ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 261, 2014-09-01 09:00

עמרם מצנע: השביתה היא - - -

<יאיר רביבו: נכון, היא כן בגללנו, אני אגיד לך גם מה הם טוענים.

עמרם מצנע: לא יודע מה הם טוענים, אבל יש שביתה ארצית של מועצת החינוך הערבית.

<יאיר רביבו: בגלל טייבה?

עמרם מצנע: בגלל טייבה.

<יאיר רביבו: אם זה ככה, זה בכלל משתלב לנו.

<יאיר רביבו: אני אגיד לך מה קרה בלוד.

עמרם מצנע: יכול להיות שהם התלבשו - - -

<יאיר רביבו: התלבשו פה על איזה שהוא עניין.

<יאיר רביבו: הבנתי.

<יאיר רביבו: אל"ף, זה עושה את התמונה כי בצדק - - - אבל אני אגיד לך מה, הם אומרים שיש איזה שהוא גן לחינוך מיוחד שהעברנו אותו משכונה יהודית לשכונה ערבית והם טוענים שזו אפליה.

<יאיר רביבו: אבל בואו נתמקד רגע בתיכון הערבי.

<יאיר רביבו: מדובר באחד התיכונים היפים שנבנו בשנים האחרונות.

<יאיר רביבו: פה ברכות לגדעון סער כשהיה שר החינוך, שהוא נתן את התקציב בפעימה אחת, 30 מיליון שקלים לבניית התיכון בפעימה אחת, התיכון הערבי הראשון בלוד שמנוהל על ידי רשת אורט.

<יאיר רביבו: בואו ניכנס לתיכון היפה הזה.

<יאיר רביבו: (בבית ספר אורט)

<שירין חאפי נטור: זה בית ספר שהוא סוג של הגשמת חלום.

<שירין חאפי נטור: זה בית ספר שהוקם ב-2012, סוג של נס.

<שירין חאפי נטור: מ-2012 באמת מאמץ כביר של העירייה ושל משרד החינוך.

<שירין חאפי נטור: היום היינו אמורים לפתוח עם 1,000 תלמידים, כשב-2009 היו 153 ילדים.

<שירין חאפי נטור: זה בית ספר שמגיעים אליו מכל העיר.

<שירין חאפי נטור: בוא נגיד סיפור הצלחה כנגד כל הסיכויים.

עמרם מצנע: זה חטיבה ו - - -

<שירין חאפי נטור: זה שש שנתי, ז' עד י"ב, יש לנו כ-80 מורים.

<שירין חאפי נטור: אמרתי, מגיעים אליו מכל העיר, בנים בנות, אחד מבתי הספר ה - - - בגלל התלמידים המדהימים שיש בו.

<שירין חאפי נטור: זהו.

עמרם מצנע: ואתם ברשת אורט?

<שירין חאפי נטור: אנחנו ברשת אורט.

<שירין חאפי נטור: התחלנו בעיריית לוד, התחלנו ממינוס עשר.

עמרם מצנע: ממתי אתם באורט?

<שירין חאפי נטור: מ-2011.

<שירין חאפי נטור: התחלנו בעיריית לוד, התחלנו בבניין ברמת אשכול, מעל בית ספר יסודי, אחרי זה עברנו למכללה.

<יאיר רביבו: בהחלטה אסטרטגית, בזמן הוועדה הקרואה, הבנו שלעירייה יש קושי אמיתי להחזיק תיכונים ולכן מכרזנו את כל התיכונים שלנו, יהודים וערבים, וזכו רשתות טובות.

<יאיר רביבו: הקפדנו שכל רשת תקבל פחות או יותר תיכון יהודי ותיכון ערבי - - -

עמרם מצנע: יש פה עמל?

<יאיר רביבו: יש פה אורט יהודי ואורט ערבי, יש פה עתיד למדעים יהודי, עתיד מח"ט ערבי, יש פה טומשין, יש פה עמל.

<יאיר רביבו: טומשין זו רשת פרטית שהתחילה במרכזים בראשון לציון של בגרויות וכאלה.

<יאיר רביבו: אני מניח שבאזור המרכז הוא קצת מוכר יותר.

<יאיר רביבו: יש כאן רשת דרכא של קרן רש"י.

<יאיר רביבו: יש לנו את כל הרשתות.

<יאיר רביבו: אנחנו נהיה היום בתיכון אורט היהודי, שלמעשה הוא איחוד של אותו תיכון רמלה-לוד שבו למדתי, שהיה משותף ללוד-רמלה, יואל לביא החליט השנה לסגור אותו, איחדנו אותו ביחד עם אורט שהיה קיים ואנחנו שמחים, כי בסך הכול יש לנו גם מנגנון מעקב במכרז שהוצאנו, גם הרשתות צריכות להשקיע פה מיליון דולר בשלוש שנים וגם יש פה מעקב מאוד מאוד צמוד שלנו.

<יאיר רביבו: אנחנו גומרים, אחרי שפל גדול מאוד שהגענו לנתוני בגרות של 35%, עלינו בשלוש השנים האחרונות ל-42%, אחר כך ל-49% והשנה ל-61%.

<יאיר רביבו: רואים שיש פה עלייה טובה ובעיקר בגלל החינוך הערבי.

<יאיר רביבו: עד לפני ארבע שנים רק 45%-50% מילדי לוד למדו בלוד, כי כל הערבים למדו מחוץ לעיר, חלק גדול מהיהודים למדו בחוץ, היום 80% מילדי לוד לומדים בלוד, בעיקר בגלל הציבור הערבי.

<יאיר רביבו: כשילד לומד בעיר שלו, כשהוא לא צריך לנסוע בארבעה אוטובוסים, כשאתה רואה אותו ואתה יכול לתת לו תגבור, בלוד יש את הטיפול הנקודתי משנת 99', שזו המתנה הכי גדולה של ממשלת ישראל, זה התחיל ב-11 יישובים, זה נקרא תכנית אופק לחינוך, 11 יישובים מזמן ממשלת ברק ב-99'.

<יאיר רביבו: זה היה עכו, זה היה שילוב של יישובים כמו דימונה, ירוחם, נצרת עילית וכו', ב-2003 אריק שרון החליט להשאיר רק את לוד ועכו ומ-2007 לוד לבד בצמרת בעניין הזה.

<יאיר רביבו: ביקשנו עכשיו מהממשלה, לשמחתנו נענינו, להשאיר את הטיפול הנקודתי לפעימה אחרונה בהחלט, כי אני מאמין שלוד בעוד שלוש שנים תעלה על דרך המלך ולא תצטרך את המתנה הזאת של ה-20 מיליון כל שנה.

<יאיר רביבו: הנה, הצטרפה אלינו גם המפקחת שלנו, כוכבה ברק, נציגת משרד החינוך.

<יאיר רביבו: בהחלט אני חושב שהחינוך בלוד תמיד היה אי של יציבות בכל הדבר הגדול הזה שנקרא חינוך ואני שמח, כמו שאמרתי במיניבוס, שאם יש משהו שאני גאה בו במיוחד, זה העובדה שבארבע השנים האחרונות אנחנו משקיעים בצורה לא פרופורציונלית, אבל עושים את זה עם הרבה שמחה, בחינוך הערבי.

<יאיר רביבו: רק לסבר את האוזן, השנה, מתוך 18 מיליון שקל שהשקענו בהיערכות לקיץ, 9 מיליון הושקעו בחינוך הערבי, כי בהחלט אחרי הרבה שנים שלא הייתה פה השקעה אז אפשר לראות.

<יאיר רביבו: התיכון הזה זו דוגמה מצוינת, אנחנו נראה בתי ספר נוספים היום וגנים, שהושקעו בהם בצורה - - - עד לפני ארבע-חמש שנים המגזר הערבי למד כולו בקרוונים ואנחנו עכשיו בתהליך של בינוי קבע ואני חושב שהדבר הזה נותן אותותיו בעיקר בהישגים, ודבר שני בהורדת רמת הפשיעה ויש לזה השלכות שאתם בוודאי יודעים.

<יאיר רביבו: אנחנו עכשיו יצאנו למכרז, פה לראשונה בלוד מתנ"ס ערבי ואולם ספורט, בהשקעה של 10 מיליון שקל.

<יאיר רביבו: לראשונה.

<יאיר רביבו: אין בלוד מתנ"ס ערבי, יש מתנ"ס אחד שהוא מעורב, אבל מתנ"ס בשכונה ערבית אין.

<יאיר רביבו: יצאנו למכרז ביום ראשון שעבר וזה גם מראה על חלק מהמגמה הטובה.

<יאיר רביבו: אז אני מקווה ש - - -

עמרם מצנע: אלה כספים של הפיס או - - -

<יאיר רביבו: האולם ספורט זה חצי פיס חצי טוטו, משולב, המתנ"ס מכספי עירייה.

<יאיר רביבו: עוד פעם, זה מבטא באמת איזה שהוא סוג של הקצאת משאבים, כי אתה מאמין במשהו.

<יאיר רביבו: היה אולם ספורט יחידי במגזר הערבי שהיה שרוף מ-2003 עד 2013.

<יאיר רביבו: עשר שנים היה שרוף ועכשיו, החודש הזה, אנחנו פותחים אותו בצורה חגיגית.

<יאיר רביבו: הוא נמצא בשכונה ערבית בנווה ירק.

רות קלדרון: כמה שנים אתה ראש עיר?

<יאיר רביבו: עכשיו, עשרה חודשים.

<יאיר רביבו: לפני זה הייתי מנכ"ל העירייה.

<שירין חאפי נטור: אני והוא למדנו באותו תיכון.

רות קלדרון: רציתי לשאול איפה את למדת.

<שירין חאפי נטור: אני והוא בוגרים של אותו תיכון.

רות קלדרון: אז גדלת כאן בלוד?

<שירין חאפי נטור: גדלתי בלוד.

<יאיר רביבו: היא לימדה אותי ערבית, כשהייתי מתקשה במבטא ועכשיו אנחנו - - -

רות קלדרון: מה את אומרת על הבנות בבית ספר הערבי?

<יאיר רביבו: בואו נעשה סיבוב.

<יאיר רביבו: תראו איזה תיכון יפה.

<שירין חאפי נטור: לא היה לנו בניין ולא היו כיתות והדרך עוד ארוכה.

<שירין חאפי נטור: כשבאים מורים חדשים קודם כל אני מראה להם מצגת איך התחלנו, כי לא התחלנו במבנה כזה, כדי שיידעו שהרבה זמן לקח עד שיש בניין כזה וכשנכנסנו לא היה חשמל.

<שירין חאפי נטור: זאת אומרת זה חלק מהעניין, שלא מקבלים הכול כמובן מאליו וצריך לעבוד קשה מאוד.

<שירין חאפי נטור: יש היום כ-1,000 תלמידים, זה הבניין של חטיבת הביניים, ז', ח', ט'.

<שירין חאפי נטור: יש אגף, אנחנו חונכים השנה את פינות עוז לתמורה, פינות השהייה של המורים בהשקעה מאוד גדולה.

עמרם מצנע: אתם הייתם שותפים בתכנון של בית הספר?

<שירין חאפי נטור: איפה ציון והמנכ"ל?

<שירין חאפי נטור: אני זוכרת שהייתי באה ואומרת למורים 'פה יהיה בניין שלוש קומות ומנהלה' והם היו אומרים שאני הוזה.

<שירין חאפי נטור: אבל זה היופי.

עמרם מצנע: לא, אני שואל אם הייתם שותפים ל - - -

<שירין חאפי נטור: כן, הייתה תחרות אדריכלים בעירייה והגיעו אדריכלים וכל אחד נתן את ה - - -

רות קלדרון: איפה יושבים?

רות קלדרון: נגיד בהפסקה?

<שירין חאפי נטור: טוב, אז יש כמה מרחבים.

<שירין חאפי נטור: קודם כל בהפסקה יש פה משמעת קצת קשה, כי אני מאמינה בזה שאפשר לעשות הכלה רק עם משמעת, אז בהפסקות מפנים את הכיתות ויוצאים לחצר.

רות קלדרון: לא פה.

<שירין חאפי נטור: לא פה.

<שירין חאפי נטור: יוצאים לחצר.

<שירין חאפי נטור: הילדים הכינו את פינות הישיבה בעצמם במפעל נשר, מבטון, כדי - - -

עמרם מצנע: אני אגיד לך את האמת, אני בעד לקצר פה את הביקור, כי לא באנו לראות בניין ריק.

