן עמי: תלמיד שהוא בשלב של התפתחות הזהות המינית שלו, האקספלורציה, מי אני ומה אני, ואומרים לו בעצם מי אתה או מי שאולי תהיה.

<אייל בן עמי: גם הוא עצמו לא בהכרח יודע בגיל הזה, לפעמים יש התלבטויות שהן לגיטימיות.

<אייל בן עמי: אם הוא יודע, הוא אכן יודע וזה בסדר.

<אייל בן עמי: זה המסר שמוטמע בו.

<אייל בן עמי: דיברנו על מה משפיע על האובדנות והיא בעיקר תוצר של מבנים חברתיים וסוציאליזציה להתנהגות הומופובית.

<אייל בן עמי: אגב, הלחץ החברתי נמצא במחקרים להתנהגויות אגרסיביות הומופביות, על רקע הומופוביה.

<אייל בן עמי: כשאני אומר הומופוביה, זה כולל הומסקסואליות, בי-סקסואלים, טרנסג'נדרים, אקווירים, מתלבטים וכולי.

<אייל בן עמי: הלחץ החברתי גובר בטווח של גילי 11 עד 14.

<אייל בן עמי: אלה מחקרים עדכניים מארצות הברית.

<אייל בן עמי: שוב, אצלנו המחקר בתחום הספציפי הזה של החוויה הבית ספרית הוא מצומצם יחסית.

<אייל בן עמי: אנחנו מדברים על גילי 11 עד 14 ורק מגיל 14 אנחנו מדברים על תהליכים שהם פסיכולוגיים, אינדיבידואציה, לאט לאט המתבגר מגבש את הדעה שלו ופחות יכול להתמודד ולהתנגד ללחץ חברתי ולמעשה בריונות נגד תלמיד או תלמידה, אגב, לאו דווקא להט"ב למרות שהם נתפסים כלהט"בים וזה מספיק.

<אייל בן עמי: מספיק שההתנהגות – זה נקרא נון קונפרומיזם מגדרי או ביטויי מגדר – לא אופיינית לסכמות מאוד נוקשות של מי הוא גבר ומי היא אישה.

<אייל בן עמי: אני יכול לספר על החוויה האישית שלי אבל לא יהיה זמן.

<אייל בן עמי: מספיק שאני ילד או נער נשי או לא גברי דיו, אפשר לחבוט בי.

<אייל בן עמי: אני למעשה בכלל לא ידעתי שאני הומו בגיל 8 א או 9 אבל זה מה ששמעתי ללא הרף, ולא בכדי.

<אייל בן עמי: זה היה מכוון אלי תמיד, מכוון כלפי.

<אייל בן עמי: אני ממשיך לגבי הפגיעה עצמה.

<אייל בן עמי: 78 אחוזים, זאת אומרת הרוב, מהתלמידים דיווחו כי הערות הומופוביות פוגעות בהם רגשית ומטרידות אותם.

<אייל בן עמי: זאת אומרת, זה כן מטריד.

<אייל בן עמי: ללא ספק יש לזה אפקט שלילי על הרווחה הנפשית.

<אייל בן עמי: 47 אחוזים דיווחו כי מורים בוחרים לא להגיב, ואני בכוונה אומר בוחרים לא להגיב כי הם יכולים גם לבחור להגיב.

<אייל בן עמי: זאת בחירה להגיב או לא.

<אייל בן עמי: הם בוחרים לא להגיב להערות הומופוביות של תלמידים.

<אייל בן עמי: 42 אחוזים דיווחו כי תלמידים אחרים בוחרים לא להתערב ולא להגיב.

<אייל בן עמי: זאת אומרת, אנחנו צריכים גם לגייס תלמידים אחרים.

<אייל בן עמי: על כן כולנו מאוד ממליצים על תכנית ניר שידברו עליה אחר כך בהרחבה כי היא ברמה של גורמי חוסן בתוך בית הספר, כמו שדיבר מנהל אנקורי, ולא רק בחינוך הלא פורמלי.

<אייל בן עמי: זאת אומרת, משאבי תמיכה שהם נגישים, שהם זמינים, שהם משמעותיים.

<אייל בן עמי: הגורם המשמעותי ביותר, הספרות הענפה הוכיחה, בגיל ההתבגרות, קבוצת השווים.

<אייל בן עמי: נכון שדמות בוגרת משמעותית כמו מורה פתוחה וקשובה יכולה בהחלט להפחית הומופוביה ואמורה לתת מענה מקצועי.

<אייל בן עמי: אין לנו נתונים לגבי הקומפטנטיות של יועצות חינוכיות בישראל באשר למענה תואם והולם צרכים לתלמידים להט"בים.

<אייל בן עמי: אין לנו שום מחקר לגבי זה בישראל.

<אייל בן עמי: יש מחקר אחד חלוץ שהייתי מעורב בו עם נתונים מאוד ראשוניים של רצון לעזור וחוסר ידע.

<אייל בן עמי: אני אמנם גולש אבל הכול קשור אחד בשני כך שקשה לנתק בין הדברים.

<אייל בן עמי: זה לגבי הנתונים.

<אייל בן עמי: מה שכן, מגמה אחת חיובית ונהיה קצת אופטימיים.

<אייל בן עמי: יש עליית מה בשיעור התלמידים שכן מוכנים והיו פונים ליועצת או לפסיכולוגית - אגב, משאבים לכאורה זמינים ותואמי צרכים בבית הספר – אבל האחוזים היו נמוכים בשנת 2004 ועכשיו הם הגיעו ל-18 אחוזים.

<אייל בן עמי: אני חושב שבשנת 2004 אלה היו ארבעה אחוזים והם הגיעו ל-18 אחוזים שהסכימו לשוחח עם היועצת או הפסיכולוגית.

<אייל בן עמי: זאת אומרת, עדיין זאת לא הכתובת המקצועית או הכתובת הראשונה אליה הם פונים ובעיני לא בכדי.

<אייל בן עמי: אני מכיר את העשייה של שפ"י במשרד החינוך, של השירות הפסיכולוגי הייעוצי.

<אייל בן עמי: הם עושים עבודה מקצועית ביותר, מתמדת, יש לה השפעה.

<אייל בן עמי: אנחנו עובדים בכמה חזיתות.

<אייל בן עמי: אני לא מייתר את החשיבות של העבודה הזאת.

<אייל בן עמי: דיברנו קודם על הטמעה של החוק.

<אייל בן עמי: אגב, באורח החיים של בית הספר, בהוויה הקיומית של בית הספר, למנהל יש יותר ויותר סמכויות והפיקוח נוטה לתת יד חופשית למנהל כמי שנמצא בבית הספר ומכיר את התרבות הבית-ספרית יותר טוב מהמפקחת שחולשת על כל כך הרבה בתי ספר.

<אייל בן עמי: אז כן, יש השתלמויות ליועצות אבל פרחי ייעוץ – אני הייתי פרח ייעוץ, למדתי לתואר שני בייעוץ - לא דובר כלל על עבודה עם להט"בים.

<אייל בן עמי: סיימנו את התואר השני בייעוץ, נכנסנו לבתי הספר כיועצים, לא יודעים דבר וחצי דבר ולא יודעים האם זה בכלל בהגדרת התפקיד שלנו.

<אייל בן עמי: זה שיש לאחר מכן השתלמויות, יופי ואני מברך על כך, אבל זה שפרחי הוראה ופרחי ייעוץ במהלך ההכשרה שלהם, החיוורות המקצועית, לא יודעים דבר על חלק גדול מהתלמידים שלהם, לפחות עשרה אחוזים, זה חמור וזה בעייתי ביותר.

<אייל בן עמי: זה שונה למשל מארצות הברית, למרות שזאת לא החלטה שלנו אלא החלטה של המועצה להשכלה גבוהה וראשי המגמות לייעוץ שלצערי לא קיבלתי כל מענה מהם.

<אייל בן עמי: זאת החלטה של המועצה להשכלה גבוהה לאשר תארים ולדאוג לתכנים רלוונטיים וראויים שנותנים מענה גם לתלמידים שלנו.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בל אגם, מדריכת קבוצה לנערות טרנסג'נדריות.

<בל אגם: אני מדריכה קבוצת טרנסג'נדריות וגם פוגשת מדי יום נוער גאה.

<בל אגם: התחושה שלי היא שנערים ונערות שמגיעים ל-איגי הם מגיעים כל הזמן אחרי הלימודים במצוקה מאוד קשה.

<בל אגם: בבתי הספר יש המון אלימות כלפי טרנסג'נדרים, כלפי כל הלהט"בים.

<בל אגם: אני יכולה לספר סיפור אישי שלי.

<בל אגם: אני לא סיימתי 12 שנות לימוד למרות שהייתי תלמידה חרוצה ויש לי אינטליגנציה ללמוד ולהתקדם, אבל החברה בבתי הספר, ההתנהגות, האלימות ושמות הגנאי שחוויתי גרמו לי לנשור ולא להצליח להתקדם כביכול בחיים שלי ולעשות בגרויות כמו שצריך, בגלל מקרים כאלה.

<בל אגם: לא הכנתי נאום ואני לא אדבר הרבה.

<בל אגם: אני רק אומר שאני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב שבבתי הספר לא תהיה רק הסברה אלא זה יהפוך להיות משהו חינוכי, שלהיות שונה זה לא משהו חריג אלא להפך, להיות שונה זה משהו שהוא לאו דווקא חלש אלא אולי להיות שונה זה משהו חדש.

<בל אגם: להסתכל על השונות ממקום חיובי ולא ממקום שלילי.

<בל אגם: יכול להיות שלי היה מספיק חוזק נפשי להתמודד עם כל מה שעברתי, לקום ולהיות מי שאני היום, אבל המון נערים ונערות שאני פוגשת, אני רואה אותם עם נטיות אובדניות, עם חתכים בידיים, עם ראש מושפל למטה.

<בל אגם: אני מקווה שזה משהו שעם הזמן יוכל להשתנות.

<בל אגם: אני חושבתש הדיון הזה הוא מאוד חשוב ואני שמחה שהוא מתקיים.

עמרם מצנע: את מדריכה של נערות.

עמרם מצנע: באיזה מסגרת?

עמרם מצנע: במסגרת של איזה ארגון?

עמרם מצנע: ההדרכה שאת עושה לנערות, באיזה מסגרת היא?

<בל אגם: ב-איגי.

<בל אגם: אני מדריכה ב-איגי ושם פעמים רבות אני פוגשת נערים ונערות והסיפורים מאוד קשים.

<בל אגם: יש הרבה סיפורים.

עמרם מצנע: יוצא לך גם להיפגש עם מנהלים או צוותי בתי ספר כדי להכניס אותם למודעות הזאת?

<בל אגם: עדיין לא.

<בל אגם: קודם כל, אני חדשה.

<בל אגם: רק בחודשים האחרונים נכנסתי ל-איגי.

<בל אגם: אני אשמח לפגוש אותם.

<בל אגם: אני יכולה להגיד שבימים הקרובים אני הולכת לפגוש למשל אימא של נערה טרנסג'נדרית שלא מקבלת אותה ודווקא לספר לה מהצד ממנו אני באה.

<בל אגם: אני באתי מאימא וממשפחה שמאוד מקבלת אותי.

<בל אגם: אני עברתי את השינוי המגדרי שלי בתוך הבית ולא מחוץ לבית.

<בל אגם: לתת דוגמה גם להורים וגם לאימהות ואבות כמה חשובה הקבלה של ילד שונה וכמה זה יכול להשפיע על החיים שלו.

<בל אגם: גם זה חלק מאוד חשוב שאני רוצה שיקרא ב-איגי, בלי שום קשר לדיון הזה.

<בל אגם: אני פוגשת הרבה נערים ונערות יום יום עם נטיות אובדניות מאוד קשות, בגלל היחס החברתי אליהם ובמיוחד בבתי הספר.

עמרם מצנע: חברת הכנסת מיכל בירן.

מיכל בירן: תודה לך על קיום הדיון.

מיכל בירן: כל הכבוד לעוסקים במלאכה.

