ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 314, 2014-11-10 12:45

חיים כץ: צהריים טובים.

חיים כץ: היום יום שני בשבוע, י"ז בחשוון התשע"ה, ה-10 לנובמבר 2014, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, והנושא:

חיים כץ: הצעת חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון - אלימות מילולית שלא בפני המטפל), התשע"ה-2014, של חבר הכנסת שמעון סולומון.

חיים כץ: וחבר הכנסת יעקב מרגי איננו - - -

שמעון סולומון: קבוצת חברי כנסת.

חיים כץ: אין קבוצה, רק אתה.

חיים כץ: כל השאר נרשמו סתם.

שמעון סולומון: אני יודע.

חיים כץ: זה לא מעניין אותם והם לא באים, ומי שהגיש את זה זה אתה וזו הצעת חוק שלך.

חיים כץ: אם זה היה מעניין מישהו אחר מאלה שהגישו, מהקבוצה, הם היו באים לשבת פה.

חיים כץ: אבל הם לא באים כי לא מעניין אותם.

חיים כץ: בוא, ספר לנו, דבר, חבר הכנסת שמעון סולומון.

שמעון סולומון: טוב, זה חוק, אנחנו מדברים על חוק - - -

חיים כץ: בהכנה לקריאה ראשונה.

שמעון סולומון: כן, הכנה לקריאה ראשונה.

שמעון סולומון: קודם כל, אקדים ואומר שאני כיושב ראש שדולה למען העובדים הסוציאליים אנחנו מקיימים פגישות מסודרות, כמעט כל חודש, ודנים ובודקים מה אפשר לעשות, איך אפשר לקדם, איך אפשר לפתור בעיות.

שמעון סולומון: חלק מהדברים לא מצריך חקיקה אז אנחנו מתקדמים.

שמעון סולומון: בנושא הזה, בעולם שהאינטרנט והרשתות הוא כבר חלק מהחיים שלנו והמתקפות המילוליות שיש בדרכים השונות, זה כבר נהפך למשהו מאוד-מאוד-מאוד קשה.

שמעון סולומון: אני אפילו חוויתי, אתה יודע, כל מיני קריקטורות שאתה לא מאמין מה הם עושים.

שמעון סולומון: אבל אצלי זה כסף קטן, אני לא מתרגש מזה.

שמעון סולומון: אבל האנשים שעובדים בשטח, אם אני אתאר לכם איך הם, אולי - - -

חיים כץ: - - -

שמעון סולומון: וגם, תשמעו, כשמדברים על זכויות, על חופש הביטוי, זה לא רק כנגד אלה שמגדפים.

שמעון סולומון: יש גם אנשים מאחורי זה, יש גם אזרחים, יש גם בעלי משפחות, ילדים, וצריך להגן עליהם, צריך למצוא את האיזון.

שמעון סולומון: וחשבנו לנכון להביא משהו שהוא מאזן: ששומר מצד אחד על חופש הביטוי; מצד שני, יש לנו גם אזרחים שנותנים שירות, שעובדים יום ולילה כדי להגן על ילדים ועל משפחות מצוקה.

שמעון סולומון: כשאנחנו מדברים על משפחות מצוקה אנחנו מדברים על עובדים סוציאליים בעצם שהם הפנים, שהם הנושאים מול אותם אנשים והם סובלים.

שמעון סולומון: לכן, היום, החוק הזה, לדעתי, זה עלה מהשטח.

שמעון סולומון: זה עלה מהשטח.

שמעון סולומון: זה לא איזה משהו שאני יזמתי אותו במסגרת הפגישות שלנו עם העובדים הסוציאליים.

שמעון סולומון: עלו שני דברים חשובים וזה אחד מהם.

שמעון סולומון: סימן שזה כואב, סימן שזה מטריד מאוד.

שמעון סולומון: בנוסף לשכר הנמוך, לקושי, לשעות, לתקינה, ל-1,001 דברים שיש.

שמעון סולומון: אנחנו צריכים להגן על האנשים האלה, שהם בעצם החיילים של החברה הישראלית.