עמרם מצנע: היום זה יום פתיחת שנת הלימודים.

עמרם מצנע: ואני מבטיח שאנחנו עוד בחודש ספטמבר, כלומר בשבועיים הקרובים נתכנן ביקור גם כאן וגם בכלל בחינוך הערבי בלוד.

<שירין חאפי נטור: אתם באתם אליי בהפתעה.

עמרם מצנע: בסדר, לא רצינו לעבור לידך.

<שירין חאפי נטור: אבל לא אומרים 'לא' לראש העיר.

עמרם מצנע: לא רצינו לעבור לידך, אבל אני מציע, מאחר שזה יום פתיחת שנת הלימודים שנעבור למקומות שבהם יש ילדים.

<יאיר רביבו: בסדר גמור.

<שירין חאפי נטור: בשמחה.

עמרם מצנע: ואני מבטיח שהוועדה תבוא תוך שבועיים-שלושה, עד היציאה לחגי תשרי, כשיהיו ילדים, נדבר עם המורים, נדבר עם ילדים, כדי להבין לא מה היה, אלא מה יהיה.

<שירין חאפי נטור: כן, בשמחה.

<שירין חאפי נטור: אני מקווה שיהיה טוב, אני בטוחה שיהיה טוב.

רות קלדרון: אני מבקשת אז לראות את הבנות.

<שירין חאפי נטור: 50% בנות, 50% בנים, אבל צריך לעבוד על הבנים, אחרי זה אין לנו עם מי להתחתן.

<שירין חאפי נטור: אז כל הזמן עם העצמת בנות זה דבר נפלא, אבל הבנים דורשים השקעה, שיהיה להם באמת איזה שהיא מחשבה לעתיד טוב יותר ולא רק נולדתי בן, עם האיבר הנכון, אז אני - - - עם הבנות אנחנו הגענו לסוג של העצמת יתר.

עמרם מצנע: מעצימים אותם, מלמדים אותם.

<שירין חאפי נטור: אותם מקצועות.

<שירין חאפי נטור: הבנים, כאילו נולדתי בן, אז אין לי יותר מה להוכיח וזה לא נכון.

<שירין חאפי נטור: (בית ספר ממלכתי לוי אשכול)

עמרם מצנע: תודה רבה ובוקר טוב לכולם, לכם ילדים, ילדי כיתה א' והתלמידים כולם, לכם ההורים, המורים, המנהלת, להנהלת העירייה וכמובן לראש העיר שמארח אותנו היום.

עמרם מצנע: אנחנו, ועדת החינוך של הכנסת, בחרנו במיוחד לבוא היום ליום החגיגי הזה של פתיחת שנת הלימודים לעיר לוד.

עמרם מצנע: העיר לוד נמצאת היום בתנופה, בהתחדשות ומגיע לכם שתהיו עיר למופת, עיר לדוגמה, כאן במרכז הארץ.

עמרם מצנע: העיר לוד היא עיר מיוחדת, יש בה פסיפס של אנשים, יהודים, ערבים, עולים ותיקים, עולים חדשים, עולים מאתיופיה, עיר באמת של פסיפס ויש אתגר גדול מאוד כדי לשתף פעולה, לשלב ידיים ולעשות מהעיר הזו עיר של איכות, עיר שכל אחד ירצה לבוא לגור בה, עיר שנותנת איכות חיים ואיכות חיים זה בעיקר חינוך.

עמרם מצנע: אז באנו לכאן היום במיוחד.

עמרם מצנע: הבטחנו שנבוא הנה לביקורים נוספים כדי לעזור, להקשיב, לשמוע, לעזור להנהלת העיר, לראש העיר, כדי לעשות את כל מה שצריך כדי שהעיר הזאת תצמח.

עמרם מצנע: יש פה פוטנציאל מדהים שלצערנו לא נוצל לאורך עשרות שנים ואפשר לנצל אותו, אפשר לקדם את העיר ואפשר לעשות פה נסים ונפלאות.

עמרם מצנע: תדעו לכם שזה תלוי לא רק בממשלה, אלא זה תלוי גם בכם.

עמרם מצנע: אם אתם תהיו גאים בעיר שלכם, העיר שלכם תהיה עיר עם גאווה.

עמרם מצנע: אם אתם תתנו יד וכתף לפעילות שנעשית פה אז העיר הזאת תפרח.

עמרם מצנע: אז עוד פעם לכם, הילדים, הרבה הצלחה, שהלימודים יהיו מעניינים וכמובן להגיע לבית ספר ולחזור הביתה בביטחון.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: (בנסיעה)

<יאיר רביבו: הייתה פה הגירה שלילית, הייתה פה אוכלוסייה אחת טובה שהגיעה לעיר ואלה ציבור חובשי הכיפות, הגרעין התורני שקראו ללוד 'התנחלוד', לא התנחלות, כי אנחנו לא בהתנחלויות, אבל התנחלוד, התנחלוד בלבבות.

<יאיר רביבו: הם הקימו פה שכונה נהדרת, אתם רואים פה מצד שמאל, יש 500 יחידות דיור של הציבור הדתי לאומי, ממש בתפר בין האזור הוותיק לאזור החדש.

<יאיר רביבו: אנחנו מורידים פה קרוונים כי כל הזמן העסק פה הולך וגדל, ברוך ה'.

<יאיר רביבו: אנחנו עכשיו ניכנס לתיכון שנקרא תיכון אלישיב ברשת צביה.

<יאיר רביבו: זה גם כן שש שנתי, מ-ז' עד י"ב, שזה המשך של בית הספר היסודי, שהוא א' עד ו'.

<יאיר רביבו: זה רק בנים.

<יאיר רביבו: נכון, רשת צביה בשנים האחרונות נכנסה גם לתחום הבנים.

<יאיר רביבו: זה בהחלט ציבור טוב, קרוב ל-1,000 משפחות כבר יש בלוד מהציבור הדתי לאומי, כולם אקדמאים, כולם תורמים פה לקהילה ולחברה, זו באמת אוכלוסייה טובה, ביחד עם הסטודנטים שהגיעו לעיר, איציק שמולי וחבריו.

<יאיר רביבו: אפשר לראות פה את כפר הסטודנטים, המבנה שנמצא כאן מאחורי הגינה הזאת, כפר הסטודנטים שהקמנו בעיר, ויש פה גם מאות סטודנטים שבהחלט מחזקים גם את הציבור החילוני שכל כך חסר לנו בשנים האחרונות.

<יאיר רביבו: זה כפר הסטודנטים, המבנה הזה של שלוש קומות.

<יאיר רביבו: יש עוד שניים כאלה בעיר, אחד ממכולות.

<יאיר רביבו: אם נספיק ותרצו לראות, זה ממש מגניב.

<יאיר רביבו: (ישיבה תיכונית אלישיב)

<פנחס בן יאיר: בוקר טוב לכולם.

<פנחס בן יאיר: ברוכים הבאים.

<פנחס בן יאיר: אנחנו כמובן בסד של זמן, לא יהיו מצגות למעט סרטון קטן שהתלמידים ביחד עם הרכז החינוכי חברתי עשו על הישיבה, על מה היא הישיבה, על חוויות.

<פנחס בן יאיר: הכול מהשנה האחרונה שהייתה.

<פנחס בן יאיר: לאחר מכן נדבר חינוך, נשתדל להכיר את המוסד, לדבר חינוך כפי שאנחנו משתדלים לעשות כל הזמן.

<פנחס בן יאיר: (הקרנת סרטון)

<יאיר רביבו: אתה יכול לדבר תוך כדי, להסביר מתי זה קם.

<פנחס בן יאיר: אנחנו רואים פה את הרב לאו שהיה פה בשנה שעברה, גם הרב יצחק יוסף היה.

<פנחס בן יאיר: שני הרבנים הראשיים.

<פנחס בן יאיר: כמה וכמה ערבי לימוד וגם לימוד בחברותות, גם עם ההורים, גם בין בוגרים לצעירים.

<פנחס בן יאיר: עשינו יום אחד יום חלמי"ש, חינוך לחיי משפחה וגם לחיים עצמם.

<פנחס בן יאיר: מי שמכיר, הרב שרון שלום, לפני כן היה בישיבת פדואל.

<פנחס בן יאיר: חפירות בחאל אל-חילו.

<פנחס בן יאיר: תלמידי כיתה ז' בשנה שעברה במחצית השנה במסע לכיסופים.

<פנחס בן יאיר: ממש בכניסה לרצועת עזה.

<פנחס בן יאיר: זה היה מסע שעשינו בשנה שעברה.

<פנחס בן יאיר: עלייה לירושלים, רגלית מלוד לירושלים בשלוש פעימות.

<פנחס בן יאיר: פעימה ראשונה זה הצוות, פעימה ראשונה יצאנו מפה רגלית עד יער לח"י, משם אחרי זה עד צובה ומצובה בפעם השלישית, זה היה בערב יום ירושלים, בואך הכותל, הר הבית.

<פנחס בן יאיר: אנחנו פה ביער לח"י.

<פנחס בן יאיר: עשינו את זה בשלוש פעימות, שתי הפעימות, הראשונה והשלישית, היו חובה והפעימה השנייה הייתה רשות.

<פנחס בן יאיר: כלומר כל פעם זה כ-20 קילומטר.

<פנחס בן יאיר: זה מנהיגות צעירה, יש פה פרויקט שהכינו בישיבה לפני שאנחנו הגענו בחנוכה, שברחבי העיר, בעיקר במרכז העיר, מגיעים ומחלקים חנוכיות ורוקדים.

<פנחס בן יאיר: זה אחד הפרויקטים.

<פנחס בן יאיר: זה רכז מחוז של בני עקיבא שהגיע להביא את זה.

<פנחס בן יאיר: הבחור מצד ימין זה בחור שלומד כאן בישיבה.

<פנחס בן יאיר: אתם יודעים שבמשך השנה ליוו את המקום, שבת ישיבה שעשינו פה בישיבה, במהלך השנה.

<פנחס בן יאיר: שבת אחת עשינו בישיבה ושנה אחרת עשינו בעטרת.

<פנחס בן יאיר: בשנה שעברה שפר מזלנו ובעזרת ה' והיו פה גם חוגים אחר הצהריים.

<פנחס בן יאיר: י' בטבת זה היה ערב שהתלמידים עצמם ארגנו, הדבר הזה זה בעצם מה שהם עשו עם שירה.

<פנחס בן יאיר: מנהיגות צעירה ארגנה.

<פנחס בן יאיר: ופה זה יום גיבוש.

<יאיר רביבו: אפשר לעבור לאגף של הבנות תיכף?

<פנחס בן יאיר: לא.

<פנחס בן יאיר: זה שיתוף בני הישיבה.

<קריאה: כחלק מיום המעשים הטובים שבנק הפועלים עזר לעיר.

<פנחס בן יאיר: זה הסיור.

<יאיר רביבו: זה הפסיפס של העיר.

<יאיר רביבו: אנחנו נמצאים, אגב, פה בבית ספר יסודי ותיק שנקרא שלום עליכם, שכחלק מהשינויים הדמוגרפיים בעיר של התבגרות האוכלוסייה היהודית וכניסת הגרעין התורני אז השתנתה קצת מפת החינוך בעיר והישיבה הזאת התחילה באמת במקום אחר, עם מספר ילדים - - - והיום אנחנו שמחים שזה המקום הטבעי.

<יאיר רביבו: הבן שלי היום נכנס פה לכיתה ז'.

<יאיר רביבו: אני חושב שזה אחד המקומות הטובים בחינוך הדתי לאומי.

<יאיר רביבו: גם הבן של יוסי פה.

<יאיר רביבו: זו גם דוגמה אישית, אנחנו מאמינים - - - בבקשה, הרב.

<פנחס בן יאיר: אז ברוכים הבאים לכולם.

<פנחס בן יאיר: אני משמש כראש הישיבה, נכנסתי לכאן בתחילת שנה שעברה, גדלתי בבת ים ומשם הסתובבתי, חינכתי גם באשדוד, גם בפתח תקוה במשך יותר מעשור.

<פנחס בן יאיר: הרב תומר גרוסמן, מנהל הישיבה, שיציג את עצמו.

<פנחס בן יאיר: הגענו לכאן בשליחות, כדי באמת להמשיך את אותו שינוי ואת אותה התקדמות של המוסד הזה שמשמש כבית, כמשפחה, לכל האוכלוסייה הדתית שנמצאת פה בעיר.