מיכל בירן: אין ספק שמי שמכיר את המצב לפני עשר שנים, המצב היום הרבה יותר טוב אבל יש כל כך הרבה עוד לאן להגיע וזה יכול לקרות רק אם אנשים כמוכם ימשיכו להתיש את המערכת ולוודא שזה נכנס לכל פינה.

מיכל בירן: אנחנו עלולים להתקבע על מצב של מובלעות, כך שיהיו כמה מקומות בהם זה כמעט לא יורגש, שמורות טבע במרכז הארץ, והשינוי הזה לא יצליח להגיע לכל הפינות בארץ.

מיכל בירן: אין לי ספק שנערים ונערות שעוברים שינויים כאלה בפריפריה, מצבם אפילו קשה יותר.

מיכל בירן: גם כשהעולם יהיה מושלם וכולם ידעו, עדיין זה יהיה קשה לכל מי שיעבור את זה ואת זה חשוב לזכור.

מיכל בירן: באמת כל הכבוד לכל העוסקים במלאכה.

מיכל בירן: הערה אחת שאני כן רוצה להעיר.

מיכל בירן: בסופו של דבר אי אפשר להפריד את זה מהמצב הכללי ויש כאן יחס דו-סטרי.

מיכל בירן: כשיש שלושים אלף בני נוער שעושים לייק בפייסבוק לסלפי נקמה, אני חושבת שאין שום סיכוי שאדם כזה יהיה סובלני לחברו ללימודים בעל נטיות מיניות אחרות.

מיכל בירן: אבל כאן יש גם פוטנציאל.

מיכל בירן: אני חושבת שאדם ובני נוער שיהיו חלק ממרחב בית ספרי כזה שיש בו דיאלוג על קבלת השונה, אני חושבת שיש בזה פוטנציאל גדול לסובלנות גם לשאר ההיבטים בחברה כי בסופו של דבר גם ה-סלפי נקמה וגם ההתעמרות בבני נוער להט"בים, הכול נובע מדמוניזציה של אדם אחר וזה שאתה פשוט לא מצליח לראות אותו כאדם על כל המכלול עם כל הרגשות שלו.

מיכל בירן: אני אומרת שאני חושבת שאתם עושים פעילות מופלאה בתחום שלכם ואני גם מקווה שהפעילות הזאת תאפשר לטפל בהגדלת הסובלנות גם כלפי אחרים בקטגוריות אחרות.

עמרם מצנע: אני מאוד מסכים עם מיכל שהעיסוק שלנו בנושא הוא חשוב גם כחלק מהמאבק בכלל בתופעות של גזענות, שנאה ושנאת האחר וכל הדברים שאנחנו עוברים בחברה הישראלית בצורה כל כך אינטנסיבית.

עמרם מצנע: אין ספק שזאת חזית מאוד מאוד חשובה ולא משנה מה הם החלקים בפאזל הזה שכל פעם מרגישים את עצמם כמובן מודרים על ידי החברה.

רות קלדרון: אני רוצה לומר שתהליכים תרבותיים, אי אפשר לחוקק מלמעלה.

רות קלדרון: התהליך של פתיחות, הבנה ולהפסיק לפחד כל אחד מהזהות של עצמו, ולכן אם מישהו מזכיר לו את זה, זה יקרה.

רות קלדרון: אני רוצה להגיד שאתם עושים את המהפכה הזאת.

רות קלדרון: זה שלא רואים את התוצאות מיד, זה כמו במהפכה הפמיניסטית וכמו בכל מהפכה כאשר בהתחלה המהפכנים עצמם לא מובנים והם חוטפים הרבה אלימות.

רות קלדרון: אני רוצה להגיד תודה והערכה מצדנו כנציגי ציבור.

רות קלדרון: אם אתם לא הייתם פורצים את הדרך – וזה ממש מעשה גבורה יום יומי לעמוד שם – אנחנו לא היינו יכולים אחר כך לחוקק.

רות קלדרון: אפשר כמו ב"נסיך הקטן" לומר לשמש לשקוע רק בערב אבל אי אפשר לחוקק דבר שלא קורה.

רות קלדרון: אני חושבת שאתם ממש עושים את זה ואני באמת מאוד מעריכה את זה.

<עדי ברקו: תוכלי להסביר מה הפתרון שאת מציעה במקום חקיקה?

<עדי ברקו: לא הבנתי.

רות קלדרון: אנחנו מנסים להעביר ברית זוגיות.

רות קלדרון: הרבה מהאנשים כאן רוצים שתהיה ברית זוגיות, זוגיות שווה גם לכל בן אדם.

רות קלדרון: זה לא עובר כי העמיתים שלנו בכנסת כל כך מאוימים משינוי דמות המשפחה ולכן הם תקועים.

רות קלדרון: אי אפשר להכריח חקיקה, וגם אם הייתה חקיקה, החקיקה לא יכולה ליצור תרבות ולהגיד לאנשים תהיו יותר סובלניים או ליהדות יש הרבה פנים וכולי.

רות קלדרון: אי אפשר לדחוף מלמעלה.

רות קלדרון: זה יכול לקרות על ידי אנשים כמוכם שמייצרים את השינוי והארגונים שמייצגים את השינויים מלמטה, אולי אנחנו יכולים להגיד למשרד החינוך - לתת עוד עוצמה למה שאתה אומר – שחושן ילמד את זה ולעשות עבודה חברתית ולחנך את המנהלים.

רות קלדרון: העבודה הזאת מלמטה יכולה אחר כך להיות מלווה בחקיקה מלמעלה.

עמרם מצנע: אני חושב שמה שהתכוונה לומר חברת הכנסת קלדרון הוא שחקיקה היא לא חזות הכול.

עמרם מצנע: זה לא שאין ערך או אין טעם בחקיקה.

רות קלדרון: תודה רבה אדוני היושב ראש.

רות קלדרון: אני מצטרפת לעמדה הזאת כי היא יותר אופטימית.

רות קלדרון: כן.

רות קלדרון: בדרך כלל אפשר לחוקק אחרי שדבר קורה.

<מנדי מיכאלי: אני רוצה להודות, חבר הכנסת מצנע, על השותפות במהלך הזה והבאת הנושא החשוב הזה לדיון בוועדה.

<מנדי מיכאלי: בהמשך למה שאמרת, היינו רוצים לנסות לתרגם את המונחים של אכיפת החוק לחינוך כי אנחנו אנשי חינוך ואנחנו מדברים כאן על פעולות של משרד החינוך.

<מנדי מיכאלי: בהקשר הזה אני יכולה לספר שלפני חודש פתחנו שנה ב-איגי ואנחנו פוגשות בנוסף לסיפורים ששמענו כאן הרבה סיפורים מאוד מורכבים ואפילו יותר מורכבים מהסיפורים שהוצגו כאן.

<מנדי מיכאלי: אני חושב שזה קורה מהסיבה הפשוטה שבני נוער שנמצאים במציאות חיים שהיא יותר מורכבת, במצוקה יום יומית, חווים אלימות ספר, גם יותר קשה להיות האדם הזה שעומד בפרונט, משגרר על הקהילה, מגיע לכנסת.

<מנדי מיכאלי: לדוגמה, יש כתבה שיצאה הבוקר ב"הארץ" על נערה בת 15 שכבר חודשיים לא נמצאת במסגרת לימודית בגלל אי קבלה של השונות המגדרית שלה.

<מנדי מיכאלי: אלה דברים שאנחנו פוגשים כל הזמן.

<מנדי מיכאלי: חשוב לנו להבהיר שזה המצב ופחות אסי עזר ואורנה בנאי שרואים בטלוויזיה ורואים תמונה מאוד ורודה, אבל זה לא מה שקורה בשטח עם הנוער שלנו.

<מנדי מיכאלי: הייתי רוצה לומר שיש עבודה ומאמצים של שפ"י יחד עם חושן ואנחנו מאוד מעריכים את מה שהם עושים אבל אני מרגישה שבמבחן המציאות היום יומי – שוב, אני פוגשת את הנוער – זה לא מספיק.

<מנדי מיכאלי: יש איזשהו צורך בעשייה מידית שתתחיל להשפיע עכשיו על מה שקורה ברמה היום יומית והחוויות של בני הנוער בבית הספר שהן מאוד קשות.

<מנדי מיכאלי: אני מכירה לא מעט נערות ונערים שלא רוצים ללכת לבית הספר בגלל האלימות שמחכה להם שם.

<מנדי מיכאלי: אנחנו היינו רוצים, בנוסף לעבודה של שפ"י, לעשות חיבור גם למזכירות הפדגוגית כדי לעשות מהלך שהוא יותר רחב ומנכיח את התוכן הזה.

<מנדי מיכאלי: אגב, כשאני מדברת על התוכן הזה, אני לא מדברת רק על נטייה מינית.

<מנדי מיכאלי: בעיני שיח שמדבר על מגדר, על זהות מגדרית, יחסי כוחות בחברה, הוא רלוונטי לכל אדם בעולם וביקום, הטרוסקסואל או להט"ב.

<מנדי מיכאלי: אני מכירה לא מעט אנשים שהם הטרוסקסואליים אבל כמו שחברי כאן אמר, לא עונים לתבנית המגדרית, גבר נשי, שלא רוצה לשחק כדורגל בשיעור ספורט או מישהי כמוני שהמחנכת שלה קראה להורים כדי לדבר על זה שאני לא מספיק נשית ומשהו לא בסדר אתי, שאני לא משחקת עם הבנות אלא אני משחקת כדורגל.

<מנדי מיכאלי: אלה דברים קורים ואלה גם דברים שהם רלוונטיים ללא קשר לנטייה המינית.

<מנדי מיכאלי: זאת צורת ההסתכלות היום של מערכת החינוך ואם מערכת החינוך החליטה על נושא שמדבר על האחר הוא אני, כולנו אחרים.

<מנדי מיכאלי: לא רק בבית הספר אנקורי שונים.

<מנדי מיכאלי: כולנו שונים בכל מקום ויש צורך להתייחס לזה ולא להתייחס אלינו כתבנית אליה אנחנו צריכים להצליח להיכנס גם אם היא לא מתאימה לי.

<מנדי מיכאלי: הייתי מבקשת מהוועדה, בשם איגי, להמליץ למשרד החינוך על איזשהו אישור תקציבי להנעה של תהליך שהוא תהליך ארוך ומתמשך.

<מנדי מיכאלי: היינו רוצים לעשות שילוב.

<מנדי מיכאלי: יש לכם כאן בנייר העמדה הסבר גם על תכנית ניר וגם על העשייה של חושן.

<מנדי מיכאלי: היינו רוצים לייצר מסגרת של תכנית תהליכית ארוכת טווח בשיתוף של שני הארגונים עם המקצועיות אתה אנחנו מגיעים לשיח על התוכן הזה ולהכניס את זה לבתי הספר דרך המזכירות הפדגוגית.

<מנדי מיכאלי: אפשר לתגמל מנהלים על זה.

<מנדי מיכאלי: אני יודעת שיש ביזור ואנחנו מתקדמים יותר לכיוון הזה, אבל יש דרכים לגרום למנהלים לשתף יותר פעולה ולהבין את החשיבות של הכנסת התוכן הזה.

<מנדי מיכאלי: בנוסף היינו מבקשים שזה לא יהיה הדיון האחרון בוועדה אלא ניפגש בעוד חצי שנה כדי לבדוק שאכן יש התקדמות בנושאים האלה ובדברים שנאמרו.

<מנדי מיכאלי: לסיכום הייתי רוצה לציין שהנתון הזה של כמעט חמישים אחוזים מהמורים בוחרים לא להגיב לאמירות הומופוביות, לאלימות הומופובית ברחבי בית הספר, אני באיזשהו מקום מבינה את זה.

<מנדי מיכאלי: רוב המורות והמורים מובכים מהנושא הזה.

<מנדי מיכאלי: הם לא יודעים איך לגשת אליו.

<מנדי מיכאלי: הם לא יודעים איך לקיים את השיח והם לא יודעים איך להתמודד.

<מנדי מיכאלי: כאן אנחנו נכנסים.

<מנדי מיכאלי: אנחנו כאן ואנחנו יכולים לעזור.