שמעון סולומון: לכן, אני מודה לך כבר מראש, אדוני היושב ראש, שהבאת את זה לדיון כדי שנוכל להתקדם הלאה.

חיים כץ: מצוין.

חיים כץ: אחרי הפתיחה של חבר הכנסת שמעון סולומון, מי שיש לו רצון להעיר, בבקשה.

חיים כץ: כן, אדוני.

<חן שמילו: תודה, אדוני.

<חן שמילו: עורך הדין חן שמילו מההסתדרות הרפואית.

<חן שמילו: ראשית, אנחנו מברכים את חבר הכנסת שמעון סולומון על הצעת החוק.

<חן שמילו: אנחנו משתמשים הרבה מאוד בחוק הזה או לפחות מנסים, כי היישום שלו הוא לא פשוט.

<חן שמילו: התופעה הולכת ומתרחבת לפעמים במגזר הרפואי.

<חן שמילו: החוק הזה, הורתו, גם לא רק עובדים סוציאליים אלא בכלל אנשי צוות רפואי.

<חן שמילו: וכפי שרואים - - -

שמעון סולומון: נכון - - -

חיים כץ: הלו, הלו, תן לו לדבר.

<חן שמילו: אני כן יכול להגיד שאנחנו רואים את הנוסח הזה עכשיו, בניגוד לנוסח בקריאה הטרומית, הוא מצמצם מדי.

<חן שמילו: הוא קצת מאכזב אפילו, הייתי אומר.

<חן שמילו: מאחר ונוצר מצב שבו אם מופנית אלימות מילולית וירטואלית, לא ניתן למנוע את כניסתו של אותו או לפחות להזהיר - - -

חיים כץ: כנראה שיש אילוצים.

חיים כץ: כנראה שיש אילוצים.

<חן שמילו: גם כמשפטן אני חושב שאפשר למצוא את האיזון - - -

חיים כץ: אתם עורכי הדין יש לכם, אתם יש לכם כושר ביטוי ענק ויש לכם תחום רחב, ספקטרום רחב של עשייה ודיבורים.

חיים כץ: עשייה ודיבורים.

חיים כץ: תקשיב למה שאני אומר לך.

חיים כץ: אתם בדיבורים תותחים אבל להשיג לפעמים זה קשה.

חיים כץ: וגם לא כל משאלותיו של חבר הכנסת מתגשמות, ויש לו אילוצים של המשרדים.

<חן שמילו: אנחנו פה לעזור.

<חן שמילו: אנחנו פה לעזור.

חיים כץ: לא, אתם לא יכולים לעזור.

חיים כץ: אתם לא יכולים לעזור, אתם יכולים רק להביע עמדה.

חיים כץ: כן, אדוני.

<אורי שמואלי: צהריים טובים.

חיים כץ: לפרוטוקול – שם, תפקיד.

<אורי שמואלי: אורי שמואלי, אני עובד סוציאלי לחוק הנוער בעיריית תל אביב.

<אורי שמואלי: אני מודה על ההזדמנות להציג פה את המקרה.

<אורי שמואלי: באתי בעצם לספר לכם קצת איך זה נראה מהשטח כשאתה מותקף מהאינטרנט.

<אורי שמואלי: בכמה מילים: בחודשים האחרונים אני מטפל בכמה תיקים שנחשבים אצלנו מאוד קיצוניים, ברווחה.

<אורי שמואלי: חלק מהעבודה מול המשפחות.

<אורי שמואלי: אני מוצא את עצמי מותקף באינטרנט, כל כמה ימים יוצאות עליי כתבות שמתארות על מעללים ודברים שמעולם לא עשיתי.

<אורי שמואלי: לא מזמן יצאה המודעה הזאת שמזהירה את כל תושבי הסביבה בה אני גר, עם הכתובת שלי, עם התמונה שלי ושל בת הזוג, בה אני מוגדר כפדופיל שצריך להיזהר ממנו ולהתרחק ממנו.