<פנחס בן יאיר: הישיבה נותנת מענה, גם מענה תורני, גם מענה לימודי וכמובן מענה ערכי חינוכי בראש ובראשונה.

<יאיר רביבו: בלי סינון.

<יאיר רביבו: כולם.

<פנחס בן יאיר: בלי סינון.

<פנחס בן יאיר: אנחנו לא מסננים.

<פנחס בן יאיר: צריכים לומר שאנחנו מעלים את הרף.

<פנחס בן יאיר: כלומר יש פה במהלך השנה האחרונה דרישות ורף שהוא רף כזה שדורש אימוץ שרירים מצד חלק מהתלמידים וכן צריך גם לומר שכשמתחילים לאמץ שרירים יש גם לפעמים קשיים מסוימים ויש גם כאלה שמרפים וצריך לדעת את זה שבהתחלה יש גם - - -

עמרם מצנע: מה האחוז של אלה שמתחילים את כיתה ז' ולא מסיימים את י"ב?

<פנחס בן יאיר: עוד פעם, אנחנו נמצאים פה שנה אחת, כרגע זה עומד על כ-20%, שמתחילים ועוזבים.

<פנחס בן יאיר: לא שלא מסיימים בכלל, לא שהם נושרים, שהם עוברים למוסדות אחרים.

עמרם מצנע: נושרים מבית הספר הזה.

<פנחס בן יאיר: נושרים מפה.

רות קלדרון: מתקדמים לבית ספר - - -

<תומר גרוסמן: זה בדרך כלל יציאה החוצה לגמרי, הם הולכים לישיבות תיכוניות לפעמים ועם פנימייה.

<פנחס בן יאיר: זה כל אחד במקום שלו.

<פנחס בן יאיר: כן אני חושב שצריך - - -

עמרם מצנע: אבל בכל מקרה זה אחוז גבוה מאוד.

<פנחס בן יאיר: נכון, כרגע זה אחוז גבוה שאנחנו נותנים את הדעת עליו ואני מאמין שברגע שגם אנחנו נדע, שתעודת הזהות תהיה הרבה יותר ברורה וגם המענים, אז האחוז הזה יקטן.

<פנחס בן יאיר: צריך לדעת שבציבור שלנו יש תנודות.

<אהרון אטיאס: יהיה קשה מאוד לצמצם את הפער הזה כי יש משפחות שרוצות ללכת לישיבות גבוהות, לשנות את מסלול הלימוד של הילד, כמו מקור חיים וכאלה, ישיבה לצעירים בירושלים.

<אהרון אטיאס: לדבר כזה אתה לא יכול לתת מענה, למספר קטן של משפחות, ואז אין מה לעשות הם חייבים לצאת החוצה.

עמרם מצנע: וזה קורה בעיקר אחרי ח'.

<אהרון אטיאס: רק בציונות הדתית.

<אהרון אטיאס: בדיוק, זה בגילים האלה ובציונות הדתית, מי כמוך יודע, כראש עיר וכאלה, זו תופעה.

<יאיר רביבו: הוא לדעתי כיוון לנשירה של בני האוכלוסייה האתיופית למשל.

<פנחס בן יאיר: דווקא בני האוכלוסייה האתיופית לא נושרים בכלל, הם מקבלים פה את כל המעטפת, את כל המענה, גם דרך ספייס וגם דרך מענים אחרים.

<פנחס בן יאיר: יש פה כמה תלמידים שאנחנו חשבנו שהם יכולים להמשיך באמי"ת רמלה.

עמרם מצנע: כמה עוברים פה לישיבות שחורות?

<פנחס בן יאיר: אף אחד.

<פנחס בן יאיר: בכלל.

<פנחס בן יאיר: בגלל ההרכב של העיר עצמה אז יש פה לא מעט כאלה שמהבית אני לא יכול להגדיר שהם בתפיסת עולם חרדית, יכול להיות שיש להם נטייה כזאת, אבל הם כן שולחים כיוון שהמקום הזה מעניק תעודת בגרות מלאה, טובה.

רות קלדרון: רציתי קודם כל להגיד יישר כוח, לגרעינים התורניים ולמה שאתם עושים כאן, שרואים מהפכה בעיר, כאילו רואים את האנרגיה הצעירה שלכם.

רות קלדרון: אני מאוד מאמינה בהתנחלות כזאת, התנחלוד, כמו שאמרת, של חינוך בתוך הארץ, מה שאני רוצה לבקש זה שלא תשכחו שהציבור החילוני רוצה לחיות איתכם ושלא תהיה כאן הסתגרות בשכונה שהיא רק דתית לאומית, כי לוד היא אחד המקומות הנפלאים, ורמלה, במובן הראשון - - - אנחנו הבולגרים ואחרים, שלא יהיה כאן - - - שהגרעינים התורניים יהיו פתוחים.

<פנחס בן יאיר: הגרעין התורני מפוזר בעיר.

רות קלדרון: אז למה רק בנים?

רות קלדרון: למה אתם הולכים - - -

<אהרון אטיאס: אני אגיד לך.

<אהרון אטיאס: עמרם שאל לגבי הנשירה.

<אהרון אטיאס: ברגע שאת לא נותנת להם את המענה החינוכי התורני הזה שרב פנחס דיבר עליו, אז תהיה 100% נשירה.

<יאיר רביבו: לקראת שנה הבאה אני בהחלט שוקל לחזור לבתי הספר היסודיים א' עד ו', לחזור שהם יהיו מעורבים.

<יאיר רביבו: אני חושב שזה היה לא טוב, אני אומר את זה פה בפה מלא, אני רואה את זה גם על הילדים שלי, הציבור הדתי הלאומי במהות שלו, מי שמכיר את בני עקיבא, היה בנים-בנות ביחד.

<יאיר רביבו: המלצת החמ"ד היא ש-א' עד ג' יהיו ביחד, ד' עד ו' יהיו בכיתות נפרדות אבל באותו מוסד ומ-ז' זה בהחלט, אני חושב שזה כבר שלב הבגרות - - -

רות קלדרון: על ז' נדבר אחר כך.

<יאיר רביבו: על ז' אפשר לדבר אחר כך.

<יאיר רביבו: אנחנו לקראת שנה הבאה הולכים לשבת, כוכבה, אני כבר מכין אתכם, אני בטוח שהשטח יתסוס פה, אבל - - -

<יוסי הרוש: אני רוצה לתת לך תשובה אבל מאוד עקרונית.

<יוסי הרוש: ההצלחה האדירה של הגרעין התורני בלוד היא בגלל ההתערבות שלו בקהילה.

<יוסי הרוש: ההצלחה שלו והכוח המניע, גם של הרשות, גם בתקופה שהיו פה ועדות קרואות וגם של תושבים שרצו להגיע לכאן וגם של המקומיים שלא עזבו, היא הייתה שהוא התחבר לתוך האוכלוסייה המקומית ועובדתית, את ואת, ראש העיר ואני, אנחנו מקומיים, אנחנו נולדנו בלוד, אנחנו לא באנו מהגרעין התורני, והחיבור בין המקומיים לבין אלה שהגיעו לבין האוכלוסייה החילונית בעיר היה מדהים וכתוצאה מזה היום יש כבר מספר שכונות.

רות קלדרון: אבל שלא תאבד את המתינות הטבעית שלכם.

רות קלדרון: הרי הילדים שלנו בקלות יכולים להפוך להיות חרד"לים ולא לדבר עם - - -

<יוסי הרוש: לא.

<יוסי הרוש: דרך אגב, את יודעת שראש העיר בכנסים שאנחנו מגיעים אומר 'אני מבקש להביא לפה אוכלוסייה חילונית' ואתם תשמעו את זה בהמשך, עם הסטודנטים, משקיעים בהם משאבים אדירים כדי להשאיר אותם אחר כך לגור כאן ובנוכחות החבר'ה שלנו, ואנחנו מאמינים בזה באמונה שלמה, שרק שילוב כזה יצעיד את העיר קדימה.

<פנחס בן יאיר: אני רוצה לתת דוגמה שאנחנו מקיימים כאן, את לקחת את זה למשהו מגדרי, אני חושב שיש בזה פספוס מסוים.

<פנחס בן יאיר: כשאנחנו מדברים על חיבורים בין אוכלוסיות אנחנו לאו דווקא מדברים בין המגדרים.

<פנחס בן יאיר: אנחנו בשנה שעברה בחיבור של המנהלת, שגית, בלוי אשכול, אנחנו חברנו, המנהלת ואני, לערוך תכנית בר מצווה.

<פנחס בן יאיר: תכנית בר מצווה מהמקום שבו אני גדלתי, את דיברת על מתינות, אני לא מדבר על הצד המגדרי, לא קשור למגדרי, קשור ל - - -

רות קלדרון: אתה מכיתה א' - - -

<פנחס בן יאיר: אני הייתי עם - - - אני כבר לא זוכר.

<פנחס בן יאיר: בתחכמוני בבת ים.

רות קלדרון: בבת ים, זה מה שאני מתכוונת.

<פנחס בן יאיר: אבל האוכלוסייה מתקדמת, מה שכן נמצא וזה כן נמצא כאן ואני הייתי ביחד עם השישיסטים-שביעיסטים, 10-15 בחורים מכאן כל יום הולכים רגלית כ-10 דקות לבית ספר לוי אשכול וחונכים שם כל אחד - - -

רות קלדרון: זה לא רק ללכת לתת, גם ללכת בשוויון.

רות קלדרון: לא כל הזמן לחנך את החילוניים, אלא גם - - -

<פנחס בן יאיר: דרך אגב, אני חושב שהתלמידים שלנו - - -

<קריאה: הם קיבלו שם מה שהם נתנו שם.

<קריאה: הבן שלי חזר משם מלא בתחושה של להכיר חברה חדשה, הוא הזמין חברים אליו הביתה.

<קריאה: זה נתן להם המון.

<פנחס בן יאיר: כן, הם יותר קיבלו.

<פנחס בן יאיר: נתנו גם איזה שהיא דחיפה לאולפנה, כיוון שהחבר'ה שלנו חנכו שם את שכבת ז' בנים, איזה שהיא דחיפה לאולפנה, שיחנכו שם גם את בנות כיתה ו', שנת בת מצווה.

<פנחס בן יאיר: אני חושב שהחיבורים האלה גם קיימים כאן.

<פנחס בן יאיר: חמ"ד בשנה שעברה יצא באיזה שהיא תכנית 'אח לדרך'.

<פנחס בן יאיר: אני אמרתי להם שם, כשרם זהבי בא ופרסם את התכנית, אמרתי להם יש לנו את 'אחלה דרך' פה.

<פנחס בן יאיר: בעצם התכנית במהותה ושורשה זה לקחת מוסד שנמצא, אם זה ביישובים, אם זה בפריפריה, ולהפגיש שני מוסדות, שלושה ימים מגיעים אלה לאלה בשנה אחת ואלה לאלה בשנה שנייה, ישנים אצלם בבית וחווים את החוויות ביחד, פשוט מכירים עולמות אחרים.

<פנחס בן יאיר: אמרתי להם שיש פה את זה ממש, ממש ממש ממש.

<פנחס בן יאיר: אנחנו גם נכניס, על פי הסיכום של שלום עזרן, קבוצת בחורים מכיתה י"א-י"ב, גם שחנכו בלוי אשכול וגם כלפי ההכוון והמטרות להמשך החיים.

<שלום עזרן: אולי עוד שני משפטים, שנוכל לקבל תמונה יותר טובה ונעשה זאת בקצרה.

<שלום עזרן: דבר ראשון, כבר נאמר שבשילוב וכו', זה בשנה האחרונה וזה נעשה בצורה הכי חזקה שיש.

<שלום עזרן: עכשיו, מה לעשות, כל בית ספר ביסס לעצמו איזה שהוא מעמד, איזה שהיא מסגרת, אפילו מנותקת במידה מסוימת מאחרים.

<שלום עזרן: לעניין הזה של הישיבה התיכונית מול האולפנה, יש כאן קבוצת תלמידים עם הרבה קצוות וכרגע אנחנו מטפלים בנושא של מענה לקצוות על מנת שתלמידים אחרים לא יחשבו על מקום אחר.

<שלום עזרן: בדבר הזה אנחנו מטפלים בייחודיות של העניין ורוצים למצוא כרגע מענה שנותן איכות לתלמידים יוצאי אתיופיה ואחרים, וגם לתלמידים מצוינים, על מנת שיישארו כאן במקום.

<שלום עזרן: זה סוג של ישיבה תיכונית ייחודית.