<מנדי מיכאלי: אנחנו מכירים את השיח, יש לנו כלים והיינו רוצים לעשות תכנית שגם נותנת מענה מידי לנוער בתוך המרחב הבית ספרי ובמקביל נותנת הכשרה תהליכית ארוכת טווח, לא חד פעמית בהשתלמות אחת כי זה לא מספיק רק להציף את השיח ואז ללכת ולתת לאנשים להתמודד לבד אלא צריך להיות שם בשיח, לדבר על המורכבויות, להעלות את הקשיים, לדבר על הדברים הקשים ולפתור אותם ביחד כדי שבסופו של דבר בעוד כמה שנים קדימה המורים יוכלו להחזיר אליהם את השיח הזה ולהתמודד עם הנושא בצורה טובה ותהיה לגיטימית בתוך המרחב הבית ספר.

<מנדי מיכאלי: מתוך זה שהיום יש המון אוטונומיה למנהלים בבתי הספר, אני חושבת שזאת הדרך היחידה לעשות את זה, גם לתת מענה מידי לנוער שחווה אלימות וגם לעשות תהליך עם סגלי החינוך.

רות קלדרון: מכיוון שאני נציגת יש עתיד שהיא המפלגה של שר החינוך, אני אשמח לעזור ולהעביר את המסרים אליו ואל המזכירות הפדגוגית.

רות קלדרון: בבקשה תהיו אתי בקשר.

<מנדי מיכאלי: נפלא.

רות קלדרון: אני בטוחה שהם רוצים לעזור.

<מנדי מיכאלי: תודה רבה.

עמרם מצנע: ענת רצון הגיעה?

<ענת רצון: כן.

<ענת רצון: אני כאן.

עמרם מצנע: נורה גרינברג, יועצת ומלווה נוער להט"ב.

<נורה גרינברג: שלום לכולם.

<נורה גרינברג: אני עוסקת בייעוץ ותמיכה בסוגיות זהות מגדר ומטפלת באנשים שעוברים תהליכי התמודדות מגדרית ומלווה אותם במהלך תהליכי השינוי.

<נורה גרינברג: אני גם מטפלת במשפחות שלהם.

<נורה גרינברג: כיום אני עושה את עבודתי במסגרת של קליניקה פרטית ובעבר הנחיתי במשך תשע שנים – ייסדתי והנחיתי – את הקבוצה הראשונה לתמיכה בנוער טרנסג'נדר במסגרת איגי.

<נורה גרינברג: היום אני גם מנחה קבוצת תמיכה להורים של אנשים טרנסג'נדרים במסגרת ארגון תהילה, הורים להומואים, לסביות, בי-סקסואלים וטרנסג'נדרים.

<נורה גרינברג: דרך אגב, ההורים – חבל שלא נמצאים כאן נציגי ארגון תהילה – הם חלק חשוב מאוד בכל המערך הזה.

<נורה גרינברג: במסגרת העבודה שלי, אני פיתחתי מודל של התערבות בית ספרית עבור האנשים שמטופלים על ידי, כאלה שעוברים שינוי מגדרי במסגרת של בית הספר.

<נורה גרינברג: לפני שאני אומר כמה מלים על העבודה הזאת, על המודל הזה, אני רוצה להתייחס, כמו שכבר נאמר, למדור החינוך וחברה של עיתון "הארץ", שמחר יצא במהדורה המודפסת באשר למקרה של תלמידה טרנסג'נדרית שהייתה צריכה להתחיל לימודים בכיתה י', יושבת בבית כי בית הספר בו היא למדה עד השנה שעברה מסרב לקבל אותה.

<נורה גרינברג: אני חייבת להגיד שבכל השנים שאני מטפלת בנושאים האלה, בממשק בין הקהילה הטרנסג'נדרית לבין מערכת החינוך, זאת הפרשה החמורה והקשה ביותר שאני נתקלתי בה והיא חמורה שבעתיים לא רק בגלל העמדה של בית הספר והדרך בה נעשו הדברים אלא בגלל שיש כאן יחס של הבנה ושיתוף פעולה ותמיכה טוטלית של הרשות המקומית, של אגף החינוך או מחלקת החינוך של הרשות המקומית.

עמרם מצנע: איזה רשות מקומית זאת?

<נורה גרינברג: אני מנועה מלתת פרטים.

עמרם מצנע: אני שואל לגבי הרשות.

<נורה גרינברג: היא נמצאת ליד חוף הסלע.

עמרם מצנע: בת ים.

עמרם מצנע: אני אמרתי.

<נורה גרינברג: אתה אמרת.

עמרם מצנע: זה בית ספר ממלכתי דתי או ממלכתי רגיל?

<נורה גרינברג: זה בית ספר ממלכתי רגיל.

<נורה גרינברג: יש פה פרשה מתמשכת.

<נורה גרינברג: אני לא אכנס לפרטים שלה.

<נורה גרינברג: אני חושבת ששיתוף הפעולה מצד האנשים היא חמורה.

עמרם מצנע: את יודעת מי מחזיקת תיק החינוך בעיר הזאת?

עמרם מצנע: את יודעת מי זאת?

<נורה גרינברג: לא.

עמרם מצנע: קוראים לה גברת פירון.

<נורה גרינברג: אגב, שר החינוך מעורב בנושא ומודע לנושא.

<נורה גרינברג: הייתה פניה אליו של חברת הכנסת תמר זנדברג.

עמרם מצנע: שידבר עם אימא שלו.

<נורה גרינברג: אני חושבת ששר החינוך יכול וצריך להסתדר בלי אימא שלו.

עמרם מצנע: אנחנו לא יכולים להסתדר בלי אימהות.

<נורה גרינברג: יכול להיות.

<נורה גרינברג: אנחנו נפגשנו אתמול עם גורם בכיר בעירייה שלא היה מעורב עד עכשיו.

<נורה גרינברג: יתכן שמסתמן פתרון.

<נורה גרינברג: הפרשה הספציפית הזאת בסופו של דבר תגיע לפתרון למרות שהנזק שנגרם לתלמידה שיושבת כבר שלושה חודשים בבית באפס מעש, יהיה קשה לתקן אותו.

<נורה גרינברג: בפרשה הזאת באים לידי ביטוי כל האלמנטים שהוזכרו כאן.

<נורה גרינברג: כלומר, חוסר הבנה, חוסר ידע, הבורות, החשדנות, הפחד מלהתמודד עם הערעור המגדרי, האטימות, השטחיות, הבריחה מן הנושא.

<נורה גרינברג: במסגרת העבודה שאני עושה, אני נכנסת לבית הספר לקראת יציאה של תלמיד טרנסג'נדר כלפי חוץ, לקראת השינוי הרשמי, ואני עובדת עם כל הצוות הבית ספרי על מנת להכין אותם, ראשית, לתת להם כלים תיאורטיים ופרקטיים להתמודד עם המצבים, עם הדילמות, עם האינטראקציות שמתרחשות במקרים האלה ועובדת בצמוד עם המחנך או המחנכת ועם גורמים אחרים, אם יש צורך בכך.

<נורה גרינברג: אני עושה זאת במהלך השבועות הראשונים כדי להתמודד עם המצבים שנוצרים ולענות על השאלות שמתעוררות.

<נורה גרינברג: מדברים הרבה על הסברה, על חינוך ועל העמקת הידע.

<נורה גרינברג: שני דברים אנחנו צריכים להבין.

<נורה גרינברג: החברה משתנה והיא משתנה הרבה יותר מהר ממערכת החינוך.

<נורה גרינברג: כתוצאה מזה נוצר נתק, ממש נתק, בין אוכלוסיית התלמידים לבין מה שיודעים המורים על העולם של הילדים.

<נורה גרינברג: לנתק הזה יש תוצאות לגבי נוער להט"בי.

<נורה גרינברג: הדבר השני הוא שאנחנו לא צריכים לדבר ברמה של שיעורים או ברמה של נושאי לימוד או אפילו לא ברמה של מערכי לימוד.

<נורה גרינברג: אנחנו צריכים ליצור שיח חדש בו שונות מינית ומגדרית וערעור מגדרי הם חלק של השיח הלגיטימי הרגיל ולא איזשהו נושא שמביאים אותו כדי לדבר עליו.

<נורה גרינברג: כמו שמדברים על מיניות הטרוסקסואלית בלי לתת את הדעת שזאת מיניות הטרוסקסואלית, כך צריך לדבר על מיניות ועל מגדר שהוא לא תואם את הדגם הזה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: יהלי בן עמי.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני מנכ"לית חושן.

<יהלי בן עמי וייטנברג: חושן, חינוך ושינוי, מרכז חינוך והסברה של קהילת הלהט"ב.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אנחנו פועלים כבר עשר שנים כאשר העשייה העיקרית היא הכשרת להט"בים, מנחים מקצועיים שמעבירים סיפור אישי, כדוגמה הסיפור הזה המקסים בתוך בתי ספר, ואחר כך מנהלים דיון מעמיק ופתוח והכשרת צוותי חינוך.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רוצה להגיד בהקשר לדברים שנאמרו כאן שעשר שנות פעילות עם שלושים אלף אנשים אליהם אנחנו מגיעים בשנה, הצליחו להוכיח גם מחקרית את יעילות הפעילות בחושן, אפילו שזאת פעילות נקודתית, אבל אנחנו נמצאים כאן ביחד, ארבעת הארגונים העיקריים, בקהילה.

עמרם מצנע: מי זה הארגון הרביעי?

<יהלי בן עמי וייטנברג: מעברים שמיד יסביר את עצמו.

<יהלי בן עמי וייטנברג: הגשנו גם את ההצעה, איגי וחושן, מתוך אמונה שכל אחד מאתנו עושה עבודה מצוינת בחלקו אבל ברגע שאנחנו נשלב את המקצועיות של כולנו, נצליח להציע הצעה שהיא מתכללת ותוביל את השינוי בצורה מערכתית.

<יהלי בן עמי וייטנברג: כרגע מה שקורה זה שיש הרבה ידע במקום, אבל אנחנו רואים שזה לא מספיק.

<יהלי בן עמי וייטנברג: צריך לייצר איזשהו שינוי מערכתי וכל אחד כאן – בין אם זה מרכז של האגודה שיכול להציף את המידע של פגיעות אלימות מתוך השטח, בין אם זה אנחנו שעובדים בתוך מערכת החינוך יחד עם שפ"י ומיד אני אתייחס לזה, ובין אם זה איגי שעובדים בדרך שלהם, כולנו ביחד נוכל להציע הצעה שתהיה פרודוקטיבית ומערכתית כי המצב כרגע לא מספק.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רוצה להתייחס פחות לעבודה בבתי הספר למרות שאנחנו מקיימים 550 בשנה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רוצה להתייחס להכשרה של אנשי חינוך.

<יהלי בן עמי וייטנברג: מדי שנה, כבר כמה שנים טובות, אנחנו בשיתוף פעולה מצוין עם שפ"י ואנחנו עושים ימי עיון ליועצות באופן קבוע מדי שנה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אבל אני חייבת לציין שזה לא מספיק.

<יהלי בן עמי וייטנברג: בני הנוער לא פוגשים אך ורק את היועצות.

<יהלי בן עמי וייטנברג: היועצות לא יכולות להתמודד היום עם מנהל או מורה או מחנך שהוא להט"בופוב ובוחר בדרך זו או אחרת לא להתייחס לאיזושהי פגיעה, בנוסף לטפל באותו ילד ולטפל בבני הנוער שתוקפים את אותו הילד.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אי אפשר לשים את כל המשקל הזה על היועצת.

<יהלי בן עמי וייטנברג: יש כאן קבוצה מאוד גדולה של מורים מקצועיים ומחנכים שמעולם, באף שלב בהכשרה שלהם, לא עברו ולו יחידת תוכן אחת או קורס אקדמי אחד שמדבר על התמודדות או סוגיות או בירור עמדות בנושא של הקהילה הלהט"בית.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אנשים כאלה, הם אלה שנמצאים יום יום עם התלמידים בבית הספר, ואני מדברת על מורים בעל-יסודי ובמערכת החינוך היסודית ואפילו בגנים.

<יהלי בן עמי וייטנברג: הכול מתחיל משם.