<אורי שמואלי: אני מקבל הודעות לטלפון ממקורות לא ידועים.

<אורי שמואלי: לצערי הרב, הייתי צריך בימים האחרונים להחליף את מספר הטלפון.

<אורי שמואלי: לפני שבועיים מצאתי את עצמי מגיע לגן של הבן שלי, בן השנה, ומודיע לגננת שאני מבקש לא לאפשר לאף אחד להיכנס אלא רק לי ולאשתי, מהחשש שינסו להגיע לילד שלי.

<אורי שמואלי: שלא לדבר על זה שאני מוצא את עצמי גם בשבועות האחרונים מסובב את הבית לפחות פעמיים כשאני מתקרב עם האוטו, לראות שלא מחכים לי.

<אורי שמואלי: אני מסתכל באוטו כשאני אוסף אותו מהחנייה - - -

חיים כץ: כל זה בשביל 5,000 שקל לחודש?

<אורי שמואלי: אני מאוד מאמין בתפקיד שלי.

<אורי שמואלי: אני מאוד מאמין במה שאני עושה.

<אורי שמואלי: אני חושב שאני עושה משהו נכון וטוב, אבל אני לא חושב שאני צריך להיות במקום הזה שאני מוצא מודעות כאלה.

חיים כץ: הלכת למשטרה?

<אורי שמואלי: כמובן.

חיים כץ: ו-.

<אורי שמואלי: המשטרה פועלת בדרכיה.

<אורי שמואלי: אני מעריך מאוד את עבודת המשטרה - - -

חיים כץ: זאת אומרת, עד שמישהו לא מת – לא מת.

שמעון סולומון: לצערנו.

<אורי שמואלי: קטונתי, אדוני.

<אורי שמואלי: אני לא במקום הזה של להעריך את עבודת המשטרה, אבל אני יודע שאני עדיין ממשיך לראות כתבות עליי שמספרות על דברים שבאמת מעולם לא עשיתי: פגיעות בילדים, פדופיל, אשתי ואני מוגדרים כפוגעים בילדים.

<אורי שמואלי: למה?

<אורי שמואלי: למה אני צריך להיות במקום הזה?

חיים כץ: למה מישהו היה צריך לעבוד, המשטרה, יש לך נציג משטרה, הם צריכים לעבוד ולתת בראש למי שעושה את זה.

חיים כץ: והדם של אלה שבאים לעזור לחברה הוא לא הפקר.

<אורי שמואלי: עם האמירה הזאת - - -

חיים כץ: זה לוקח יותר מדי זמן עד שמישהו מגיב.

<אורי שמואלי: אני רק אוסיף משפט אחד: מתוך הכרה קצת עם המערכות, המשטרה יש לה את היכולות שלה והן מוגבלות.

<אורי שמואלי: אני חושב שצריך להיות פה משהו ברמה הרבה יותר גבוהה, איזושהי - - -

חיים כץ: כן, אבל זה לא בחקיקה הזאת, לא במשהו ברמה הרבה יותר גבוהה.

<אורי שמואלי: אדוני, אני באתי להציג רק את הצד שלי ואת האמירה שלי ומה שאני מרגיש.

חיים כץ: טוב.

חיים כץ: אוקיי.

חיים כץ: צר לי, צר לי שאתה עובר את מה שאתה עובר.

חיים כץ: צר לי.

חיים כץ: כן, מר גדעון בן ישראל, מה רצית להגיד?

<גדעון בן ישראל: אנחנו קיבלנו החלטה עקרונית בהסתדרות הגמלאים: אנחנו ניתן יד לכל מאמץ שנעשה לבלום את האלימות.

<גדעון בן ישראל: זו אחת הדוגמאות של מה שמתרחש וזה באמת מתרחב, כי החברה הופכת להיות יותר ויותר אלימה.

<גדעון בן ישראל: לכן, אני תומך בהצעה, ואני גם מציע על פי הניסיון לא לחפש דבר שהוא בשלמות, העיקר להתחיל להזיז עניין.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: טוב, מר גדעון בן ישראל.