<שלום עזרן: דבר נוסף ששיתפתי את הרב, תחת הכותרת של אפשר אחרת, זה שיחות משותפות בין בית ספר יהודי לבית ספר מהמגזר.

<שלום עזרן: הדבר הזה כבר עובד מספר - - - נפגשתם כבר?

<פנחס בן יאיר: נפגשנו כבר.

<שלום עזרן: אז התחלנו מהלך כזה.

<שלום עזרן: הדבר הזה החל בשנים עברו בין בתי ספר יסודיים לבין בתי יסודיים בעיר ומחוץ לעיר.

<שלום עזרן: השנה אנחנו מרחיבים את זה לבתי ספר יסודיים ועל יסודיים כאחד.

<יאיר רביבו: אני רוצה להגיד שאני מוביל את הקו הזה.

<יאיר רביבו: פעם ראשונה שהייתי בקבוצה עשיתי את זה בבר אילן.

<יאיר רביבו: כל חיי למדתי בין יהודים וערבים, כמו שהיינו עם שירין, ובין דתיים וחילוניים במוסדות החינוך בעיר ודווקא אני רוצה להגיד לכם, לא שאני רוצה לקלקל חלילה את החינוך של חמ"ד, אבל אתם יודעים שנתוני החזרה בשאלה הם פחותים במקומות כאלה, כי דווקא אתה יודע לשמור על הגדרות שלך בבית, כי אתה יודע שצריך להיזהר יותר, בכשרות, בממשקים.

<יאיר רביבו: זה אמנם מצריך המון אומץ, להורים, ההורים שלי במודע שלחו אותי לבית ספר רמלה-לוד, כי הם אמרו שזה התיכון הכי טוב ולמרות שהייתי עם שירין בכיתה ועם בחור חילוני מניר צבי, הם ידעו ששם אני אשמור על עצמי טוב.

<יאיר רביבו: יש בזה מיוחדות.

<יאיר רביבו: צריך הרבה אומץ לא לגדור את עצמך, כמו שאת אומרת, אבל אנחנו מובילים פה את הפתיחות הזאת עם המון המון מעקב.

<פנחס בן יאיר: יש פה כמה חידושים, לפני שהבחורים ייכנסו - - -

עמרם מצנע: לפני זה שאלה.

עמרם מצנע: תאמר לי, ילד מהחינוך הממלכתי דתי, יש לו עוד אלטרנטיבות או רק לבית הספר הזה?

<פנחס בן יאיר: בלוד בינתיים, או לא בינתיים, אין פה אלטרנטיבה דתית אחרת.

עמרם מצנע: זאת אומרת בעצם אתם מקבלים את כל הילדים מהממלכתי דתי.

<פנחס בן יאיר: שמוכנים ללמוד.

עמרם מצנע: קודם כל יש חינוך חובה עד כיתה י"ב.

<פנחס בן יאיר: לא, שמוכנים ללמוד במסגרת ישיבתית שמסתיימת - - -

עמרם מצנע: ודאי, ודאי.

<שלום עזרן: חבר הכנסת מצנע, יש כאן ישיבה תיכונית ואין אולפנה, אין מקיף.

עמרם מצנע: לא, זה ברור לי, אני רק שאלתי האם בעצם כל ילד בא מתוך הממלכתי דתי מגיע לפה?

<פנחס בן יאיר: כן.

<יוסי הרוש: בשנה הבאה בבית ספר אורט, שאנחנו נראה אותו בסוף, ייפתח שם נתיב דתי מעורב.

<יוסי הרוש: זאת אומרת ילדים מאוכלוסייה מסורתית, שלא רוצים ישיבה ואולפנה, תהיה להם אפשרות ללמוד בבית ספר כזה.

<יוסי הרוש: היה פעם בית ספר כזה, הוא נסגר.

<יוסי הרוש: היה פה איגוד ערים של לוד ורמלה, כי אין מקום להקים עוד מסגרת כזאת, רמלה לקחה אחריות על התלמידים שלה, האיגוד הזה התפרק, בית הספר הזה נסגר ולילדים האלה אנחנו ניתן מענה במסגרת בית ספר אורט, בשנה הבאה ייפתח שם נתיב דתי לאוכלוסייה, והיא לא גדולה.

<יוסי הרוש: הקבוצה הזו היא לא גדולה.

<פנחס בן יאיר: אם אפשר, יש כמה שינויים, הרב תומר מגיע גם מחוץ לארץ, גם מהיי טק.

<תומר גרוסמן: נולדתי בפתח תקוה, למדתי בישיבה ברמת הגולן, בחיספין, התחלתי את דרכי בחינוך הבלתי פורמלי, כרכז מחוז של עזרא, כשחבר הכנסת מצנע היה ראש העיר, ומשם התגלגלתי לעולם ההיי טק.

<תומר גרוסמן: הייתי שמונה שנים מנהל תוכנה בחברת מוטורולה וחזרנו לשליחות לפני שש שנים לארצות הברית, הייתי שם מנהל בית ספר בניו יורק.

<תומר גרוסמן: למדתי שם והחלטתי שזו דרכי בעולם החינוך, למדתי תואר שני בניו יורק ואחרי חמש שנים טובות ומהנות שם החלטתי להצטרף לעולם החינוך ולעולם הניהול פה בארץ.

<תומר גרוסמן: כחלק מתפיסת העולם שלי של להוביל מצוינות ומצוינות טכנולוגית השנה עשינו הרבה הרבה שינויים בעולם הזה פה בישיבה, באמת הרבה בעזרת עיריית לוד.

<תומר גרוסמן: אתם רואים פה מחשבים שעוד לא הגיעו לארץ בכלל, המחשב הזה נקרא כרומבוק, זה מחשב שכולו מופעל על ידי גוגל, הגיע אתמול מארצות הברית ישר לשולחן כאן.

<תומר גרוסמן: זה פרויקט ייחודי, שרק שלושה בתי ספר בארץ משתתפים בו, שבעצם אנחנו מנסים להכניס את המחשב הזה הייחודי, שבעצם גוגל פיתחה בו אפליקציות לעולם החינוך וכל מיני אתרים מיוחדים שנכנסים לכיתה ואנחנו הראשונים ללמוד ולהבין איך הדברים האלה עובדים, איך הם משתלבים בכיתה.

<תומר גרוסמן: אני עושה כרגע דוקטורט והוא באמת על עולם החיבור בין טכנולוגיה לחינוך.

<תומר גרוסמן: מעבר לזה חנכנו, אנחנו במהלך חניכה של חדר מחשבים חדש לחלוטין, פתחנו בישיבה השנה מגמת אלקטרוניקה לראשונה, אנחנו רואים את המגמה הטכנולוגית, שי פירון מדבר על נושא של חידוש המגמות הטכנולוגיות, אנחנו רואים בזה הזדמנות לשילוב של תלמידים מאוד חזקים שרוצים לעשות 15 יחידות עם תעודת בגרות עיונית וטכנולוגית ומתן מענה גם לאוכלוסייה שקצת יותר קשה לה בלימודים ואז הם מוציאים רק את 7 היחידות הבסיסיות בעולם הטכנולוגי.

<תומר גרוסמן: מעבר לזה, בנק המזרחי יושב חמש דקות הליכה מאיתנו, פתחנו תכנית עם בנק המזרחי, שתלמידי הישיבה יילכו את ה-5 דקות פעם בשבוע ובמסגרת היחידה להשכלה כללית שמשרד החינוך הכריז עליה הם ילמדו שם חינוך פיננסי, ילמדו איך עובד עולם הכלכלה, העולם הפיננסי, ישתלבו גם ככה קצת בעבודות סטודנטיאליות בבנק ואנחנו בטוחים ששיתוף הפעולה הזה, שהפתיחות, שתלמידים רואים מה זה להיות איש העולם הגדול, מה זה לצאת עם תעודת בגרות, לצאת עם תואר ראשון, ללמוד, איך זה מוביל אותו להצלחות בחיים.

<תומר גרוסמן: בכל הדברים האלה באמת אני רואה את הישיבה במגמה של צמיחה.

<תומר גרוסמן: השנה אנחנו עובדים על החידוש של למידה משמעותית, המורים עברו פה הכשרה ועוברים הכשרה בכל החידושים של עבודות חקר, של למידה מבוססת פרויקטים, ואני בטוח שהחדשנות הטכנולוגית גם תביא לחדשנות פדגוגית.

<פנחס בן יאיר: יש פה קבוצה, אני רואה את דביר מ-י"א, כל השאר שמיניסטים.

<פנחס בן יאיר: הבחורים האלה, כפי שאני רואה פה, כולם, למעט אחד, גם חנכו בלוי אשכול וגם הם נמצאים שנה לפני יציאתם לחיים, אז היינו אולי רוצים לפתוח, מי ששמע או לא שמע, אחד מבוגרי הישיבה נפצע בעזה, שמו מאיר רג'יאנו, בחור שאני לא זכיתי להכיר אותו אבל הוא בחור קטוע כף יד מילדות שעשה את מרב המאמצים, שלא לומר את המאמצים שעל גבי המאמצים, כדי להתגייס.

<פנחס בן יאיר: הצבא שחרר אותו והוא רצה להתגייס, אחרי שהצבא הסכים הוא נאבק בשארית כוחותיו כדי להתגייס והוא הגיע באמת לפלס"ר נח"ל והוא נפצע.

<פנחס בן יאיר: יש שלוש-ארבע דקות בערוץ 10 שהוא מדבר על התרומה שלו ועל כך ששנייה אחת שהוא לא מצטער על זה שהוא התגייס ושהוא רוצה לחזור ושהוא עוד יחזור.

<פנחס בן יאיר: אני חושב שזו דוגמה גם למה שהישיבה פה נותנת, מה שהחינוך שאנחנו מאמינים בו נותן.

עמרם מצנע: כולכם תושבי לוד.

<תלמיד: כן.

עמרם מצנע: מי לא?

<תלמיד: אני מרמלה.

עמרם מצנע: למה באת לפה?

<תלמיד: ברמלה אין ישיבה תיכונית.

עמרם מצנע: אוקיי, סיבה טובה.

עמרם מצנע: מי מכאן הולך למכינה קדם צבאית?

עמרם מצנע: יש מישהו כזה?

<פנחס בן יאיר: הם עוד לא יודעים, עכשיו הם רק מתחילים לחשוב על - - -

עמרם מצנע: מי רוצה ללכת למכינה קדם צבאית?

עמרם מצנע: אף אחד?

<תלמיד: כולם פה חושבים.

עמרם מצנע: לא, מי רוצה ללכת לישיבת הסדר?

עמרם מצנע: זאת אומרת גם וגם.

עמרם מצנע: מי רוצה ללכת לשירות רגיל, ישיר?

עמרם מצנע: מיכאל.

עמרם מצנע: אתה רוצה את הכול.

<קריאה: הוא חושב גם על עתודה, גם על ישיבה גבוהה וגם על - - -

עמרם מצנע: בסדר גמור.

רות קלדרון: ויש לו גם אופציה של ישיבה גבוהה לפני צבא.

עמרם מצנע: כן, אבל זה כיוון בעייתי.

רות קלדרון: יש מישהו שחושב על זה?

<פנחס בן יאיר: גם מיכאל.

עמרם מצנע: אשרי המתלבט.

עמרם מצנע: זו בהחלט תכונה טובה להתלבט, דרך אגב, בעיקר כשמחליטים בסוף טוב.

עמרם מצנע: מי רוצה ללכת ללימודים אחרי התיכון?

עמרם מצנע: עתודה או דחיית שירות.

עמרם מצנע: מה אתה רוצה ללמוד?

<תלמיד: לא יודע, אני רוצה להרחיב את האופקים שלי.

עמרם מצנע: מי עושה פה 5 יחידות בשלושה מקצועות?

<תלמיד: במתמטיקה, אנגלית, תנ"ך.

<קריאה: ותושב"ע.

<קריאה: כבר ארבעה מקצועות.

עמרם מצנע: מה איתך?

<תלמיד: אני עדיין י"א, אנגלית, מתמטיקה, ביולוגיה, תנ"ך, תושב"ע.

<יאיר רביבו: מה עם ערבית?

<יאיר רביבו: יש פה?

<קריאה: אנחנו שוקלים להכניס ב-ז'-ח'.

<תלמיד: יש מזרחנות.

עמרם מצנע: מי יכול לספר על פעילות התנדבותית שעושים אחרי הצהריים, שלא במסגרת בית הספר?