<יהלי בן עמי וייטנברג: כאן אנחנו צריכים עזרה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: כאן צריכים את ההתערבות של מערכת החינוך.

<יהלי בן עמי וייטנברג: צריך לדרוש שבשלב ההכשרה ייכנסו התכנים ושהשתלמויות יהיו מוכרות כגמול השתלמות ויהיו שם את התכנים האלה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: כרגע ההתערבות היחידה והדרך היחידה להעביר את המידע הזה למורים היא בתי ספר שלוקחים אותנו לפעילות ומסכימים שגם נבוא לפני כן לפעילות הכנה בחדר מורים כאשר בדרך כלל מקציבים לזה שעה וחצי במקום שלוש שעות.

<יהלי בן עמי וייטנברג: ברגעים האלה, בשעה וחצי, כמות הדילמות, מורים שבאמת רוצים לעזור, אבל הם שואלים מה הם יעשו אם פונים אליהם ומה הם יעשו אם מישהו אומר הומו, האם להגיב או לא להגיב.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אז זה ממש מתחבר למה שאמר אייל שהמון מורים בוחרים לא להגיב כי אין להם את הכלים והם לא קיבלו אותם באף שלב.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אם ילד מתחבר למורה שלו למתמטיקה ולא ליועצת, הוא יספר למורה למתמטיקה מה הוא חווה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אם אותו מורה לא עבר מעולם חשיפה, לא שמע על זה, לא קיבל כלים להתמודד עם זה, לא בירר את העמדות שלו לגבי זה, אותו ילד פשוט נשאר לבד במערכת.

<יהלי בן עמי וייטנברג: זאת הצעה שהיא מאוד קריטית וחשוב לי לשים אותה על השולחן.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני רק אציין שבאמת השותפות עם שפ"י היא שותפות הדוקה ורבת שנים.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני חושבת שגם שפ"י כשותף משמעותי יחד עם השירות הפדגוגי או כל מי שיכול לקחת בזה חלק, ברגע שאנחנו נשב ביחד כארגוני קהילה בעלי ניסיון מקצועי וכמקור ידע כמו האגודה, יחד עם האנשים ממערכת החינוך, אנחנו נוכל לייצר כאן איזושהי הצעה מערכתית שכל מה שנשאר זה להטמיע אותה בתוך מערכת החינוך לאט ובהתמדה.

עמרם מצנע: ההגעה שלכם לבתי הספר, זה ממערכת שיווק שלכם או מפניות של בתי ספר אליכם?

<יהלי בן עמי וייטנברג: היום אנחנו נמצאים במקום שיש אלינו הרבה פניות, אבל הדרך כמובן התחילה בקושי רב.

<יהלי בן עמי וייטנברג: בנוסף, לצד הפניות, למשל החזון של חושן לשנתיים האחרונות הוא להיכנס לפריפריה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני יכולה להגיד לך שיש מקרים קשים מאוד שאני צריכה להגיע לפגישות עם ראש עיר או לפגישות עם מנהל מחלקת נוער ושם הוא זורק לי הערות: הבאת ילדים?

<יהלי בן עמי וייטנברג: העולם השתגע?

<יהלי בן עמי וייטנברג: טוב, ראש העיר הכריח להכניס אתכם, אז תעשו משהו, קיבלנו מכתבי התאבדות של נערים שאמרו להם הומו ולסבית, אז תעשו משהו.

<יהלי בן עמי וייטנברג: תגובות קשות בתוך המערכת.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני אומרת שכך מדבר מנהל אגף חינוך.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אספר לך סיפור.

<יהלי בן עמי וייטנברג: הזמינו אותנו לבית ספר אחרי שמעולם לא הכניסו אותנו לרשות הזאת, אחרי באמת הרבה מאוד תהליכים שעשינו יחס האגודה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני גם אומר את שם העיר, זאת אשדוד, עיר הולדתי שאני מאוד לא גאה בה כיום לאור המצב הזה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: כבר הזמינו לבית ספר וזה בית ספר ששפ"י היו צריכים להתערב כי מנהל בית הספר או מורה - - -

עמרם מצנע: ראש אגף החינוך שם זה אריה מימון.

<יהלי בן עמי וייטנברג: זה האיש שאמר לי: איזה יופי, את מבינה ילדים?

<יהלי בן עמי וייטנברג: כל הבדיחות על הלה"טבופוביה שיכלו להיאמר, נאמרו שם.

עמרם מצנע: הוא היה ראש מחלקת החינוך בירוחם.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אני חושבת שיש לך הרבה עבודה לעשות עם הבן אדם היקר הזה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: בסופו של דבר, בית ספר אחד הסכים להזמין אותנו למרות שראש העיר הסכים לתת מצ'ינג וכולי ואריה ניסה לברוח מזה.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אותה מנהלת עזבה את בית הספר והוחלפה על ידי מנהל אחר ומזכירתו התקשרה לומר שיש דברים יותר חשובים והנושא ירד מסדר היום.

<יהלי בן עמי וייטנברג: זה בית ספר שמורה פגע שיטתית בתלמידה טרנסג'נדרית והייתה התערבות של שפ"י והמורה הזה פוטר.

<יהלי בן עמי וייטנברג: אבל יש דברים יותר חשובים על סדר היום.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: עודד פריד.

עמרם מצנע: מנכ"ל האגודה.

<עודד פריד: שלום.

<עודד פריד: בוקר טוב.

<עודד פריד: תודה רבה על הדיון הזה.

<עודד פריד: האגודה - שהיא גוף הוותיק ביותר בקהילה ומייצג את הקהילה ושואף לקדם את שוויון הזכויות, את הרווחה והביטחון של חברי וחברות הקהילה – כמובן מברכת על הדיון הזה.

<עודד פריד: תודה אדוני היושב ראש על קיום הדיון וכל הכבוד ל-איגי שיזמו את הדיון הזה יחד אתכם.

<עודד פריד: בפתח הדברים אומר שאנחנו צריכים לזכור שכאשר אנחנו מדברים על דאגה לרווחתם וביטחונם של בנות הקהילה ובני הקהילה, אנחנו מדברים על שותפות מלאה ואחריות רבה של מערכת החינוך בכללותה, אבל סוגיית הנוער הלהט"בי היא לא רק על בני הנוער אלא היא מפתח לדאוג לכך שהחברה כולה תהיה בסופו של דבר מכילה ובטוחה, גם לבני הנוער שהיום הם נוער ומחר הם מבוגרים, וגם באמצעותם לחנך את ההורים.

<עודד פריד: זאת אומרת, זה מפתח להרבה מעבר לשאלה של איך אנחנו נוהגים כרגע עם נוער להט"בי שנמצא היום במערכת החינוך.

<עודד פריד: דיברו כאן חברי הכנסת, ואני לא ארחיב, על המגמה החיובית.

<עודד פריד: אני כן רוצה לציין את זה כי זה חשוב, זה נכון, זה טוב ואנחנו מברכים על כך.

<עודד פריד: גם התיקון לחוק זכויות התלמיד על איסור אפליה על רגע נטייה מינית וזהות מגדרית הוא מבורך בעינינו וגם משרד החינוך שהלך על נושא של האחר הוא אני שנועד להיאבק באלימות, הסתה וגזענות.

<עודד פריד: מבחינתנו שני הצעדים האלה כמובן מבורכים.

<עודד פריד: ההתייחסות היא באמת לשאלה עד כמה זה מחלחל לשטח ועד כמה אנחנו מצליחים לאכוף את החקיקה ועד כמה אנחנו מצליחים לבצע את השינוי שנדרש ברמה היום יומית.

<עודד פריד: בעניין הזה, צר לי אבל – אמרו כאן גם חבריי לארגונים הנוספים ואנשים שדיברו לפני ולכן אני לא אחזור על הדברים אלא רק אוסיף – יש נתונים מאוד מאוד מדאיגים על המצוקה של בני נוער מקהילת הלהט"ב.

<עודד פריד: אחוזי האובדנות מאוד מאוד גבוהים.

<עודד פריד: אנחנו מדברים על עשרים אחוזים בקרב קהילת הלהט"ב לעומת 3.5 אחוזים באוכלוסייה הכללית ויש לזה השלכות הרות גורל.

<עודד פריד: בהתמודדות עם העניין הזה חשוב להבין שנדרשת הכשרה למורים ולמורות, לאנשי מערכת החינוך, בכל מה שקשור לזיהוי וטיפול בסוגיית האובדנות בכלל ובפרט בקהילת הלהט"ב.

<עודד פריד: אנחנו לא יכולים לחכות שאותם בני נוער יבואו, יציגו ויפנו מתוכם אלא זאת צריכה להיות עשייה אקטיבית של אנשי החינוך שנמצאים אתם בקשר יום יומי כדי גם לזהות את הדברים הללו.

<עודד פריד: עוד בעניין הזה של הטיפול בנושא האובדנות.

<עודד פריד: אני חושב שמומלץ מאוד לספק לאותם תלמידים ותלמידות את המידע על מרכזי הסיוע והתמיכה הנפשית שכבר קיימים.

<עודד פריד: אנחנו נמצאים שם ויש כאן שורה של ארגונים שהציגו את פעילותם.

<עודד פריד: במסגרת האגודה יש לנו את מוקד "יש עם מי לדבר" שזה קו פתוח, מענה טלפוני ואינטרנטי ופורטל.

<עודד פריד: אנחנו יודעים לתת מענה עד רמה מסוימת.

<עודד פריד: הרבה מאוד פעמים אנחנו מפנים לאותם ארגונים אחרים בקהילה, בין אם זה איגי, בין אם זה חושן, קהילה שלצערנו לא נמצאים כאן ואני מסכים עם נורה שאמרה קודם לכן שהמשולש הזה של בית ספר, של הורים, מורים ותלמידים, ההורים לא נמצאים בדיון וחבל.

<עודד פריד: אנחנו יודעים להפנות גם לארגונים האלה ושיתוף הפעולה של כל הארגונים, זה מה שבסופו של דבר יכול לעזור להתמודד עם העניין הזה.

<עודד פריד: במסגרת האגודה יש לנו את מרכז ניר כץ שהזכירה יהלי והוא מהווה כתובת לדיווח על מקרה להט"בופוביה בכלל.

<עודד פריד: בדוח האחרון שלנו שהתפרסם באוגוסט 2014, אני יכול לדווח לכם שחמישה אחוזים מהמקרים הלהט"בופובים דווחו בסביבה בית ספרית.

<עודד פריד: חמישה אחוזים, זה נשמע מספר מאוד נמוך, אבל אני אוסיף ואומר שמדובר באחוז הגבוה ביותר לתקריות להט"בופוביות מכל מערכת ציבורית אחרת, לרבות משטרה וצה"ל.

<עודד פריד: זה אחוז מאוד גבוה.

<עודד פריד: גם ברמה המספרית האבסולוטית, מדובר במאות דיווחים וזה לא מספר זניח בכלל.

<עודד פריד: עוד בעניין הזה.

<עודד פריד: אני חושב שכדאי לנו לזכור שהרבה מאוד מההתקפות כלפי טרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות לא מדווחות בכלל ובהקשר הזה אני חוזר ואומר שנדרשת כאן פעילות אקטיבית, עשייה ויוזמה של מערכת החינוך כדי לאתר את הדברים האלה ולא רק לשבת, לחכות לקבל את הדיווחים ולקבל את הצורך ואז לתת מענה.

<עודד פריד: דיברו כאן מספיק על הכשרת הצוות החינוכי ואני לא אחזור על זה.

<עודד פריד: אני חושב שזה קריטי.

<עודד פריד: מבחינתנו, בהקשר למה שאמרה חברת הכנסת קלדרון קודם לכן לגבי השאלה האם השינוי מתבצע בשטח או רק ברמת החקיקה, אנחנו סבורים שיש כאן שילוב של שני הדברים.

<עודד פריד: האגודה נמצאת בשטח, עובדת, פעילה כבר ארבעים שנים.

<עודד פריד: השנה אנחנו מציינים ארבעים שנים לקיומה של האגודה.

<עודד פריד: כבר ארבעים שנים שאנחנו נמצאים בשטח ואנחנו מקדמים את השינוי הזה.