חיים כץ: כן, גברתי.

<ציפי בר: שמי ציפי בר ואני נציגת האיגוד.

<ציפי בר: אני יושבת הראש של האיגוד במחוז ירושלים והסביבה.

חיים כץ: איגוד העובדים הסוציאליים.

<ציפי בר: איגוד העובדים הסוציאליים.

<ציפי בר: ברור.

<ציפי בר: קודם כל, אנחנו רוצים ממש - - -

חיים כץ: תעזבי את כל הברכות.

חיים כץ: בואי, ניגש.

<ציפי בר: אנחנו מוקירים את העבודה שלו והוא עושה באמת למען העובדים הסוציאליים.

<ציפי בר: הוא בעצמו גם עובד סוציאלי, דרך אגב, אם מישהו לא יודע, ואנחנו מאוד מוקירים - - -

חיים כץ: נצביע לו לכנסת, אל תשכחי.

חיים כץ: ההוקרה של עבודה זה תצביעי לו לכנסת.

<ציפי בר: אנחנו באיגוד ממש אל-מפלגתיים.

<ציפי בר: אנחנו בעד כולם, העיקר שבאמת יראו את המציאות ויסתכלו עליה בעיניים.

<ציפי בר: מה שקורה באמת, זה בשנים האחרונות ועכשיו זה הולך ומתגבר: כל מי שנוגע בתחום מסוים, בילדים או במשהו שמציק למישהו וזה לא לרוחו, למרות שזה ממש הצלת ילדים; כי הוצאת ילדים זה לא עובד סוציאלי יחליט ויש לו קפריזה.

<ציפי בר: זה המון בדיקות, זה המון - - -.

<ציפי בר: אתה בטח יודע.

<קריאה: - - - בית משפט.

<ציפי בר: ובסופו של עניין גם השופטים מחליטים ולא העובדים הסוציאליים מחליטים.

<ציפי בר: אבל מה שקורה שאחרי כל החלטה שלא מוצאת חן בעיני מישהו, מהקטון עד הגדול בעובדים הסוציאליים, לא משנה מי, מכפישים אותו בצורה בלתי רגילה.

<ציפי בר: עכשיו, יש גם פגיעה לא רק בעובד הסוציאלי עצמו אלא גם בילדיו.

חיים כץ: הסביר זה לפנייך, הסביר.

<ציפי בר: תראו, תראו דוגמאות:

<ציפי בר: מלבישים אותם בגדי - - - משהו מזעזע.

<ציפי בר: באמת.

<ציפי בר: שהעובדים נפגעים נפשית ורגשית בצורה חמורה ביותר.

<ציפי בר: אם כאן, המשכן הזה, לא יפתח ולא יאמץ איזשהם חוקים שבאמת יגנו על אותם עובדים שעושים את העבודה שלהם – הם שליחים של המדינה; הם לא עושים את זה כי הם רוצים לעשות את זה.

<ציפי בר: אין להם ברירה.

<ציפי בר: אין מישהו אחר שיעשה את זה.

<ציפי בר: ולכן המשכן הזה צריך ממש להיות מודאג.

<ציפי בר: עד איפה?

<ציפי בר: כי שאלת קודם, אדוני:

<ציפי בר: כל זה תמורת 5,000 שקל?

<ציפי בר: באמת שאלה במקומה.

<ציפי בר: כל זה - - -

חיים כץ: טוב, אבל בואי - - -

<ציפי בר: זה - - -

חיים כץ: כי גם אם יקבלו 7,000 שקל התופעה הזאת לא תיעלם, והשאלה צריכה להיות לנציג המשטרה.

חיים כץ: אני לא יודע אם הוא יכול לתת לנו את המענה – מה הם עושים שזה למנוע את הדבר הזה?

חיים כץ: למה הם לא דופקים בראש אם יש כזה דבר, למחרת, מהיום להיום?

חיים כץ: למה זמן התגובה הוא כזה איטי?

חיים כץ: כן, גברתי.