עמרם מצנע: אני מניח שכולכם פעילים.

עמרם מצנע: מיכאל.

<תלמיד: אני מדריך בבני עקיבא, מדריך פה בלוד, בסניף של האוכלוסייה האתיופית, נוער מנגן.

<תלמיד: ההדרכה מעניינת, משקיעים הרבה.

<תלמיד: בדרך כלל רואים פירות, לפעמים לא.

עמרם מצנע: לעיר לוד יש שם טוב בארץ או שם רע?

<תלמיד: - - - שלא בצדק, אני בטוח.

<תלמיד: במגמת עלייה.

עמרם מצנע: מה טוב בעיר לוד?

<תלמיד: הישיבה התיכונית.

<תלמיד: ..

<תלמיד: מה טוב?

<תלמיד: כל החברה שלי נמצאת פה, כל החברה שהפכה אותי למי שאני.

עמרם מצנע: אתה עכשיו צריך לשכנע מישהו לבוא לגור בלוד מה אתה אומר לו?

<תלמיד: תלוי מי.

<תלמיד: נוער או מבוגר.

<תלמיד: נוער בגילי, אני אגיד לו שיש פה הרבה חבר'ה מאוד איכותיים ויש פה גם הרבה מקום להתפתח, הרבה מקום להתנדבויות, יש פה כל מיני פרויקטים, כמו הפרויקט שפתחו לנו, התיכון הווירטואלי בישיבה.

<תלמיד: אתה מכיר?

עמרם מצנע: דרך מט"ח.

עמרם מצנע: תכנית מצוינת.

עמרם מצנע: מה אתה לומד שם?

<תלמיד: מתמטיקה.

עמרם מצנע: כמה ילדים בפרויקט הווירטואלי?

<פנחס בן יאיר: 10 תלמידים מהישיבה.

רות קלדרון: כולם מתמטיקה?

<פנחס בן יאיר: כן.

עמרם מצנע: כן, עושים את זה בעיקר במתמטיקה.

עמרם מצנע: ועושים שם הרחבה והעמקה?

<תלמיד: כן.

רות קלדרון: מה החלומות שלכם?

רות קלדרון: כשתהיו גדולים, מה אתם חושבים שתעשו?

רות קלדרון: נגיד עוד עשר שנים.

רות קלדרון: חלומות.

<תלמיד: להקים משהו, איזה שהיא תנועה, משהו כזה.

<תלמיד: משהו בסגנון השומר החדש, של התיישבות יהודית בארץ ישראל.

<תלמיד: משהו כזה.

רות קלדרון: עוד חלומות?

רות קלדרון: גם קטנים.

<פנחס בן יאיר: עוד עשר שנים מה אתה רוצה להיות, בהיי טק, בחינוך?

<תלמיד: מה אני אעשה בדיוק אני לא יודע, דבר אחד אני כן יודע, אני רוצה לתרום מעצמי כמה שאני יכול למדינה ולא משנה איפה זה יהיה.

<תלמיד: איפה זה יהיה זה פחות חשוב.

רות קלדרון: כל הכבוד.

<תלמיד: אני אהיה מורה באלישיב.

<פנחס בן יאיר: שלמה גושה הוא בחור ממש ממש מבריק, מצטיין.

<פנחס בן יאיר: אנחנו פתחנו פה כולל אברכים והוא גם משלב בין ללמוד בכולל וגם ללמוד לבגרות מלאה.

רות קלדרון: יש לי שאלה פחות חינוכית.

רות קלדרון: אתם פוגשים בנות אצלכם, חברות?

רות קלדרון: מדברים איתן?

רות קלדרון: מה?

<תלמיד: יש בנות.

רות קלדרון: יש דבר כזה?

רות קלדרון: אתם זוכרים.

<תלמיד: הסירי כל דאגה ומכשול בעניין הזה.

<תלמיד: יש לו ארבע אחיות ויש לו גם כמה - - -

עמרם מצנע: כמה מחברותיו הן בנות.

עמרם מצנע: שאלה נוספת, לו אתה ראש עיר מה הדבר העיקרי שהיית עושה בעיר?

עמרם מצנע: מי רוצה לענות על זה?

עמרם מצנע: נו, חבר'ה.

עמרם מצנע: מה הדבר האחד שהיית פועל לשנות?

<תלמיד: פתיחת אזור העיר העתיקה לתיירות.

<תלמיד: איזה שהיא הנגשה של איזה שהוא אזור, איזה שהוא מתחם, לתיירות.

<תלמיד: שתהיה אפילו מדרשת לוד עם לימודים על העיר ועל הסביבה וההיסטוריה.

<פנחס בן יאיר: אחד הר"מים אצלנו הגיע לכאן לפני 19 שנה, משפחה ראשונה בגרעין, מדריך שלנו בתנועת הנוער, אז הוא עכשיו מחנך כיתה ט' והמשימה שלו השנה, החלום שלו השנה, חברת הכנסת רות, זה עם התלמידים שלו לייסד איזה שהיא מדרשה דרך התלמידים על כל השורשים של העיר ועל ההיסטוריה של העיר.

<יאיר רביבו: ביחד עם משרד ראש הממשלה, האגף למורשת, מקימים בלוד את המרכז למורשת התנאים, שתספר על התנאים החשובים שפעלו פה, ר' עקיבא ו - - -

רות קלדרון: אני בוועדה.

<יאיר רביבו: יופי.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אתה ראש העיר, מה הדבר האחד?

<תלמיד: הייתי דואג לחינוך אצל אוכלוסיות חלשות יותר, לא יודע, אם זה ערבים, אם זה אתיופים, כל מיני.

<תלמיד: לאו דווקא - - - פשוט אני מכיר את זה מאוד מאוד מקרוב ולפעמים אני רואה שהמצב שם מבחינה חינוכית על הפנים.

<תלמיד: זה באמת חשוב להשקיע שם.

<תלמיד: אני בעצמי נותן כמה שאני יכול, לא רק כמדריך, גם ברמה של להיות חבר שלהם ולתת להם שיעורים פרטיים.

<תלמיד: לא יודע, אני חושב שאם ברמה העירונית יהיה משהו שיוכל לעזור לזה זה חשוב.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: נכון מאוד.

עמרם מצנע: סגירת פערים בין האוכלוסיות החזקות לחלשות.

<יאיר רביבו: היית הולך ללמד ילד ערבי עברית בתמורה לזה שהוא ילמד אותך ערבית?

<תלמיד: כן.

<תלמיד: אני מת ללמוד ערבית.

<פנחס בן יאיר: אגב בשבוע שעבר אנחנו הזמנו את ארגון 'אפשר אחרת', כיוון שאנחנו מאמינים מאוד במניעת אלימות והסרת מחיצות, כמובן קודם כל בתוך האוכלוסייה היהודית, אבל גם עם האוכלוסייה המקומית שנמצאת כאן, לפתוח אופקים.

<פנחס בן יאיר: עוד לא קבענו איתם האם אנחנו באמת נתחבר, אבל כבר הייתה פגישה בשבוע שעבר, עם ד"ר תקוה - - -

<קריאה: ברכה.

<פנחס בן יאיר: זה גם משהו שאנחנו צריכים להרגיש את התלמידים ולהכין אותם.

עמרם מצנע: מישהו מכם נתקל בגילויי גזענות בשבועות האחרונים ויכול לספר לי על זה?

<פנחס בן יאיר: שלמה גושה נתקל כמה פעמים, בפנים.

<תלמיד: אני ספציפית נתקלתי לפני כמה זמן, אבל החניכים שלי כמעט כל יום.

<תלמיד: הם גרים ברמת אשכול, הם סופגים קללות - - -

עמרם מצנע: מי מקלל את מי?

<תלמיד: הערבים מקללים את היהודים והיהודים פוחדים להחזיר להם כי - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת גזענות מצד הערבים כלפי היהודים?

<תלמיד: כן, מצד הערבים.

<תלמיד: אני מדריך איתו, אנחנו מדריכים את אותם חניכים, אבל הסיטואציה של אותה שכונה היא סיטואציה בעייתית, כי יש שם שתי אוכלוסיות חלשות, האוכלוסייה הערבית מצד אחד והאוכלוסייה האתיופית.

<תלמיד: כשאנחנו שם אנחנו רואים בעצם התנכלות קשה מהצד הערבי לצד היהודי, כי לא יודע, הם רואים עצמם בתור החלשים, בתור מפחדים וחניכים נמנעים מלבוא לסניף או לצאת החוצה, כי 'יש ערבים בחוץ'.

<תלמיד: לי אישית היה מקרה שסתם ישבתי עם חניכים ברחוב, ישבנו ודיברנו.

<תלמיד: אחד החניכים החזיק כדור, ילד ערבי עבר שם ולקח לו את הכדור בטבעיות והחניכים שלי אפילו לא דיברו, התנהלו רגיל.

<תלמיד: אני היחיד שזה נראה לו מוזר, מה זה הדבר הזה?

<תלמיד: כאילו בן אדם יכול לעבור פשוט ולקחת לך את הכדור?

<תלמיד: לעשות מה שהוא רוצה?

<תלמיד: אני הגבתי, לקחתי את הכדור, אחר כך הם החטיפו לי מכות, גם שברתי את היד אחר כך, אבל זאת המציאות שהם חיים שם.

<תלמיד: לי זה היה מקרה אחד, אבל יש שם המון מקרים.

<תלמיד: הרבה מקרים גם נמנעים, בגלל שהיהודים מפחדים להגיב.

<תלמיד: לדוגמה כשחוטפים להם את הכדור, כשמגרשים אותם מהמגרש, כשלא נותנים להם ללכת לסניף, כל מיני מקרים שלילדים שלך הם יהיו טבעיים, בשבילם זה בכלל לא טבעי.

עמרם מצנע: איך אתה מציע להתמודד עם הבעיה הזאת?

עמרם מצנע: מה אפשר לעשות כדי להתמודד עם זה?

<תלמיד: אני לא מכיר כל כך את האוכלוסייה הערבית שם, אבל האמת, אני באמת לא יודע.

<תלמיד: אני לא מכיר את האוכלוסייה שם מקרוב, אני מכיר את האוכלוסייה האתיופית.

<תלמיד: אני חושב שאולי אם ילמדו אותם להרים את הראש, לא באלימות, לתת להם גאווה יהודית, שהם שווים משהו - - -

עמרם מצנע: אתה מדבר על האוכלוסייה היהודית?

<תלמיד: כן, לאוכלוסייה היהודית.

<תלמיד: הערבים שם נותנים להם תחושה שהם שווים הרבה הרבה פחות וזה לא נכון.

<תלמיד: זה ממש לא נכון.

<שלום עזרן: אבל יש גם היבטים של קשר טוב בין שתי האוכלוסיות, או שזה רק שלילי?

<תלמיד: כן.

<תלמיד: אני נסעתי במונית עם אח שלי לרכבת ואיבדתי שם את הארנק.

<תלמיד: התבאסתי, זה גם היה ארנק יחסית יקר ואותו נהג מונית פגש את אח שלי והחזיר לו את הארנק.

<תלמיד: וגם פעם אחת הלכתי ברחוב וראיתי ערבי שמרים איזה מבוגר אתיופי שהיה שיכור ופשוט שכב על הכביש.

<תלמיד: הוא הרים אותו, לקח אותו למדרכה, הזמין משטרה, הזמין אמבולנס.

<תלמיד: יש גם מקרים כאלה.

עמרם מצנע: אתם יודעים שיש בחברה הישראלית ויכוח האם צריך לתת לערבים זכויות שוות, לבחור לכנסת, להיבחר לכנסת, מה דעתכם בעניין?

עמרם מצנע: מישהו רוצה להתבטא?

עמרם מצנע: יש על זה ויכוח, יש כאלה שחושבים שלא צריך לתת לערבים - - -

<תלמיד: ואז מה?

עמרם מצנע: לא, אני שואל אתכם.

<תלמיד: אתה יכול לחזור שנייה על השאלה?

עמרם מצנע: יש ויכוח בחברה הישראלית, שהוא התלהט גם בעקבות המלחמה, האם לתת לאוכלוסייה הערבית זכויות כמו לכל אחד אחר במדינת ישראל, למשל לבחור לכנסת, למשל להיבחר לכנסת וכן הלאה וכן הלאה.

<תלמיד: לא ניתן להם זכויות ואז מה יקרה?

<תלמיד: ואז פתאום הם יהפכו להיות אנשים טובים יותר, נחמדים יותר, אוהבים אותנו?