<עודד פריד: אנחנו שמחים לראות שיש צעדים שנעשים גם כאן בכנסת וגם בממשלה והמוסדות מתקדמים יחד אתנו, אבל אני לא חושב שאנחנו יכולים להפריד לחלוטין בין הדברים.

<עודד פריד: בסופו של דבר השינוי יגיע גם מתוך השטח, מתוך העשייה, מתוך הארגונים שיושבים כאן מסביב לשולחן, מתוך האגודה שעובדת כבר ארבעים שנים ומקדמת את הדברים האלה, אבל גם מהחקיקה ומהדמויות הציבוריות שיושבות בכנסת, בממשלה, במוקדי קבלת ההחלטות.

<עודד פריד: השילוב של שני הדברים ביחד, הוא זה שיעשה את השינוי.

<עודד פריד: אני אסכם ואומר שגם בנייר עמדה שהגשנו לחברי הכנסת ולוועדה יש מספר המלצות מאוד קונקרטיות, בראש ובראשונה באמת עניין של שיפור המודעות לאותם מוקדים שכבר קיימים כיום.

<עודד פריד: כלומר, יש מוקדי סיוע שקיימים היום גם במשרד החינוך אבל בני הנוער לא יודעים לפנות אליהם.

<עודד פריד: נושא של הכשרות בהתמודדות עם אובדנות והעמקה והרחבה של כל מה שקשור לתכניות הלימוד כדי באמת להפוך את הנושא הזה להרבה יותר נגיש בפני כולם ולבטל את השונות בהקשר הזה.

<עודד פריד: ברשותך, נשמח מאוד להמשיך לעבוד בשיתוף פעולה עם הוועדה ובוודאי עם כל הארגונים שנמצאים כאן מהקהילה כדי שהדיון הזה לא יסתיים כאן ועכשיו אלא יימשך וגם יביא תוצאות רצויות.

<עודד פריד: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אמילי.

<אמילי גרינצוויג: אני מייצגת את בית דרור שהוא הוסטל של עמותת אותות והוא מהווה חלק מהמענים שנותנת רשות חסות הנוער והוא מהווה קורת גג זמנית לנוער להט"בי שמכל מיני סיבות מצא את עצמו מחוץ לבית.

<אמילי גרינצוויג: מקרה אחד שהוא קצת יותר מוכר הוא המקרה שיש איזושהי הומופוביה מבית והבית לא מקבל את הנטייה המינית או את הזהות המגדרית של אותו ילד או אותה ילדה וכתוצאה ממערכת היחסים שם, הילד או הילדה נפלטים אל מחוץ לבית.

<אמילי גרינצוויג: במקרה כזה אנחנו עושים הרבה עבודה מול המשפחה בניסיון לגרום להם לאיזשהו איחוד כך שהם יוכלו לחזור הביתה ולטפל וללבן את הסוגיה הזאת בצורה קצת יותר מקבלת.

עמרם מצנע: כמה ילדים שוהים שם?

<אמילי גרינצוויג: היה מקום ל-12 ילדים ועברנו לבית חדש בו יש מקום ל-16 ילדים.

<אמילי גרינצוויג: אלה לא מספרים גדולים.

עמרם מצנע: בדרך כלל הבית מלא?

<אמילי גרינצוויג: יש תקופות שהוא מלא יותר ויש תקופות שהמספר פחות.

<אמילי גרינצוויג: הבית הזה מהווה איזשהו מענה ארצי.

<אמילי גרינצוויג: כלומר, זה הבית היחיד בארץ.

<אמילי גרינצוויג: הוא מרכז סביבו בעיקר את אזור המרכז כי הבית נמצא בתל אביב.

<אמילי גרינצוויג: המודעות אליו היא לא כל כך גדולה ברחבי הארץ וגם זה משהו שמאוד חשוב לנו להעלות.

<אמילי גרינצוויג: המקרה השני, מעבר לנוער שנתקל באיזושהי הומופוביה מבית, הוא סיטואציה בה אנשים נפלטים בגלל התייחסות בבית הספר.

<אמילי גרינצוויג: ההתייחסות הזאת שהיא ההומופוביה הבית ספרית, יש לה שני מובנים.

<אמילי גרינצוויג: האחד, מקרי האלימות עליו דיברו כאן קודם לכן ונתנו דוגמאות.

<אמילי גרינצוויג: זה מתחיל באלימות מילולית, והומו היא אחת הקללות הנפוצות ביותר בבתי הספר, וזה נגמר בתקיפות של אלימות פיזית ואלימות מינית, עד למקרה אונס, שמתרחשים ברחבי בית הספר.

<אמילי גרינצוויג: בתי הספר לא יודעים להתמודד עם אלימות בכלל ולא עם האלימות הזאת בפרט.

<אמילי גרינצוויג: דווקא כוועדת חינוך זה משהו עבורה.

<אמילי גרינצוויג: זה לא עניין של חקיקה אלא זה עניין של אכיפה וזה עניין של פיקוח והיכולת לתת לבית הספר איזה שהם כלים להתמודד עם האלימות הזאת וגם ללמד אותו להתמודד אתה.

<אמילי גרינצוויג: זה מתכתב עם הבעיה השנייה של מערכת החינוך והיא חוסר היכולת של מערכת החינוך בכלל להכיל את התופעה הזאת בתוכה.

<אמילי גרינצוויג: הם לא יודעים איך להתמודד עם בני נוער טרנסג'נדרים.

<אמילי גרינצוויג: נתנו כאן מספר דוגמאות ואנחנו יכולים להרחיב בהן.

<אמילי גרינצוויג: אני גם יכולה להגיד שמערכת החינוך היא המסגרת השנייה שיש לכל בן אדם.

<אמילי גרינצוויג: לבן אדם יש את הבית שלו שהוא המסגרת הראשונה שלו, ואם הוא לא מתקבל שם, יש לו את בית הספר שלו, ואם הוא לא מתקבל שם ונפלט הלאה, זה נגמר או בזה שהוא נמצא כרגע בבית, כמו הסיפור עליו סיפרה נורה קודם, וזה יכול להיגמר במקרים שמגיעים עלינו כאשר אנשים מדרדרים לזנות ולבעיות בריאותיות חמורות וכמובן לשיעורי ההתאבדות עליהם דיברו קודם לכן.

<אמילי גרינצוויג: מהבחינה הזאת אנחנו נתקלים במערכת החינוך בחוסר המודעות שלה וגם לפעמים לא רק שהיא לא הגורם המתווך בין המשפחה לבין הילד או בין הארגונים לילד אלא היא יכולה להיות גורם שמאוד מקשה.

<אמילי גרינצוויג: לא דיברנו באופן ספציפי אבל גם במערכת החינוך החרדית, שם יש לנו מצוקה קשה מאוד להיכנס אליה, אבל גם במערכת החינוך הממלכתי, אי אפשר להיכנס לשם ואי אפשר לדבר.

<אמילי גרינצוויג: בעצם הבאפר האחרון הזה של ילד לפני שהוא נפלט נעלם לגמרי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: ענת רצון.

<ענת רצון: אי אפשר שלא יהיה כאב בטן מכל מה שנאמר כאן.

<ענת רצון: אני באופן אישי ממש מרגישה את המועקה הזאת ככל שרבו הדוברים.

<ענת רצון: אני מייצגת כאן את משרד החינוך ואת שפ"י שהוזכר כאן על ידי הרבה דוברים.

<ענת רצון: שפ"י הוא השירות הפסיכולוגי הייעוצי שאחראי על ההכשרה של היועצים והפסיכולוגים במערכת החינוך.

<ענת רצון: אני מנהלת השנה את היחידה למיניות ומניעת פגיעה מינית בילדים ובני נוער.

<ענת רצון: היחידה שלנו מונה כשישים אנשים - חמישים יועצים ועשרה פסיכולוגים - שאחראים להיות בקשר באירועי חירום ובמניעה ובחינוך למיניות בריאה של כל היועצים והפסיכולוגים במערכת החינוך.

<ענת רצון: בית ספר הוא ראי של החברה.

<ענת רצון: אנחנו בראש וראשונה מתמודדים עם מבוגרים ואני מדברת על צוותים והורים שחלקם עם עמדות מאוד מטרידות.

<ענת רצון: אנחנו בעצמנו מורעלים לנושא.

<ענת רצון: ניסיתי תוך כדי השעה הזאת לראות אם אני יכולה למצוא מילה אחרת שתבטא את התחושה הפנימית שלנו, אבל אנחנו ממש מורעלים ולא מצאתי מילה שהיא מספיק מדגישה.

<ענת רצון: תפקידנו להרעיל גם את המערכת לחשיבות של העניין.

עמרם מצנע: להרעיל במובן החיובי.

<ענת רצון: כמובן.

<ענת רצון: אני אתייחס לדבריה של נורה לגבי הנתק בין המורים ועולמם לבין התלמידים.

<ענת רצון: הנתק הזה בין תחושה של המורים של היכן העולם שלהם והיכן העולם של התלמידים, הוא מביא לתחושה מאוד מסרסת לצוותים שהם לא יכולים לדבר מיניות עם תלמידים.

<ענת רצון: אני לא מדבר על דיבור על זהות מינית ונטייה מינית.

<ענת רצון: אנחנו עסוקים בכלל על דיבור על מיניות, על יחסי מין, על חיזור, על אהבה, על פרידה, על איידס, על פורנוגרפיה, התבגרות בעידן פורנוגרפי.

<ענת רצון: המבוגרים בבתי הספר - מהמפגשים שלנו - מרגישים לא כשירים כי אין להם אינסטגרם, אין להם ווטסאפ והם לא יכולים לדבר.

<ענת רצון: אנחנו עסוקים בחיזוק התחושה הזאת עליה מדברת נורה, שיש פער לחזק את תחושת המסוגלות הזאת.

<ענת רצון: אנחנו תמנון שצריך זרועות.

<ענת רצון: יועץ במערכת או פסיכולוג במערכת לא יכולים לעשות חינוך למיניות בריאה בעצמם לבד בתיכון שש-שנתי עם 1,500 תלמידים.

<ענת רצון: התפקיד שלנו הוא באמת להכשיר את הצוות לדיבור הזה.

<ענת רצון: אני לא מתכוונת לנחם אתכם ולומר שדיבור על יחסי מין מתי ועל הטרדות מיניות, הוא דיבור יותר שכיח.

<ענת רצון: אנחנו עסוקים בזה.

<ענת רצון: הפער הזה עליו דיברה נדמה לי חברת הכנסת רות קלדרון עת דיברה על התרגום של החוק וכי החוק הוא לא פתרון.

<ענת רצון: אני אומרת שגם בנושא של החוק להטרדה מינית או עכשיו החוק החדש למניעת הפצה, אנחנו עסוקים להעביר אותו לשטח כך שהחוק הוא מסר.

<ענת רצון: זאת אומרת, לא החוק לבד יעשה עבודה אלא העבודה היא עבודה חינוכית שלנו, עבודה של פרימה עדינה של חוטים בעמדות בלתי נסבלות.

<ענת רצון: עת דיבר חבר הכנסת ניצן הורוביץ על תל אביב ואחריו דיברה חברת הכנסת מיכל בירן על שמורת טבע, אני אומרת שגם שם אני לא רגועה.

<ענת רצון: דוגמה לסבר את האוזן.

<ענת רצון: בבית ספר במרכז תל אביב יכולה לפנות אלי יועצת ולומר לי שילדים שאלו מחנך בכיתה ו' אם הוא הומו.

<ענת רצון: חשבו כך.

<ענת רצון: הוא אמר שאכן כך הוא.

<ענת רצון: קול צעקה מההורים ואני מדברת על בית ספר במרכז תל אביב.

<ענת רצון: קול צעקה מההורים שרוצים לעשות אסיפת הורים.

<ענת רצון: אמרתי לה שאם תהיה אסיפת הורים על חייו הפרטיים של מורה, צריך לעשות על כל מחנכי ומורי בית הספר לגבי החיים הפרטיים שלהם ומה הרגלי היציאות שלהם וכולי.

<ענת רצון: זה סיבר לה אתה אוזן והיא אמרה תודה, נכון.