<איריס ענבר: אני עורכת הדין איריס ענבר, אני מעיריית תל אביב.

<איריס ענבר: אני מייצגת את העובדים לחוק - - - סוציאליים בבתי המשפט.

<איריס ענבר: אם יורשה לי אני אתייחס מבחינה משפטית להצעת החוק הזו, שאנחנו כמובן מאוד שמחנו לראות אותה, אבל אם אני זו שצריכה לקלקל את השמחה אז אני אעשה את זה.

<איריס ענבר: קודם כל, אני אתחיל ממה שהכי חורה לי, שהסנקציה היא חסרת משמעות, ואני אסביר: ההרחקה של מטופל, זאת גם כן, אחרי שהוא קיבל התראה של שנה, והסנקציה הכי חמורה שתינתן פה זה הרחקה שלו מהלשכה, היא לא משרתת שום דבר ושום מטרה, וזאת מהסיבה הפשוטה שבדרך כלל ההורים הם המכפישים; הם או מי מטעמם.

<איריס ענבר: לאו דווקא, אפילו ההורים.

<איריס ענבר: הרי יש כל מיני קבוצות שנושאות את הדגל בעניין הזה.

<איריס ענבר: אין להם בכלל גישה למחלקה.

<איריס ענבר: ההורים בכזה סכסוך גבוה עם הרווחה שהם בכלל לא מגיעים למחלקה.

<איריס ענבר: והמטופל הוא הילד, ובילד ימשיכו לטפל כך או כך.

<איריס ענבר: אני הייתי שמחה אם החוק הזה יקבל שיניים, שתהיה סנקציה הולמת: מאסר, קנס כספי גבוה.

<איריס ענבר: אני רוצה להזכיר לכבוד הוועדה הזו שהיום, פרסום שעולה לאינטרנט, אתה לא יכול להסיר אותו.

<איריס ענבר: זה לנצח.

<איריס ענבר: עכשיו, אין לנו חוק שאפשר להסיר את הפרסום הזה - - -

חיים כץ: כן, אבל זו לא הבעיה פה, עכשיו.

<איריס ענבר: זו בעיה מאוד גדולה, אדוני.

<איריס ענבר: אני אסביר לך.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: אבל את יכולה - - -

<איריס ענבר: היום מר אורי שמואלי, אגב, אני מצטערת שאני חודרת לך לפרטיות, אבל הוא שוקל לעזוב.

<איריס ענבר: אז התמורה בעד מה שהוא עושה זה צריך להדאיג את המערכת, שעובדים טובים יעזבו אותה.

חיים כץ: אם בעורכי דין שעשית את התואר שם בעריכת דין הייתם לומדים גם איך הכנסת עובדת, היית מבינה שכל מה שאת מדברת עכשיו זה דברים חשובים אולי אבל הם לא נוגעים לעניין.

<איריס ענבר: למה?

חיים כץ: למה – בחקיקה אחת אי אפשר לערבב חקיקה אחרת.

שמעון סולומון: נכון.

חיים כץ: מה לעשות.

חיים כץ: אוקיי.

חיים כץ: עוד מישהו רצה להגיד פה משהו?

<איריס ענבר: - - - הסנקציה תישאר כפי שהיא?

חיים כץ: כן.

חיים כץ: זה ההסכמות שלו.

חיים כץ: הוא המחוקק.

חיים כץ: זה ההסכמות.

חיים כץ: אם לא, לא היו בכלל.

<איריס ענבר: אני מבינה - - -

חיים כץ: ברגע שהוא העביר את זה וסגר את זה, הוא ישב מול הגורמים, הוא רצה סנקציות יותר גדולות.

חיים כץ: אמרו לו: תשמע, בוא, תעשה סדק בקיר.

חיים כץ: תעשה סדק בקיר, אנחנו נשתדל להרחיב את זה לאט-לאט-לאט-לאט.

<איריס ענבר: זה המקסימום שהושג?

שמעון סולומון: כן.

חיים כץ: זה המקסימום שהוא הצליח להשיג.