<תלמיד: אם יש איזה שהיא בעיה, זו בעיה עקרונית, זה לא משהו שאי זכות הצבעה או זכות הצבעה תפתור.

<תלמיד: זה משהו שקשור לחינוך, לערכים שהחברה גדלה עליהם.

<תלמיד: כאילו גם מקרים כאלה של אלימות, או מקרים כאלה של עזרה הדדית, של שני הצדדים, יכולים להיות בלי סוף, זה לא אומר ש - - - בסופו של דבר אנחנו אמורים להסתכל לאן פניה של החברה מועדים.

<תלמיד: אם פניה של החברה מועדים לשלום, לדו קיום, אז יאללה.

<תלמיד: אם זה לא המצב, צריכים לדעת לטפל בזה.

<תלמיד: לכן זה לא משנה אם תהיה להם זכות או לא זכות.

<תלמיד: אני אומר לתת להם זכות הצבעה, כרגע לא בטוח שזה דבר שהוא כל כך מגיע להם, נגדיר את זה ככה.

<תלמיד: יכול להיות שצריך את זה מטבע הדברים כדי באמת לשמר איזה שהיא דמוקרטיה, אבל אם מגיע להם, זה נכון לא בטוח, אבל לדעתי כן מבחינת זכויות, מבחינת לפתח אותם, אז כן, כי מצב שבו אתה כאילו מזניח חברה זה תמיד יגרום לבעיות ופשע ואיזה שהיא הצטברות של כעס שיתפרץ.

<תלמיד: אז נגיד לבנות להם, לטפח להם חינוך, תשתיות וכאלה, נראה לי שזה הכיוון.

<תלמיד: אבל תחת פיקוח.

<תלמיד: יש לי שאלה בעצם.

<תלמיד: כל הזמן מדברים על הזכויות, אבל מה עם החובות?

עמרם מצנע: האם לדעתך זכויות מותנות בחובות?

עמרם מצנע: כלומר למשל מי שלא משרת בצבא לא מגיע לו זכויות.

עמרם מצנע: למשל.

<תלמיד: לא לגמרי, הוא עדיין בן אדם, אבל אני חושב שבן אדם שלא שירת בצבא לא יכול להיבחר לכנסת, הוא לא מייצג את העם.

עמרם מצנע: כלומר גם האוכלוסייה החרדית לא יכולה להיבחר לכנסת.

<תלמיד: כן.

<שלום עזרן: אתם חושבים שכדאי שהאוכלוסייה מהמגזר הערבי יתגייסו לצה"ל, אפילו גיוס משמעותי?

<תלמיד: כן.

<תלמיד: אני אומר שאם אנחנו חיים בתוך מדינה ישראלית, שנקראת מדינה ישראלית, צבא ההגנה לישראל, אם גם הם אזרחים פה ויש להם - - - לא שאני אומר שהזכויות מותנות בחובות, אבל אם הם אזרחים כמו כולם, אז למה לא?

<תלמיד: לפני שלמדתי כאן למדתי בבית ספר יסודי מעורב, אני למדתי עם ערבים בכיתה, אף פעם לא הייתה תחושה של הם יותר, הם פחות, להם יש זכות, אין זכות.

<תלמיד: מקסימום זה שהיינו משתחררים מוקדם ברמדאן, וגם אני, בגלל שאני דתי, בימי צום גם הייתי משתחרר מוקדם.

<שלום עזרן: שאלה יותר אישית אליך ותסלח לי.

<שלום עזרן: אתה יוצא אתיופיה, הזכרת קודם שיוצאי אתיופיה גרים ליד המגזר הערבי.

<תלמיד: באותה שכונה.

<שלום עזרן: זה כאילו שתי אוכלוסיות שמרגישות לפעמים קצת נמוך מאחרים.

<שלום עזרן: אתה התקדמת לאן שהתקדמת, תן לנו איזה נקודת אור, שאנחנו יכולים להתחיל, הזכירו כאן את ההיבט החינוכי וכמה זה חשוב, האם יש עוד משהו שאנחנו כאן, ופה נמצאים כל קברניטי החינוך, יכולים לעשות מחר בבוקר כדי ששתי האוכלוסיות האלה ירגישו יותר מעורבות.

<שלום עזרן: עולה לך?

<תלמיד: חיזוק תנועות הנוער.

<תלמיד: במיוחד במקומות האלה.

<קריאה: דיברנו על בני עקיבא, אבל איזה עוד תנועות?

<תלמיד: יש הנוער העובד והלומד.

<קריאה: ולכם בבני עקיבא יש איזה שהוא קשר עם התנועות האחרות?

<תלמיד: יש, לא מספיק.

<תומר גרוסמן: אבל הקמנו כאן בישיבה, הישיבה כאיזה שהיא צלע, מועצה של כל תנועות הנוער, ישיבות ובתי ספר כדי לעשות - - -

<יוסי הרוש: ה גם יחידת הנוער העירוני, היא שולטת בכל תנועות הנוער.

<יאיר רביבו: חבר'ה, אני רוצה להגיד לכם שהיה מרתק, אבל אנחנו ביום פתיחת הלימודים ואנחנו צריכים להמשיך.

<יאיר רביבו: הייתם מדהימים.

<יאיר רביבו: זה הנוער שיש לנו בעיר, נוער מגוון, חכם, משכיל, מרתק.

<יאיר רביבו: באמת יש תקווה.

<יאיר רביבו: יש תקווה לאחריתך ושבו בנים לגבולם, ככה אמר סמל העיר לוד, אז יש תקווה.

<יאיר רביבו: (קרית החינוך הרב תחומי, אורט)

<משה הרשקוביץ: יום שלם אני הולך רק במעברים וזה הסיוט הכי גדול של מנהל ביום הראשון ללכת רק במעברים.

<משה הרשקוביץ: המרחב הזה זה המרחב של כיתות חיל החימוש.

<משה הרשקוביץ: זה גם המרחב המוגן ממש.

<משה הרשקוביץ: מהקירות אתם רואים את כל המיגון שלנו.

<משה הרשקוביץ: זה מרחב שכל הכיתות שנמצאות פה, זה י', י"א וי"ב, כיתה בכל שכבה, חבר'ה על מדים, הם מיועדים לכיוון של הנדסאי בחיל חימוש, הם מתחילים את המהלך שלהם בכיתה י', הם מסיימים בגרויות בי"א ועושים כבר בי"ב את הי"ג כדי להרוויח שנה מבחינת הלימודים שלהם.

<משה הרשקוביץ: הם יוצאים מפה טכנאים, חלקם ישר מתגייסים לחיל חימוש וחלקם ממשיכים לעוד שנה אחת לקבל הנדסאי ואז גם יש להם תפקיד של קצונה בחיל החימוש.

<משה הרשקוביץ: נמצא איתנו אופיר, הוא הקצין מפקד קורס הקצינים של חיל חימוש, בה"ד 20.

<משה הרשקוביץ: הוא מאמץ אותנו, הוא נמצא פעם בשבועיים עם התלמידים שלנו.

<משה הרשקוביץ: הם לומדים עד השעה ארבע וחצי-חמש, זה אומר שיש להם מתח לימודי גבוה מאוד שהם צריכים לשבור אותו.

<משה הרשקוביץ: בעזרת חיל חימוש אנחנו עושים את זה בצורה הכי טובה.

עמרם מצנע: לא הבנתי, יש פה י"ג-י"ד?

<משה הרשקוביץ: י"ג הם עושים פה בי"ב ואת הי"ד הם עושים באורט סינגאלובסקי בתל אביב, שם הם משלימים את הי"ד שלהם.

<משה הרשקוביץ: לא כל הכיתה, חלק מהכיתה מחליטים לעצור בי"ג ולהתגייס וחלקם, בדרך כלל אלה שיש להם יכולות יותר גבוהות, אנחנו מכוונים אותם לשם.

<משה הרשקוביץ: בשנה שעברה 18 מתוך 25 תלמידים הגיעו לסינגאלובסקי לי"ד להשלים.

<משה הרשקוביץ: גם יש להם אופק של קצונה אחר כך בתוך חיל חימוש וזה מבחינתנו דבר מאוד משמעותי, מבחינת בית הספר.

<קריאה: המטרה שלנו לפתוח פה גם הנדסאים עד י"ד, נקווה שזה קצת - - -

עמרם מצנע: מה מקבלים בסוף י"ד?

<קריאה: הנדסאים.

<משה הרשקוביץ: המרחב הזה הוא מרחב שלהם, ייחדנו אותו מתוך ניסיון ולמידה מבתי ספר אחרים.

<משה הרשקוביץ: יש יתרון שהם מוטמעים בכל כיתה בשכבה ויש יתרון שהם יוצרים לעצמם איזה שהיא הילה מסביב, שזה המרחב שלהם.

<משה הרשקוביץ: כאן הם עושים את המפקדים הרבה פעמים, חלוקת ארוחת צהריים שמגיעה להם וזה חלק מהגאווה שלנו, שיש לנו מתחם מאוד מיוחד, מאוד כיפי.

<משה הרשקוביץ: הורי לוד נאבקים שהילדים יגיעו לכיתה פה וכיתת שוחרים, דבר שאני בחיים שלי לא זכיתי כל כך, כי היה מובן מאליו שממשיכים לאקדמיה וההורים משלמים את הלימודים וזה משהו מאוד טבעי.

<משה הרשקוביץ: אבל כאן באמת יש הורים שמרימים לך טלפון ומחכים לך בכניסה, 'אני חייב שהבן שלי יהיה מסודר גם בצבא וגם מבחינת הלימודים'.

<משה הרשקוביץ: יש רשימה של מכובדים, אני פונה אל התלמידים, נמצא איתנו חבר הכנסת עמרם מצנע, יושב ראש ועדת החינוך, נמצאים איתנו חברי כנסת נוספים מוועדת החינוך, רות קלדרון ורונן הופמן.

<משה הרשקוביץ: נמצא איתנו ראש העיר, מר יאיר רביבו, המנכ"ל, הסגן, נמצאת כוכבה המפקחת, שאנחנו רגילים לראות אותה כל שבוע פה, זה לא חידוש מבחינתנו, נמצא איתנו ד"ר שמריהו רוזנר, סמנכ"ל אורט, ונמצא איתנו אופיר, הקצין המאמץ שלנו, שגם אותו אנחנו רגילים לראות פה.

<משה הרשקוביץ: אני אשמח אם יש מישהו מהתלמידים שרוצה להציג בכמה דקות, אין לנו הרבה זמן לביקור, מה הוא עושה פה, למה הוא בחר במסלול הזה, מה זה נותן לו.

<משה הרשקוביץ: שאני אעשה רולטה?

<משה הרשקוביץ: יש מי שרוצה?

עמרם מצנע: אני אשאל.

עמרם מצנע: למה בחרת במסלול הזה?

<תלמיד: שכאילו אתה נמצא במסגרת, זו המטרה, לקבל תנאים אחרים במסגרת צבאית, כאילו יותר חינוכית, נכנס משהו ואתה יוצא - - - נגיד בתחילת השנה כשנכנסתי, אני חושב שסיימתי יותר רציני, בשנה שעברה, ועכשיו כאילו אני מתחיל גם עוד יותר רציני.

<תלמיד: אני חושב שמה שאני עושה יותר, ההשקעה שאני משקיע, או ההשקעה שמשקיעים בי, אני חושב שהיא יותר.

עמרם מצנע: מה החלום שלך?

עמרם מצנע: מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?

<תלמיד: מישהו מכובד, מישהו שמעריכים אותו, שאני מעריך, שנותן כבוד, מחזירים כבוד.

עמרם מצנע: כל התלמידים הם תושבי לוד?

עמרם מצנע: מי לא תושב לוד?

<קריאה: אבי לא.

עמרם מצנע: מאיפה?

<תלמיד: באר יעקב.

עמרם מצנע: מה הביא אותך לפה?

<תלמיד: - - -

עמרם מצנע: גדלת פה.

<משה הרשקוביץ: כשבאת אלינו הייתם גרים פה בלוד.

<יאיר רביבו: זה קרוב ל - - - מקיף, יש חלופה גם ברמלה ובמקומות אחרים והשנה בית הספר הזה הולך להיות באמת בית הספר התיכון המרכזי שלנו, לאור העובדה שהתיכון אורט רמלה-לוד נסגר.

<יאיר רביבו: איחדנו את שניהם ואני חושב שזה דבר חשוב מאוד שיהיה פה - - -

עמרם מצנע: מי רוצה להגיד לי מה הדבר הכי טוב שיש במסלול הזה.