<ענת רצון: אני אומרת שאנחנו לא שקטים גם בשמורות טבע אלה.

<ענת רצון: כרגע יש מאתיים אלף שקלים באישור של ועדות הרכישות, מיזם משותף של חושן ושל המשרד, כדי באמת לתקצב הכשרות מיוחדות גם בפריפריות הגיאוגרפיות וגם בפריפריות החברתיות, אף שכמו שאמרתי לכם אנחנו לא שקטים בשום מקום.

<ענת רצון: אני רוצה להגיד שהמדריכים של היחידה שלנו שהם יועצים ופסיכולוגים הם מכל המגזרים.

<ענת רצון: תבינו שיושבים אצלנו מהמגזר החרדי, אנשים עם פאות, מהמגזר הערבי, מהמגזר הממלכתי-דתי והם שומעים.

<ענת רצון: מתוך ארבעה ימי יחידה יש לנו ארציים כל שנה, אנחנו מקדישים יום לנושא נטייה מינית וזהות מינית.

<ענת רצון: כמו שאמרתי קודם, יש שפע של נושאים שגם הם לא מדוברים מספיק.

<ענת רצון: בינואר יהיה לנו יום מיוחד.

<ענת רצון: מבחינתנו אלה השגרירים שלנו שיכולים לבוא לבתי הספר ולהרעיל את היועצים ואת הצוותים לעסוק בזה.

<ענת רצון: כמובן להזמין את חושן להיות שותפים לנו.

<ענת רצון: אני רוצה להתייחס לדבריו של אייל.

<ענת רצון: עבודת היועצת היא עבודה שקטה ומאחורי הקלעים.

<ענת רצון: דיברו כאן על נערה שיושבת בבית שלושה חודשים או חצי שנה, אבל זה לא משנה כמה זמן היא בבית כי דקה היא לא צריכה לשבת בבית ואנחנו צריכים לדעת על זה.

<ענת רצון: לכן הקשר בינינו הוא חשוב.

<ענת רצון: אסור לתת לדבר הזה להתרחש.

<ענת רצון: אני יכולה לדבר ממקור אישי כי אני במקצועי יועצת.

<ענת רצון: יכלה לנשור ילדה טרנסג'נדרית מתחת לידיים אבל אני יודעת שהיא טופלה היטב.

<ענת רצון: נכון שהתוצאה היא בסוף כזאת שהיא נשרה, היא לא הייתה פנויה ללמידה, היא הייתה עסוקה מאוד בתהליך המגדרי שהיא עוברת.

<ענת רצון: לכן, אם אני צריכה להסביר את מבחן התוצאה, נכון, נכשלתי במבחן התוצאה, היא לא החזיקה מעמד בבית הספר אבל אני יודעת שעשיתי עבודת קודש עם ההורים שלה, האבא נידה והאימא בכלל לא ידעה איפה היא נמצאת, וקישרתי אותה עם המרכז הגאה בגן מאיר ואני יודעת שהיא הלכה לשם באופן קבוע.

<ענת רצון: אני יודעת שהיא אמנם נשרה מהמערכת בטרם עת, דבר שחורה לי, אבל אני יודעת שהילדה הזאת עוברת תהליכים משמעותיים של חיזוק.

<ענת רצון: לכן אני חושבת שלפעמים לא תמיד ערים לעבודת היועצת שנעשית באמת בין ארבע קירות ומאחורי הקלעים.

<ענת רצון: עיקר מאוויינו הוא לצמצם את הפער - המטה, משרד החינוך והרעיונות שהולכים כאן - לאחרון התלמידים.

ניצן הורוביץ: למה אתם לא עושים את זה?

<ענת רצון: אנחנו עמלים.

<ענת רצון: אנחנו בהחלט עמלים.

<ענת רצון: יש לנו הכשרות.

ניצן הורוביץ: אני אישית נתקל במנהלים שהם מנהלים במערכת החינוך הממלכתית שמקבלים משכורת מכם והם מדברים אלי בצורה שהיא פשוט בושה וחרפה.

ניצן הורוביץ: אני לא מדבר על סתם אנשים ברחוב אלא על מנהלים ומנהלות.

ניצן הורוביץ: יש איזו סנקציה בעניין.

ניצן הורוביץ: אתם בכלל פועלים?

ניצן הורוביץ: הרי כל ההכשרות האלה, הן בכלל אופציונאליות והן לא בגדר חובה לא למורים ובטח לא לתלמידים.

ניצן הורוביץ: רוב בתי הספר סגורים ואתם לא מגיעים לרוב רובה של מערכת החינוך.

ניצן הורוביץ: אני פשוט לא מבין למה.

ניצן הורוביץ: צריך שאנשים יתאבדו?

ניצן הורוביץ: שתהיה אלימות?

ניצן הורוביץ: להזמין משטרה?

ניצן הורוביץ: איך לגרום לכם להבין את גודל העניין?

ניצן הורוביץ: זה לא אישי, אני בטוח שאת מעוניינת, אבל המערכת שלכם היא אטומה בצורה בלתי נסבלת.

<ענת רצון: כישורי חיים זאת תכנית חובה במערכת.

<ענת רצון: יש חוזר מנכ"ל וחובה להעביר כישורי חיים במערכת כאשר בחלק מתכנית כישורי חיים שנבנתה עם חושן, יש שיעורים בנושא הזה.

<ענת רצון: כדי שזה יגיע לאחרון התלמידים, המורים ומנהלים הומופוביים כאלה ייתנו לזה יד.

<ענת רצון: זאת אומרת, למנהל יש היום בניהול עצמי איזו אוטונומיה להתנהל ואנחנו מנסים לצמצם את הדבר הזה.

<ענת רצון: ההכשרות הן לא עניין של חובה.

<ענת רצון: השנה יש לנו מאתיים שעות הכשרה והנושא נכנס.

<ענת רצון: הוא בחסותנו והוא נכנס.

<ענת רצון: היועצות, כל יועצת שעברה הכשרה, היא הולכת בכוחות שיש לה ובמעמד הבית ספרי שלה ועושה הכול כדי לשכנע מנהל הומופוב.

<ענת רצון: הרב בני פרל מישיבת בר-אילן ברוטשילד בתל אביב יצא עם מאמר - - -

ניצן הורוביץ: את נתת דוגמה על בית הספר במרכז תל אביב שכאשר גילו שהמורה הומו, ההורים צעקו וכולי.

ניצן הורוביץ: מה המענה החינוכי שאתם כמערכת נותנים לעניין?

ניצן הורוביץ: האם באתם לשם ועשיתם איזו פגישה?

ניצן הורוביץ: ניסיתם להסביר?

ניצן הורוביץ: כינסתם את ההורים?

ניצן הורוביץ: הוצאתם איזו חוברת?

ניצן הורוביץ: משהו עשיתם?

ניצן הורוביץ: לא.

ניצן הורוביץ: כלום.

<ענת רצון: אבל זה לא נכון.

ניצן הורוביץ: מה לא נכון?

<ענת רצון: מה שתיארתי עכשיו זה את ההתערבות שלנו.

<ענת רצון: כינסנו את ההורים?

<ענת רצון: לא.

<ענת רצון: חשבנו שזה לא נכון לכנס את ההורים כי זאת חדירה לפרטיות שלו שהיא לא נכונה ולא ראויה כי אחרת אני אכנס הורים גם כשיגידו על מורה אחר.

<ענת רצון: אני חושבת שאנחנו מאותו צד.

<ענת רצון: התסכול שלך הוא גם התסכול שלנו.

<ענת רצון: הצמצום הזה של הפער או הפער שמתקיים בין קבוצת אנשים מעוניינת שאלה אנשי המקצוע, היועצים והפסיכולוגים לבין אחרון התלמידים, הוא פער מטריד מאוד.

<ענת רצון: הוא מטריד אותך כמו שהוא מטריד אותנו.

<ענת רצון: התחלתי להגיד שאם הרב בני פרל מישיבת בר אילן אומר מהי הומופוביה?

<ענת רצון: זה כמו שתהיו שבתופובים, באותה מידה.

<ענת רצון: כשאחד קם עם דבר כזה, הניצנים האלה, מבחינתנו אלה הצלחות גדולות והצלחות כבירות.

<ענת רצון: אגב, אנחנו יותר אקסטרים מחושן.

<ענת רצון: אנחנו אומרים לבתי הספר שהם צריכים להביא כל שנה את חושן וכי אין על זה התיישנות.

<ענת רצון: אפילו חושן לא מבקש את זה כל שנה.

<ענת רצון: אנחנו אומרים להזמין את חושן כל שנה וגם אנחנו אומרים שחושן לא מספיק אלא צריך אנשים מעוניינים בתוך בית הספר כדי שימשיכו את הפעילות הזאת מעבר לסיפור האישי.

<עדי ברקו: חממות בתל אביב נוצרות כאשר משרד החינוך משליך את כל הפעילות לחושן ולמרכז הגאה.

<עדי ברקו: כשאומרים למישהו ללכת למטבחון, ללכת לפעילות ב-איגי, ללכת לתל אביב, בתל אביב מקבלים הומואים, כך נוצרת חממה.

<עדי ברקו: כשאתם אומרים לבתי הספר שהם צריכים להביא כל שנה את חושן, אתם פשוט משליכים את הכול על ארגוני הקהילה ולא הופכים את זה לדבר לגיטימי במערכת עצמה.

ניצן הורוביץ: נכון מאוד.

<עדי ברקו: עוד משהו שמאוד רציתי לומר.

<עדי ברקו: בנושא החממה, צריך להבין שבתל אביב, בפריפריה, בחינוך המיוחד ובמקומות דתיים, בכל המקומות יש לה"טבופוביה.

<עדי ברקו: זה לא ספציפי למגזר אחד בו יש יותר ובמגזר אחר פחות.

ניצן הורוביץ: זה נכון.

<ענת רצון: כמו שאמרתי, אני מסכימה אתך לחלוטין.

<ענת רצון: זה שלנו ואני לא מנסה להגיד שזה של חושן.

<ענת רצון: זה שלנו וזה שלנו בשיתוף כי תמיד טוב שיש אנשי מקצוע שיודעים לעשות את זה טוב ולחבור אלינו ולהרעיל יחד אתנו את הצוות.

<ענת רצון: אני מסכימה אתך לגמרי.

עמרם מצנע: יש לנו עוד עשר דקות לדיון חופשי.

<ענת רצון: אני רוצה לתת שתי דוגמאות.

עמרם מצנע: לא נספיק.

עמרם מצנע: יש כאן אנשים שבאו ורוצים להגיד מילה.

<שרה קלה מאיר: אני מהבית הפתוח לגאווה וסובלנות בירושלים.

<שרה קלה מאיר: אני שמחה להגיד ירושלים כי כאשר דיברנו כאן על להט"ב, כל הזמן יש איזשהו הקשר לתל אביב ועל המרכז ומקסימום שמעתי כאן ראשון לציון.

<שרה קלה מאיר: לצערי, כאשר אנחנו מדברים על להט"ב, ירושלים היא לגמרי פריפריה.

<שרה קלה מאיר: אנחנו הגוף היחידי שנמצא בירושלים.

<שרה קלה מאיר: אם דיברו על חינוך, על טלפונים של חירום, המטבחון שעושים בו פעילויות לנוער, אנחנו עושים את הכול אצלו ורוב העבודה שלנו היא בהתנדבות.

<שרה קלה מאיר: יש אצלנו היום 85 בני ובנות נוער.

<שרה קלה מאיר: נמצאים אתי כאן שניים מהם שהם חניכים ואני אשמח אם יקבלו את זכות הדיבור לפחות לדקה.

<שרה קלה מאיר: אנחנו גם עובדים עם בתי ספר.

<שרה קלה מאיר: שאלת קודם את חושן למה הם החליטו לעבוד עם צוותי החינוך, האם זאת פנייה מבתי הספר או שלהם.

<שרה קלה מאיר: אצלנו זאת הייתה פשוט פנייה של החניכים שבאו וזעקו שיש בבתי הספר שלהם אלימות.

<שרה קלה מאיר: צריך לזכור שירושלים מתמודדת גם עם איזשהו רצון לחיות בעיר הזאת באופן חילוני ואם יש קושי במרכז, על אחת כמה וכמה יש בירושלים.