חיים כץ: כן.

חיים כץ: כן, גברתי.

<גבי פיסמן: עורכת הדין גבי פיסמן, משרד המשפטים.

<גבי פיסמן: אני רק רוצה לציין שהעבירה בחוק העונשין היא עבירה קיימת, עבירה של הסתה לאלימות.

<גבי פיסמן: עבירה - - -

חיים כץ: דברי למיקרופון.

<גבי פיסמן: אני אומרת שהעבירה בחוק העונשין, עבירה לפי סעיף 144(ד)(2), עבירה של הסתה לאלימות או טרור היא עבירה קיימת.

<גבי פיסמן: עבירה חמורה.

<גבי פיסמן: העונש עליה הוא מאסר של חמש שנים.

חיים כץ: את עונה לחברתך המלומדת.

שמעון סולומון: בדיוק.

<גבי פיסמן: נכון.

שמעון סולומון: בדיוק.

<גבי פיסמן: נכון.

<גבי פיסמן: ולכן כאן מדובר על סנקציה שהיא מעבר לענישה בחוק העונשין.

שמעון סולומון: נכון.

<גבי פיסמן: מדובר על צעדים מנהליים שיינקטו בלי קשר לפעולות - - -

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: ואנחנו עוברים להקראה.

<קריאה: אפשר להתייחס?

חיים כץ: לא צריך.

<קריאה: ממש - - -

חיים כץ: לא.

חיים כץ: ממש לא צריך.

<נעה בן שבת: אז אדוני, הנוסח, אני מצטערת - - - אולי לא הנחנו גם את הנוסח בכחול.

<נעה בן שבת: אבל גם אנחנו לא שיקפנו את זה בנוסח.

<נעה בן שבת: הנוסח מתוקן.

<נעה בן שבת: זה נוסח מתוקן שאנחנו התקנו - - -

חיים כץ: אנחנו, את כל תיקוני הנוסח, עורכת הדין נעה בן שבת, את כל הטיפול ואת כל הדיונים נעשה אחרי הקריאה הראשונה, בין השנייה לשלישית נעשה את כל מה שצריך.

<נעה בן שבת: כן, אז אני אקריא כרגע מהנוסח שאנחנו הכנו לדיון.

<נעה בן שבת: הוא לא הנוסח שהיה בהצעת החוק המקורית.

<נעה בן שבת: הצעת חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון - אלימות מילולית שלא בפני המטפל), התשע"ה-2014 תיקון סעיף 1 – 1.

<נעה בן שבת: "בחוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול, התשע"א-2011, בסעיף 1, בהגדרה "אלימות מילולית", בסופה יבוא "וכן פרסום המכוון כלפי איש צוות במוסד רפואי או עובד רווחה מסוים, שעלול להביא - - -".

<נעה בן שבת: פה יש שתי אפשרויות: או עלול להביא או "[שקיימת אפשרות ממשית שיביא] לעשיית מעשה אלימות פיזית נגדו או לפגיעה בגופו".

<נעה בן שבת: אני רוצה להגיד, אנחנו מוסיפים את ההגדרה הזאת להגדרה אלימות מילולית שהיום כבר אומרת, כוללת: איומים וכן דברי גידוף, השמצה ביזוי או התבטאות אחרת שיש בה משום פגיעה או השפלה.

<נעה בן שבת: שאני רוצה לציין שבחוק הנוכחי, כשמדובר באיש צוות במוסד רפואי צריך לנקוט את מעשה האלימות כלפי איש הצוות במוסד הרפואי.

<נעה בן שבת: אבל כשאנחנו מדברים על עובד סוציאלי, האלימות יכולה להינקט בכל מקום ואפשר להפעיל את - - -

חיים כץ: תכיני את זה מול המשרדים הרלוונטיים, אחרי הקריאה הראשונה, בין - - -

<נעה בן שבת: אוקיי.

<נעה בן שבת: אבל פה אני רוצה לדבר על שתי האפשרויות: יש אפשרות "שעלול להביא", שזה משהו מאוד כללי ורחב; לבין "שקיימת אפשרות ממשית שיביא".