<תלמידה: בסוף כיתה י"ב מפנים אותנו למכללת אורט סינגאלובסקי בתל אביב ואנחנו יוצאים - - -

עמרם מצנע: עכשיו אני אשאל אותך שאלה יותר קשה.

עמרם מצנע: מה הדבר הכי גרוע שיש פה במסלול הזה?

<תלמידה: לימודים קשים והרבה שעות.

<יאיר רביבו: אבל לא צריך להתלבט בבוקר מה ללבוש.

עמרם מצנע: את עושה גם איזה שהיא פעילות חברתית בנוסף?

עמרם מצנע: או שאין זמן?

<תלמידה: אנחנו עושים מחויבות אישית.

עמרם מצנע: מה המחויבות האישית שלך?

<תלמידה: יש כל מיני, יש במכבי אש, במשטרה, הרבה מקומות.

עמרם מצנע: ומה ששאלתי מקודם, החברות שלך לא אומרות 'מה, השתגעת?

עמרם מצנע: לובשת מדים'.

<תלמידה: בהתחלה כולן היו המומות שהלכנו לזה, כי קודם כל זה מדים גם בקיץ וגם בחורף, אבל בסופו של דבר כשאתה מגיע, שיש לך את המסגרת שלך, את החינוך משלך, זה משמעת אחרת, יש מפקדים, אפילו אתה מרגיש שאתה יותר מוכן לצבא מאשר ילדים אחרים.

<שלום עזרן: אחרי 'צוק איתן' את מרגישה שמקבלים אותך טוב יותר?

<תלמידה: ברור שבכל מצב שתהיה עם מדים יסתכלו עליך בצורה אחרת.

<תלמידה: גם כשאני הולכת ברחוב אחרי המלחמה הזאת חושבים שאני חיילת ממש, מתייחסים אליי יותר בכבוד.

<שלום עזרן: רק לחזק אתכם, אתם יודעים שחיל חימוש היה כל כך משמעותי במבצע הזה, אין לכם מושג כמה.

<משה הרשקוביץ: אופיר, תספר מה שסיפרת לי.

<אופיר: זו הסיסמה של החיל.

<אופיר: אני אגיד כמה מילים.

<אופיר: קודם כל אני קצין מאמץ כשנה.

<אופיר: תפקידי בחיל הוא מפקד קורס קצינים, אני מפקד ההשלמה של חיל החימוש.

<אופיר: את המסלול שלי בצבא התחלתי כמוהם, הייתי שוחר, הייתי שוחר בפנימייה הצבאית של חיל החימוש בבה"ד 20 ולכן החלק העיקרי שלי מהאימוץ זה לבוא לספר את הסיפור האמיתי, איך בסוף אני משוחר, מתלמיד שבא ולמד בדיוק כמוהם, כיתות י', י"א, י"ב, המשכתי י"ג, י"ד, לאחר מכן מסלול התפקידים שעשיתי בהיותי חייל סדיר וכמובן כקצין - - -

עמרם מצנע: אתה למדת בבית ספר שכולו היה - - - פה זה בית ספר מעורב.

<אופיר: לא, הייתי שוחר בפנימייה צבאית של חיל חימוש בצריפין.

<אופיר: כולם היו רק פנימיסטים ופה זה בית ספר.

<אופיר: יש פה הרבה נקודות זיקה משותפות, לי ולהם, בהיבט של 'גם אני הייתי כמוכם', זאת אומרת תסתכלו אותי, איפה הייתי כתלמיד, איפה הייתי כחייל סדיר ואיפה אני היום כמפקד קורס קצינים במסלול התפקידים בליבה שעשיתי בחיל.

<אופיר: זאת אומרת כמו שהוא אומר, אני רוצה להיות משהו, אני מראה להם דרכי, דרך הסיפור האישי שלי, שכן הם יכולים להגיע לכל מה שישאפו בחיים שלהם, כבוגר לימודים, כבוגר י"ג-י"ד, כבוגר תואר ראשון במסגרת מסלולי הצבאי.

<אופיר: חיל החימוש לא נעצר רק בסיום הלימודים שנותנים להם י"ג-י"ד, יש להם אופק שירות במידה שהם יבחרו בחיל, הן בהיבט הפיקוד כקצין והן בהיבט מסלול הקבע, כאיש קבע, שאנחנו יודעים שאנשי הקבע בחיל החימוש הם אנשים מאוד מקצועיים, הם מתמקצעים במהלך השנים.

<אופיר: לכן הנוכחות שלי פה מאוד מאוד חשובה.

<אופיר: לא רק אני עושה את זה, בכלל עושים את זה עשרות קצינים מאמצים בבתי הספר השונים, לא רק בשוחרות חוץ, גם בקד"צ, בטרום צבאי, ולכן אני חושב שהנקודה הזאת היא חשובה.

<אופיר: במהלך המופעים, במהלך השנה אנחנו פחות מתעסקים בהיבט הלימודי, אני יותר לוקח אותם לזיקה, לחיל, הם היו אצלנו גם בטקס סיום קורס הקצינים, מבקרים בבסיסים צבאיים של חימוש, רואים, מסתכלים.

<אופיר: בנוסף לפעילויות אנחנו מחברים אותם גם לזיקה של ארץ ישראל, ביקרנו במוזיאון תחמושת, היינו בירושלים, במוזיאון הפלמ"ח, ההגנה.

<אופיר: יש לי יד חופשית מבחינת מנהל בית הספר, לא רק לדבר איתם בהיבט החימושי אחזקתי, חיל החימוש, אלא להראות להם גם איך החיל מפתח את אנשיו, לא רק בהיבט הצבאי, אלא גם בהיבט של המורשת והזיקה בבית ההנצחה של החיל ובכלל.

<שלום עזרן: רות, את יודעת, אחרי שהיינו בישיבה אמרתי לעצמי אוי ואבוי, תיכף נגיע לשוחרים, זה בטח רק בנים, ותסתכלי סביבך.

רות קלדרון: באמת הייתי סקרנית, איזה מקצועות?

רות קלדרון: זה אותם מקצועות בדיוק, בנים ובנות?

<קריאה: חשמל, פיקוד ובקרה.

עמרם מצנע: כמה מתוך החדר הזה יהיו קצינים בסוף?

<אופיר: הכול תלוי בנתונים האישיים.

<אופיר: כמובן יש פה אנשים עם נתונים שמתאימים, אני מקווה שיעברו את צו ראשון וצו שני בצורה טובה, על מנת שכבר הם יתחברו ויראו מה זה החיל ומה זה המפקדים בחיל.

<אופיר: זה שאני פה זו הזדמנות מצוינת שלהם, שיש להם אינטראקציה טובה עם הצוערים במהלך השנה.

<אופיר: השמים הם הגבול.

עמרם מצנע: המספר 25, למה?

עמרם מצנע: למה לא 30?

<משה הרשקוביץ: משרד החינוך נתנו לנו לפי מכסה מסוימת, כדי שבאמת יהיה אפשר לתת את המענה המקצועי הלימודי הטוב.

<משה הרשקוביץ: הם לומדים עד השעה חמש אחר הצהריים - - -

עמרם מצנע: זה ממגבלה תקציבית?

<קריאה: אפשר לפתוח שתי כיתות.

<משה הרשקוביץ: אם יש מספיק תלמידים אפשר לפתוח שתי כיתות, אצלנו למשל - - -

עמרם מצנע: אבל זו כיתה בטח יותר יקרה.

<משה הרשקוביץ: משרד החינוך מתקצב כיתה של טכנאים לבגרות, בתקציב - - - על זה אנחנו התלבשנו בכיתה י', נותנים להם - - - וזו כיתה מושקעת.

<קריאה: - - - פיקוד ובקרה, ויכול להיות במקומות אחרים - - -

<משה הרשקוביץ: לא, אפשר גם לפתוח פה שני מסלולים, אם יש מספיק תלמידים שבאמת מעוניינים ורוצים למסלול נוסף.

<משה הרשקוביץ: המגמות קיימות.

<משה הרשקוביץ: צריך לשאול את השוחרים, איך שמעתם על התכנית?

<תלמיד: זו תכנית חדשה.

<יוסי הרוש: איך הגעת לתכנית?

<יוסי הרוש: ראית פרסום?

<תלמיד: היה יום פתוח.

<תלמידה: היה יום פתוח, המורים נכנסו לכיתות והם כמה שיותר פרסמו את זה כדי שכמה שיותר ילדים ייכנסו וניסו לעודד את הילדים להצליח יותר בלימודים.

<תלמידה: יש לנו בכיתות האלה גם יותר מדי עזרה בלימודים, מבחינת המפקדים, תגבורים, שעות אחרי בית הספר שמורים נשארים איתנו.

<קריאה: אולי מילה.

<קריאה: יש לנו בארץ עשרות של כיתות כאלה בבתי הספר, אנחנו רואים שזה מאוד מצליח, גם כיתות שאתה שאלת, שזה נכון, טכנית של חיל האוויר, חיל חימוש.

<קריאה: הדגם הזה הוא דגם שמאוד מצליח, יש עשרות של כיתות כאלה בארץ, גם ב - - - יש לנו מחיל האוויר, ממודיעין, מסייבר, חיל חימוש, כל החילות, אז אנחנו משווקים את זה.

<יאיר רביבו: בואו נעשה רגע עצירה, אנחנו רוצים להתכנס לאשכול הפיס.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: (מרכז אשכול הפיס)

<יוסי הרוש: שלום, העברנו אתכם בכוונה מכאן כדי להראות לכם שינוי שבית הספר הזה עובר.

<יוסי הרוש: בית ספר רמלה-לוד, בהחלטה שרירותית של עיריית רמלה סגר את שעריו של בית הספר והודיע למספר לא קטן של תלמידים שיחפשו להם מסגרת לימודית.

<יוסי הרוש: ראש עיריית לוד הלך למאבק מאוד ארוך איתו ובסוף התהליך קיבלנו החלטה שאנחנו לוקחים את האחריות על התלמידים שלנו.

<יוסי הרוש: גיבשנו את כל ההורים עם התלמידים בתקופה מאוד ארוכה ואינטנסיבית, שיחות יומיומיות ושכנועים כדי להעביר את כל הילדים מבית ספר למצוינות שנחשב בין החמישה הכי טובים בארץ לבית ספר שהוא בעצם מקיף, שהוא מתכלל בתוכו מספר לא קטן של תלמידים, של כל מיני מגמות וגם ברמות שונות, פתחנו פה כיתות מצוינות וביחד עם משרד החינוך ועם הרשות המקומית ועם רשת אורט לקחנו על עצמנו להסדיר פה את כל השטח, אתם תיכף תראו כאן, בימים הקרובים צריכות להגיע לפה מספר כיתות יבילות כדי לתת מענה לילדים של הכיתות למצוינות.

<יוסי הרוש: בימים הקרובים הם ילמדו בכיתות של אשכול הפיס עד שאנחנו נעשה את זה.

<יוסי הרוש: אני מאמין שתוך שבועיים-שלושה היבילים יגיעו והתהליך יתבצע.

<יוסי הרוש: זה בדיוק ההבדל בין גישה חיובית גם של ההורים וגם של התלמידים וגם של האוכלוסייה לבין מה שקורה לנו באוכלוסייה הערבית.

<יוסי הרוש: שם אנחנו משקיעים ומשתדלים לעשות לפני פתיחת שנת הלימודים ושם הנציגים כל הזמן הולכים למסכנות ו'רע לנו ורע לנו' ובדיוק אצלנו, כשאנחנו שמים שם את כל המשאבים, ששם יהיה בסדר עם פתיחת שנת הלימודים.

<יוסי הרוש: כאן אנשים מכילים את הצורך, מכילים את הבעיה ואנחנו נותנים כאן יבילים ואנחנו נתנו פה ואנחנו משקיעים פה מאות אלפי שקלים ו - - -

<יאיר רביבו: אגב, סיפור קטן לכמה אנחנו היינו בסדר לקראת שנת הלימודים.

<יאיר רביבו: היו צריכים להגיע חמישה יבילים וכל החברות של היבילים היו עסוקות במיגוניות והם אמרו שהם לא מייצרים יבילים, שילמנו 50% יותר כדי להספיק להביא חמישה יבילים לתיכון הערבי, לא איפה שהיינו, בשכונה ערבית, וחברה אחת לא הספיקה והלכנו לחברה אחרת, אמרו בשבת בבוקר.