<שרה קלה מאיר: להיות הומו זה קשה, להיות הומו בעיר דתית זה עוד יותר קשה, ולהיות הומו שעדיין רוצה לחיות אורח חיים דתי, זה עוד יותר ועוד יותר קשה.

<שרה קלה מאיר: במקרה שלנו, הגיעה אלי חניכה – וזה סיפור אמיתי לגמרי שסיפרתי בעוד פורום – שבמלים פשוטות פוצצה במכות בבית הספר כי גילו שהיא לסבית והיא באה וביקשה שנבוא לבית הספר שלה.

<שרה קלה מאיר: כשהגענו לבית הספר – דיברו כאן על תכנים יפים שהוכנסו לתוך בית הספר, וזה מקסים ומבורך – ואני ישבתי עם צוותי חינוך, ראיתי שלא רק שהם לא יודעים להכיל את התכנים האלה אלא בכלל לא יכולתי לחשוב איך הם יכולים להעביר את התכנים האלה.

<עידו מאיר: אני בן 19.

<עידו מאיר: אני חניך בבית הפתוח.

<עידו מאיר: אני רק אומר שבירושלים ספציפית יש רק אגודה אחת שהיא הבית הפתוח.

<עידו מאיר: אנחנו באמת סובלים ממחסור מאוד מאוד קשה.

<עידו מאיר: אנחנו האגודה היחידה בעיר של למעלה מ-800 אלף אנשים, העיר הגדולה בישראל שהיא גם עיר הבירה.

<עידו מאיר: אני אישית חוויתי בבית הספר שלי, אליו חושן לא הגיע, המון הומופוביה.

<עידו מאיר: בכללית יש הרבה להט"בופוביה מאנשי צוות, מתלמידים וגם מהיועצות.

<עידו מאיר: זה לא הגיוני שהמצב הזה יימשך כך.

<עידו מאיר: זה שיש את חושן, זה נחמד אבל זה וולנטרי ובתי ספר שהם חצי פרטיים או פרטיים בוחרים אם להביא אותו או לא.

<עידו מאיר: לדעתי שעות כאלה חייבות להיות חובה בכל מערכת חינוך שמכבדת את עצמה ודוגלת בפלורליזם.

<עידו מאיר: בשנה שעברה הסיסמה של מערכת החינוך הייתה האחר הוא אני אבל אני בכלל לא הרגשתי את זה.

עמרם מצנע: מה אתה עושה היום?

<עידו מאיר: אני בפני גיוס לצבא.

<עידו מאיר: אני מתגייס בינואר.

<עידו מאיר: גם בצבא, כפי שאמרו לי, אני צריך להסתיר בטירונות את הנטיות שלי כדי שלא חלילה תהיה נגדי אפליה.

עמרם מצנע: הנקודה העיקרית הובנה.

עמרם מצנע: אנחנו צריכים לקצר כי עוד אנשים רוצים לדבר.

<יעל אייזקס: גם אני מהבית הפתוח.

<יעל אייזקס: רציתי להסכים מאוד עם מה שאמרה נציגת חושן ולומר שחברה שלנו בבית הפתוח עשתה מחקר בו היא העבירה אלף שאלונים לתלמידים ובעצם בדקה קשר האם מורה מזכיר את הנושא של נטיות מיניות ומגדר שונה או לא והקלה של תלמידים את הנושא.

<יעל אייזקס: היא מצאה שיש קשר מובהק מאוד בין מקום בו המורים מזכירים את הנושא לבין קבלה של התלמידים.

<יעל אייזקס: לכן אני חושבת שמאוד חשוב להיכנס למוסדות להשכלה גבוהה שמתוקצבים על ידי משרד החינוך, לאוניברסיטאות ולמכללות, ובאמת להעביר שם איזשהו שיעור חובה למורים לעתיד.

<יעל אייזקס: אני חושבת שזה קריטי.

<יעל אייזקס: דבר שני.

<יעל אייזקס: אני חושבת שחוקים לא מחלחלים וכי צריך הרבה יותר עבודה בשטח.

<יעל אייזקס: אני חושבת שאחת ההוכחות החזקות ביותר לכך שחוקים לא מחלילים היא עצם זה שהדיון הזה בשידור ואנשים שהם הכי חלשים, שהם בארון, לא יכולים לבוא לכאן ולומר מה דעתם.

<יעל אייזקס: אני אישית מסתכנת מאוד כשאני מדברת כאן כי אולי מישהו שאני מכירה יראה אותי וישמע את דבריי.

<יעל אייזקס: אני חושבת שכולם צריכים להבין יותר מה זה להיות חלק מהקהילה.

<משה גרדוס: לנוכח הטענות לגבי חסר במשאבים קיימים ולגיטימציה ומוכנות של מערכות חינוך לתת מקום לפעילות הזאת, אני רוצה לומר משהו שכבר קיים.

<משה גרדוס: ישראל עולה כיתה.

<משה גרדוס: חלק ניכר מהמורים- כל המורים - נדרשים לעשות מה שנקרא הערכות חלופיות.

<משה גרדוס: כלומר, לא ציון אלא מטלה יצירתית שהמורה שותף לה.

<משה גרדוס: זאת הזדמנות מדהימה לקחת את הפעילות הזאת ובהשראת כל הגופים שפעילים כאן

<משה גרדוס: לומר בואו נצבע חלק מהפעילויות שהן חלק מההערכה דרך הנושא הזה.

<משה גרדוס: זה פשוט קיים אבל לצורך זה צריכה להיות הנחיה מאוד ברורה.

<עופר יהודה: אני מרכז התכנית ניר ב-איגי.

<עופר יהודה: אני רוצה לספר לכם שני דברים קצרים.

<עופר יהודה: קודם כל, המודל של התכנית שלנו, עליה אייל דיבר קודם, הוא מודל אמריקאי של GSA שזה ברית של קבוצות הלהט"ב וקבוצות הטרוסקסואליות.

<עופר יהודה: אני מזמין את שפ"י ואת שאר הארגונים בקהילה לחבור לברית הזאת.

<עופר יהודה: בתכנית שלנו אנחנו מדברים על סקסיזם, על הלהט"בופוביה ועל גזענות.

<עופר יהודה: המטרה של התכנית היא לעורר אקטיביזם אצל בני הנוער כדי להנהיג את השינוי בבית הספר שלהם, אפרופו השינוי שצריך לבוא מהשטח.

<עופר יהודה: יש לנו כמה בעיות בכניסה לבתי הספר כאשר הראשונה היא הלהט"בופוביה של הצוות, של המנהלים, של הרכזות, היועצות והמחנכות.

<עופר יהודה: דבר שני הוא עניין של תקציב כאשר בתי הספר לא מוצאים את התקציב הלא גבוה שאנחנו מבקשים עבור התכנית.

<עופר יהודה: היינו מבקשים ליצור איזושהי מערכת שתעודד את בתי הספר לקחת תכניות כמו שלנו, לתמרץ את בתי הספר על ידי נקודות זכות, כל מיני תכניות של משרד החינוך וגם מאוד חשוב שהתלמידים עצמם יקבלו איזשהו קרדיט עבור ההשתתפות החברתית שהם מנהיגים בביתה ספר שלהם.

<אלישע אלכסנדר: אני מארגון מעברים שהוא לא ארגון גדול.

<אלישע אלכסנדר: אני מנהל תחום טרנס במרכז הגאה.

<אלישע אלכסנדר: דבר אחד עולה לי ממש חזק מהדיון שמתקיים כאן והוא שיש בעיה קשה עם המנהלים והמורים.

<אלישע אלכסנדר: אני לא יודע מה ועדת החינוך יכולה לעשות אבל המנהלים צריכים לקבל את ההכשרה כי זאת הדרך להיכנס לבית הספר מאחר ויש להם יותר מדי אוטונומיה.

עמרם מצנע: אין להם יותר מדי אוטונומיה, אבל בהחלט צריך להכשיר אותם.

<אלישע אלכסנדר: במקרה הזה כנראה שיש להם יותר מדי אוטונומיה.

<אלישע אלכסנדר: אולי בדברים אחרים זה לא כך.

עמרם מצנע: היום הנטיה המוצדקת היא לתת הרבה יותר עצמאות למנהלי בתי הספר אבל שיבחרו נכון.

<אלישע אלכסנדר: אם הם יהיו בעניין, זה נראה לי משהו שיכול לעזור מאוד.

<אלישע אלכסנדר: אנשים טרנסג'נדרים הם אנשים שחווים את רמת האלימות הכי גבוהה ואת רמת האובדנות הכי גבוהה.

<אלישע אלכסנדר: ביום חמישי אנחנו מציינים את יום הזיכרון לקהילה הטרנסג'דרית.

<אלישע אלכסנדר: זה יום זיכרון בינלאומי כי כל שנה אנשים טרנסג'נדרים נרצחים.

<אלישע אלכסנדר: לי יש חלום שזה יהיה גם חלק מתכנית הלימודים, אולי בעוד עשרים שנים.

<אלישע אלכסנדר: אני חושב שהרבה פעמים – וקצת דיברו על זה כאן – תיכונים וחינוך מיני זה מעט מדי ומאוחר מדי.

<אלישע אלכסנדר: כלומר, זה חשוב מאוד אבל הילדים סוחבים סוד במיוחד במקרה של ילדים טרנסג'נדרים ושונות מגילאי ארבע וזה נמצא בפנים.

<אלישע אלכסנדר: הרבה פעמים גם יש איזושהי שונות שהיא לא בהכרח להט"בית.

<אלישע אלכסנדר: כלומר, ילד עדין יותר או ילדה שרוצה לשחק עם הבנים והנוער מדוכא לגבי זה מגיל הרבה יותר צעיר.

<אלישע אלכסנדר: זאת בריונות כלפי כולם ולא רק כלפי להט"ב אבל זה השורש.

<אלישע אלכסנדר: אני חושב שיש כאן צורך בפתרון מערכתי.

<אלישע אלכסנדר: חוק זכויות התלמיד הוא נפלא ונהדר והוא סנונית ראשונה שבעצם מזכירה את הנושא של זהות מגדר.

<אלישע אלכסנדר: יש את חוק הפרשנות, כלומר, נוער הוא לא רק תלמידים אלא הם יכולים לסבול דיכוי גם במסגרות אחרות.

<אלישע אלכסנדר: אולי אם הוועדה יכולה להמליץ, אני יודע שזה תקוע בכל מיני מקומות וכולם מאוד רוצים להעביר את זה, להעביר את חוק הפרשנות שתקוע עכשיו בוועדת החוקה.

<זהר מור: אני ממשרד הבריאות.

<זהר מור: עשינו כמה מחקרים עם דוקטור גיא שילה מעבודה סוציאלית בתל אביב עם בני נוער להט"בי ואני רוצה להסיט את הזרקור קצת על סיכון מיני שבני נוער לוקחים.

<זהר מור: מצאנו שבני נוער שנמצאים במצוקה רגשית ובבדידות חברתית ונחשפו לטראומות קודמות, הם יותר מסתכנים מבחינה מינית, לא משתמשים בקונדום או משתמשים בחומרים ממכרים בזמן יחסי מין ובמיוחד באינטרנט.

<זהר מור: הם עושים שימוש רווח באינטרנט למטרות הכרות מינית.

<זהר מור: התמונה שנוצרה היא תמונה מורכבת יותר שבאמת בני נוער שמקבלים יותר תמיכה ויותר מקבלים את עצמם, יותר משתמשים באינטרנט ואז הם נחשפים להרגלי מין ותת תרבות של החברה ההומוסקסואלית וגם הם מסתכנים יותר.

<זהר מור: התמונה היא קצת יותר מורכבת.

<זהר מור: ההמלצות שלנו הן ללוות את בני הנוער בזמן היציאה מהארון ולתת להם כלים להתמודד עם תת תרבות של החברה ההומוסקסואלית והתהליך של היציאה מהארון ילווה גם בהמשך כדי שתהיה להם יותר אוריינות למשל לשימוש באינטרנט למטרות חיפוש מין נבון ונכון ושמתאים להם מבחינה רגשית ופיזית.