<נעה בן שבת: עד כמה אנחנו צריכים לדעת האם הפרסום הזה יביא לאותה פגיעה באדם.

<נעה בן שבת: זו לא פגיעה כללית כלפי כל העובדים הסוציאליים, כלפי הרופאים, זו פגיעה שאומרת, מכוונת, כמו במקרה שתואר פה, כלפי אדם מסוים, קוראת לו בשמו.

<נעה בן שבת: כמובן היא צריכה להיות בקשר לעבודה שלו.

<נעה בן שבת: זה לא אם השכן מפרסם משהו נגדו.

<נעה בן שבת: אם זה קשור בזה שהוא עובד סוציאלי, על רקע הפעילות שלו כמובן.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: ואנחנו עוברים להצבעה.

<נעה בן שבת: רגע, אבל אדוני, על מה?

<נעה בן שבת: על איזו חלופה?

חיים כץ: על שני הסעיפים.

<נעה בן שבת: לא, אבל - - -

חיים כץ: אנחנו נבחר לנו שלא יהיה נושא חדש לפעם הבאה.

חיים כץ: אנחנו נבחר את שניהם - - -

<נעה בן שבת: לא, אז אנחנו נבחר כרגע, בגלל "שעלול להביא" את האפשרות הרחבה, - -

חיים כץ: אוקיי.

<נעה בן שבת: - - והאפשרות "שקיימת אפשרות ממשית שיביא" זה יהיה יותר מדובר.

<פלאית אורנשטיין: אבל היה כתוב בנוסח שלכם הסתה לאלימות, בין אם הובעו בעל פה ובין בכתב, לרבות באמצעות רשת האינטרנט.

<נעה בן שבת: כן.

<פלאית אורנשטיין: זו הגדרה הכי עניינית מבחינת - - -

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: אבל הם שינו את זה בהסכמות שלהם.

<נעה בן שבת: אבל אנחנו שינינו בהסכמות בשביל להגיד שאנחנו מדברים; הרי אלימות מילולית, איומים וגידוף והשמצה זה כל הדברים האלה.

<פלאית אורנשטיין: נכון.

<נעה בן שבת: לכאורה, הם גם מאוד-מאוד רחבים.

<פלאית אורנשטיין: וגם אם באינטרנט.

<נעה בן שבת: כשאנחנו מדברים על פרסום זה פרסום שיכול להיות בעיתונות וזה יכול להיות בתליית מודעות כאלה.

<נעה בן שבת: הפרסום זה - - - גם האינטרנט - - -

חיים כץ: עורכת הדין נעה בן שבת, שנייה.

חיים כץ: אנחנו אחרי הקריאה הראשונה, חבר הכנסת שמעון סולומון ילך לגורמים שהוא דיבר איתם, ינסה להרחיב את זה חזרה.

חיים כץ: אף אחד לא יצעק שזה נושא חדש.

חיים כץ: ואז נראה איך אנחנו נותנים לחוק שלו שיניים.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: אנחנו נעבור להצבעה.

חיים כץ: ומי בעד, ירים את ידו.

חיים כץ: אתה מצביע במקום חברת הכנסת עדי קול.

שמעון סולומון: כן, חברת הכנסת עדי קול.

שמעון סולומון: הצבעה בעד – פה אחד נגד – אין נמנעים – אין

חיים כץ: אז שני חברי הכנסת שנמצאים פה אישרו את הצעת החוק לקריאה הראשונה.

חיים כץ: תצאו, אחרי שזה יעבור במליאה בקריאה הראשונה, בין השנייה לשלישית תנסה להכניס בזה - -

שמעון סולומון: שיניים.

חיים כץ: - - תוכן ובשר ושיניים.

חיים כץ: בסדר?

שמעון סולומון: מאה אחוז.

שמעון סולומון: תודה רבה.

חיים כץ: תודה רבה, הישיבה נעולה.

שמעון סולומון: תודה.