ניצן הורוביץ: שוב תודה היושב ראש על הדיון הזה.

ניצן הורוביץ: אני רוצה לציין שבעבר דיון כזה היה סוג של פנטזיה בכנסת ואילו היום הוא כבר חלק מסדר היום השוטף שלנו וזאת התקדמות.

ניצן הורוביץ: אבל - אני אומר כאן לנציגי משרד החינוך והממשלה בכלל – המציאות היא בלתי נסבלת ואי אפשר להסכים לזה.

ניצן הורוביץ: אני מציע שפשוט המשפטים הראשונים במסמך החשוב של איגי וחושן – שאגב, אני מציע למשרד החינוך פשוט להפיץ אותו לכל בתי הספר כמסמך מטעם המערכת – זה אומר הכול.

ניצן הורוביץ: בתי הספר בישראל מהווים היום מרחב לא בטוח עבור בני ובנות נוער גאים.

ניצן הורוביץ: מדי יום מותקפים בני נוער בבתי ספר על רגע נטייתם המינית.

ניצן הורוביץ: אפליה מוסדית לה"טבופובית היא חזון נפרץ במערכת החינוך.

ניצן הורוביץ: זה המצב ועוד כתבו את זה כאן בעדינות.

ניצן הורוביץ: אני מטפל אישית במקרים מזעזעים ממש ואי אפשר להמשיך עם זה.

ניצן הורוביץ: התירוצים, המורה הזה לא רוצה להגיד א המילה הזאת והמנהלת הזאת לא רוצה, זה לא מקובל.

ניצן הורוביץ: לעניין הזה לא צריך חוק ותכף אני אומר איזה חוק כן צריך.

ניצן הורוביץ: כאן צריכה להיות הוראה, חוזר מנכ"ל, הדברים שאתם יודעים לעשות, להוריד למטה, לקבוע יעדים ממשיים ולא להשאיר את זה כאופציה למורים ולמנהלים להכשרה במסגרת אופציה אלא כיעד שלהם.

ניצן הורוביץ: כמו שאתם עושים למשל זהירות בדרכים שזה חובה בכל בתי הספר, זאת חייבת להיות חובה.

ניצן הורוביץ: אי אפשר כבר יותר להסתובב סביב הסיפור הזה ולעטוף את הדברים.

ניצן הורוביץ: חוק שכן צריך ואנחנו נקדם אותו אומר שבכל רשות מקומית תהיה יחידה או בן אדם שיעסקו ספציפית בנושא של נוער להט"בי כי העניין הזה הוא צורך אמיתי.

ניצן הורוביץ: אנחנו לפעמים – ואני אגיד את זה כאן בחדר כי אנחנו באווירה משפחתית – לא מדברים יותר מדי על הסכנות כדי לא לגרום לחרדה אבל כשאני מסתכל על נתוני אובדנות של בני נוער שמתאבדים, זה לא משהו שגורם לי אחר כך לישון טוב בלילה.

ניצן הורוביץ: אני לא רוצה לדבר על זה יותר מדי כדי לא לעורר כאן גלים, אבל אתם יודעים את זה, אז בבקשה.

ניצן הורוביץ: מספיק עם ההנחיות הכלליות וההמלצות.

ניצן הורוביץ: צריכה לרדת הוראה ברורה להכשרות עם יעדים שניתנים למדידה כדי שבשנה הבאה, עת נבוא ונקיים את הדיון הזה, את תוכלי לבוא ולומר שהיו לכם כך וכך אלפי מורים, כך וכך מאות מנהלים, כך וכך בתי ספר וכולי.

ניצן הורוביץ: פשוט להראות לנו את הדברים ולא לדבר באופן כללי כי באמת אני אפילו גם באופן אישי אומר שלפני חמש שנים עוד היה אפשר לדבר בצורה הזאת אבל היום, כאשר אנחנו כבר מתקדמים ויש כבר ארגונים שעובדים בצורה כל כך נכונה, הגיע הזמן שגם המערכת תתקדם בהתאם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: ברשותכם, אני רוצה לסכם את המפגש הזה שמבחינתי הוא מפגש מרתק.

עמרם מצנע: אני בהחלט שמח שאנחנו מקיימים אותו ואני גם מבטיח שנקיים מפגשים מעת לעת כדי לעקוב אחרי הדברים שאנחנו מסכמים, אחרי ההמלצות ואחרי התקדמות המערכת.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר שהבית הזה, הכנסת בכלל והוועדה בפרט, אנחנו רוצים שתראו בנו בית, מקום שבאמת אפשר להציג א הנושאים בלי חששות ובלי מגבלות.

עמרם מצנע: בשביל זה אנחנו כאן כנציגים שלכם במערכת הגדולה והעצומה הזאת.

עמרם מצנע: תראו את עצמכם בהחלט חופשיים לפנות, להציג, להעלות נושאים ואנחנו כמובן נשתדל ממרום הפירמידה לתקן אותם.

עמרם מצנע: הדבר השני שאני רוצה לומר, ואני אומר את זה בעקבות ההערה שלך, ניצן.

עמרם מצנע: בכוח שום דבר לא הולך כשצריך לעשות שינוי תודעתי.

עמרם מצנע: גם לא הלך בעבר וגם כאן.

עמרם מצנע: צריכה להיות אכיפה, אין לי ספק בכך, אבל שינוי תודעתי לא מתחיל מכוח אלא הוא מתחיל מהסברה, הוא מתחיל מהרבה מאוד מפגשים, מהרבה מאוד דיבורים, מפרסום, משיווק ואני חושב שיש עשייה בתחום הזה אבל היא צריכה להיות הרבה יותר משמעותית.

עמרם מצנע: יש כאן כמה קודקודים למערכת הזאת שמטפלת או עוגנים, אם אתם רוצים.

עמרם מצנע: האחד הוא החקיקה.

עמרם מצנע: החוק שעבר רק עבר לאחרונה והוא חוק שנותן תשתית חוקית למי שעובר עליו.

עמרם מצנע: יכול להיות שצריך לעשות חקיקות נוספות אבל גם כאן, כפי שאמרתי בקריאת ביניים, החוק הוא לא חזות הכול.

עמרם מצנע: פעם המלצתי, אמרתי את זה גם בישיבה הקודמת שעסקה בנושא אחר, לעשות מורטוריום על חקיקה למשך שנה-שנתיים ולעסוק רק באכיפה.

עמרם מצנע: אנחנו לא רעים בחקיקה אבל אנחנו רעים מאוד באכיפה.

עמרם מצנע: דרך אגב, משרד החינוך עכשיו גם מקים מערך חדש יותר גדול ויותר ממוקד בנושא של אכיפה ובקרה בנושא לימודי אנגלית, נושא בו קיימנו דיון אתמול.

עמרם מצנע: יש בתי ספר שלא מלמדים אנגלית וזאת נראית לכולנו הליבה של העניין.

עמרם מצנע: כלומר, זה לא מספיק להוציא הוראות, הנחיות וכללים.

עמרם מצנע: בהחלט יש בעיה גם במודעות ובאכיפה.

עמרם מצנע: זה קודקוד אחד.

עמרם מצנע: הקודקוד השני שדיברתי עליו הוא נושא הסברה ומודעות.

עמרם מצנע: כמי שגדל וצמח בתקופה שזה באמת היה הס מלדבר, כאשר הומו או לסבית הייתה קללה ולא יותר מזה.

ניצן הורוביץ: גם היום.

עמרם מצנע: היום פחות.

עמרם מצנע: זה תהליך.

עמרם מצנע: דיברנו על שינוי בתודעה.

עמרם מצנע: הדבר השלישי הוא באמת הממשלה על חלקיה השונים ותכף אני אגע בזה, המגזר השלישי וכאן יש נוכחות מאוד מסיבית של אנשי המגזר השלישי שבעצם הרימו מערך שלא היה קם בלי ההתערבות והעשייה של המגזר השלישי.

עמרם מצנע: אני גם כן מעודד אתכם, כפי שאמרה חברת הכנסת מיכל בירן, ותלחצו אותנו ותדחפו אותנו.

עמרם מצנע: תעשו את הדברים ואני חושב שכך הם יזוזו.

עמרם מצנע: מנהלים הם בהחלט סוכני השינוי הכי משמעותיים.

עמרם מצנע: כן, מערכת החינוך הולכת היום לעצמאות הולכת וגדלה של מנהלים וזה יחייב מנהלים להיות מנהלים יותר טובים.

עמרם מצנע: דווקא העצמאות הזאת מאפשרת בכל זאת גמישות והרחבה בנושאים מסוימים שמנהל ער להם אצלו בבית הספר, בקהילה שלו, ולכן הכיוון הזה הולך להיות ולדעתי צריך לעודד אותו.

עמרם מצנע: פתיחת המערכת.

עמרם מצנע: יש הרבה דיונים שנערכים בחדר הזה על מה נכנס לכיתת הלימוד ומה לא.

עמרם מצנע: יש כאלה שחושבים שגדר בית הספר מאפשרת לחסום את מה שקורה בחברה שלנו ובחברה שלנו עוסקים בפוליטיקה, עוסקים בשמאל-ימין, עוסקים הרבה מאוד בנושא הזהות המינית, המיניות, החינוך המיני, וזה לא יכול להישאר מחוץ לכיתת הלימוד.

עמרם מצנע: זה מחייב מורים להיות הרבה יותר מנוסים, הרבה יותר רגישים והרבה יותר בעלי יכולת להביא לכיתת הלימוד גם נושאים שנויים במחלוקת ונושאים שלא קל לדבר עליהם בקבוצה כשאתה אפילו לא יודע מה מצפה לך.

עמרם מצנע: אין ספק שזה דבר בעל חשיבות עצומה ואנחנו נעשה את הכול כדי שזה יקרה.

עמרם מצנע: הכשרת המערכת התומכת, יועצים, שפ"י, עובדים סוציאליים.

עמרם מצנע: המערכת התומכת שמסביב למורים היא מאוד חשובה.

עמרם מצנע: יש לנו דיון בעוד כשבוע-שבועיים בנושא התמיכה בתחומים השונים.

עמרם מצנע: בהחלט אני מצפה ממשרד החינוך שיוציא הנחיות למכללות ההוראה ולאוניברסיטאות שעוסקות בהכשרת מורים לשלב את הנושא בתוך מערכת ההכשרה.

עמרם מצנע: אנחנו נוציא לזה הוראה וכמובן נבדוק שזה מתקיים.

עמרם מצנע: אני פונה למשרד החינוך ועומד על כך שתהיה הגדרה תקציבית, בין אם זה שניים או שלושה או ארבעה או חמישה מיליון שקלים אבל שיהיה כסף שמיועד, בין אם זה להכשרות ובין אם זה לכניסת מרצים מבחוץ פנימה, בין אם זה באמת אולי לממן בערים הגדולות יותר איזשהו חצי תקן או תקן שיוכל להתמקד בתחום הזה.

עמרם מצנע: מה שלא עולה, לא שווה.

עמרם מצנע: מה שאין לו איזושהי תקנה תקציבית, לא נחשב.

עמרם מצנע: לכן גם אם מתחילים במספרים קטנים, אני חושב שזה חשוב מאוד.

עמרם מצנע: אלה פחות או יותר הדברים אתם רציתי לסכם את הדיון.

עמרם מצנע: אני חוזר ואומר שלי הייתה חוויה מאוד מכוננת בדיון הזה, גם במפגשים שהיו לקראת הדיון הזה, ואני מבטיח שנמשיך לעשות ולעזור ככל יכולתנו.

עמרם מצנע: הסיכומים האלה כמובן יוצאים לכל הנוגעים בדבר.

עמרם מצנע: אני נפגש באופן שוטף עם מנכ"לית משרד החינוך ועם שר החינוך וכמובן אדבר אתם ואדחוף אותם לכיוון הזה.

עמרם מצנע: השורה התחתונה היא מודעות ושינוי תודעתי.

עמרם מצנע: זה לא יקרה מחר בבוקר, זה לא יקרה בכוח אלא זה יקרה בפעילות המאוד חיובית שאתם כולכם עושים ועל כך אני מברך.

עמרם מצנע: תודה רבה.