<יאיר רביבו: אני ויוסי מתפללים בבית הכנסת ופתאום הוא נעלם לי באמצע התפילה, אני אומר 'איפה היית?' הוא אומר 'הלכתי לראות שהורידו את היבילים'.

<יאיר רביבו: בשבת.

<יאיר רביבו: אז כמה שאנחנו חבר'ה חובשי כיפות אנחנו אומרים אם צריך, אז אנחנו יודעים איפה לסדר את ה - - -

<יוסי הרוש: אז אנחנו עכשיו אומרים בשביל שבעוד חודש אנחנו נעבור והוא יהיה לתפארת מדינת ישראל ולתלמידים שלנו.

<יאיר רביבו: את אותו בית ספר, נבנה פה מבנה אחד גדול.

<יוסי הרוש: אנחנו בפינת המעקב, הקלטנו, צילמנו, נשלח.

<יוסי הרוש: עוד חודש.

<יוסי הרוש: בשמחה.

<יוסי הרוש: דרך אגב אתם מוזמנים, אתם בעוד חודש כאן, נעבור מכאן גם.

<משה הרשקוביץ: אם אפשר שהתלמידים שלנו גם יצטרפו.

<משה הרשקוביץ: בואו שבו איתנו.

<משה הרשקוביץ: אל תהיו מאחורה, תצטרפו אלינו.

<משה הרשקוביץ: ישנם איתנו פה גם נציגי תלמידים, גם נציגי הורים שנמצאים איתנו, גם נציגי הנהלה.

<משה הרשקוביץ: אני רוצה לומר משהו מזווית אישית, קצת אולי מהמקום שלי פה בבית הספר ואני חושב שזה ישקף תהליכים שקורים בעיר בכלל, אבל גם תהליכים שאני חושב שבית הספר שלנו הוא איזה שהיא מתנה שלא קיימת, אין מתנה כזאת באף מקום.

<משה הרשקוביץ: אני אגע בסיפור האישי שלי מהחודשיים האחרונים.

<משה הרשקוביץ: לי יש אח קטן, 11 שנים צעיר ממני, בחור מתוק שהוא לוחם אגוז ולפני כשישה שבועות אני ביקרתי אותו בנמל, הוא עובד בנמל תל אביב, ובזמן שהוא יושב אצלי ברכב הוא מקבל טלפון מהמג"ד שלו שאומר לו 'אבי, תשמע, אתה אוסף אותי היום בערב ממודיעין ואנחנו יורדים דרומה, מתארגנים ואחרי זה נקבל הוראות שוטפות'.

<משה הרשקוביץ: זה אומר שאני פעם ראשונה מגלה חרדה אמיתית מה היא.

<משה הרשקוביץ: מוזר, אבל אף פעם לא הייתה לי חרדת אח אמיתית.

<משה הרשקוביץ: האח הקטן הזה, יש לו ברוך ה' שלוש בנות ויש לו אישה שהכי לא מפרגנת לזה שהוא פתאום קם ועוזב ומשאיר אותה ככה, זה היה לה טוב מאוד כשהוא היה בחור צעיר וגבר, אבל עכשיו פתאום כשהוא אבא של בנות זה לא הכי טוב.

<משה הרשקוביץ: הדבר היחיד שהוא מבקש והוא אומר, 'תעשו לי טובה, הכול יהיה בסדר, רק תטפלו לי בשירן, שהכול יהיה רגוע שם בגזרה הזאת ואז אני אהיה בסדר גמור', ואתה מגלה שפתאום אבא שלך, שמקפיד להתקשר אליך ביום שישי ואף פעם לא ביום ראשון, שני, שלישי, רביעי, פתאום מרים טלפון ביום שלישי ואתה אומר 'אבא, הכול בסדר?

<משה הרשקוביץ: ' והוא אומר 'לא, לא, רק רציתי לדעת, תגיד אולי', והוא מתחיל לגמגם לך בטלפון ואתה מבין שהוא לא ישן בלילה, וזו חוויה אישית.

<משה הרשקוביץ: עד שאתה מקבל וואטסאפ מאחת המורות שאומרת לך 'אני מעבירה לך וואטסאפ של אחד התלמידים' ואחד התלמידים שלנו כותב לה, 'רק רציתי להגיד לך שיש לי סבתא בעזה ולאמא שלי יש שם אחיות'.

<משה הרשקוביץ: ואתה פתאום מבין שאתה כמנהל מוסד חינוכי נמצא באיזה שהיא מורכבות שבעיניי היא המתנה הציונית הגדולה ביותר שיכולתי להתפלל לקבל במדינת ישראל.

<משה הרשקוביץ: פתאום אתה מתחיל להבין שיש לך תלמידים שנוגעת בהם חרדה אחרת, נוספת לחרדה שלך.

<משה הרשקוביץ: אמרתי לה 'תשלחי לי את המספר, אני רוצה לקפוץ אליהם הביתה', ויש דממה ואת הדממה אני שובר בזה שאני מספר להם קצת על אח שלי, מה הוא עשה בצבא, איפה הוא גר, מה עושות הבנות שלו ומתחיל לפתוח פתח לדיבור שהוא לא שיח של צדק ולא שיח שאולי היה רגיל להישמע במחוזותינו, על הרעות ועל האחווה ועל הגיבוש ועל הלכידות ועל הסולידריות, אלא שיח מאוד פנים רואות פנים.

<משה הרשקוביץ: האמא מספרת לי על אמא שלה ששמה ועל האחיות שלה, ועל שנת 77' שהיא באה לכאן ועל הביקורים ההדדיים, וזה לא מתפתח מעבר לזה.

<משה הרשקוביץ: זה נשאר מאוד דחוס, מאוד משהו שאתה מרגיש שהוא מתוח באוויר אבל אתה נמצא שם להקשיב, לשמוע, להכיל, להבין.

<משה הרשקוביץ: אני נוסע אחר כך עם הבנים המתבגרים שלי והם מדברים כמו שנער דתי לאומי מתבגר מדבר, שחור-לבן.

<משה הרשקוביץ: לא מורכב.

<משה הרשקוביץ: רק ככה.

<משה הרשקוביץ: אתה מנסה לפתוח שיחה, באוטו שלך, עם שבעה הילדים שלך, לפחות שניים בוגרים, וזה לא עובד.

<משה הרשקוביץ: הם מאוד רוצים לשמוע שחור-לבן ואבא שידבר שחור-לבן והמתנה שלי כאבא זה לדבר מורכב, לא שחור-לבן.

<משה הרשקוביץ: לא זכינו למדינה שהיא שחור ולבן, היא מדינה מורכבת והאתגר שלה מורכב שבעתיים וההתמודדות, אני חושב, בתוך בית הספר, מלמדת אותך יום יום להבין באיזה מורכבות מדינת ישראל מתמודדת ומגבשת את הזהות המורכבת שלה.

<משה הרשקוביץ: לא להתבלבל, זה לא בית ספר שהוא מעורב חצי-חצי.

<משה הרשקוביץ: אתם ביקרתם, יש בית ספר גדול של אורט בעיר, ערבי, הרוב המובהק של התושבים הערביים מעדיפים לשלוח את הילדים לשם, אבל מי ששולח את הילדים לכאן הוא יודע מראש, או שהוא רוצה שהוא יגיע להישגים אקדמיים גבוהים יותר, שיהיה לו צוהר לעתיד, מקצועי יותר, שיהיה לו אופק של באמת מורכבות של זהות במדינת ישראל ואני חושב שכאן, התלמידים שלנו, שאנחנו מדברים איתם על שירות אזרחי משמעותי, שאנחנו מגבשים קבוצות של שיח פנים בית ספרי, בדרך כלל בכיתה י"א זה מתחיל, כשהם מגלים שהחברים שלהם לספסל הלימודים מקבלים צו ראשון והם פתאום מתחילים לתהות על הגיבוש של הזהות העצמית שלהם ועכשיו זה האתגר שלנו לאן אנחנו מובילים אותם.

<משה הרשקוביץ: כשבאתי לקחת את אחי מנחל עוז ביום שישי, הוא אמר לי 'משה, תעשה לי טובה, בוא ניקח גם את אייצ'לו באוטו', אמרתי לו, 'בכיף, מי זה אייצ'לו?' הוא אומר 'אייצ'לו זה לוחם שלנו, איתנו בגדוד' ונכנס בחור מתוק והוא אמר לי 'רק שנינו יוצאים, כי שנינו היחידים נשואים עם ילדים, אנחנו חוזרים במוצאי שבת, אבל לשבת תעשה לי טובה, תיקח את אייצ'לו לאשדוד' ואתה מדבר עם אייצ'לו הזה ואתה מזהה שהוא ילד ממוצא אתיופי ובחור מדהים.

<משה הרשקוביץ: הוא משפטן, הוא פתח משרד לעריכת דין, הוא מתנדב ב'אחריי'.

<משה הרשקוביץ: אמרתי לאחי, אחרי שהוא ירד מהאוטו, 'תשמע, אין דברים כאלה', הוא אמר לי 'עכשיו תשמע סיפור.

<משה הרשקוביץ: אייצ'לו איתי כבר 14 שנה, כשהגענו הגענו ביחד לאגוז, וכשישבנו בשיחת הצוות הראשונה המ"פ מוציא דף ומחלק לכולם ואומר תרשמו את התקווה.

<משה הרשקוביץ: אין אחד שלא כתב את התקווה, אבל אם היית שומע מה זה התקווה של אייצ'לו היית מבין שיש במדינת ישראל ילדים שיש להם תקווה אחרת.

<משה הרשקוביץ: אף מילה לא מחוברת למילת התקווה על פי סדר', הוא אומר, 'עד כדי כך זו הייתה בדיחה שהמ"פ שאל אותו אולי גם הלחנת את זה בלחן חדש'.

<משה הרשקוביץ: זו הייתה בדיחת הגדוד, התקווה של אייצ'לו.

<משה הרשקוביץ: באחת השיחות הוא מספר לי אחר כך, כשאני נוסע איתו הביתה, 'המג"ד שואל אותו, תגיד לי אייצ'לו, אז איך הגעת לכאן?

<משה הרשקוביץ: אז הוא אמר, אני למדתי בתיכון באשדוד וכשכל הילדים הלכו לבקו"ם לרכז השכבה הייתה עקיצה, רכז שכבה בי"א, והוא אמר לי 'אייצ'לו, אתה כזה דפוק שאפילו לגולני לא תגיע', אז אני הלכתי לבקו"ם עם בקשה אחת, אני לטופ של גולני רוצה להגיע'.

<משה הרשקוביץ: הוא עזב את בית הספר כשהוא לא יודע את התקווה.

<משה הרשקוביץ: אני סיפרתי את זה כאן בכנס שלנו בפתיחת שנה, כשבעיניי זה אחד מהסיפורים שאין מחנך שלא צריך להחזיק את זה אצלו בלב הכי מוצמד, יש ילד שסיים י"ב, הוא במקרה התגלגל טוב בעולם בגלל איזה הערה איוולת של רכז שכבה שאמר לו 'אייצ'לו, אתה כזה דפוק, לגולני לא תגיע', ממש מזל שגולני ודפוק הולכים יפה ביחד שלפעמים אתה רואה איך זה יכול לאזן את עצמו לטווח הרחוק.

<משה הרשקוביץ: בעיניי זה הסיפור שלנו.

<משה הרשקוביץ: אנחנו אומרים את אותם המילים אבל הפוך לגמרי, בתקווה ובאמונה שבאמת כל ילד יוכל להגיע הכי רחוק שהוא יכול, אבל יש לנו מורכבות.

<משה הרשקוביץ: השיח שלנו בבית הספר הוא מורכב בעל כורחו, הוא נזהר בלשונו, הוא מורכב בחשיבה ואין ילד שלא רואה שחור-לבן בגיל העשרה, אבל אין ילד שלא משווע לאדם מבוגר שידבר מורכב לידו, אחרת אנחנו מועלים בתפקיד המורכב שלנו כמחנכים.

<משה הרשקוביץ: כשדיברנו פה עם המחנכים הדגש היה שאנחנו לא בשיח של צדק.

<משה הרשקוביץ: שיח של צדק זו גזרה אחרת לגמרי, אנחנו בשיח של רוך, של הכלה, של אמפתיה, של מקום, של כבוד, של שוויון, אבל עם גו זקוף של זהות יהודית, של מורשת ציונית, של ערכים, של גיוס משמעותי לצה"ל, של שירות אזרחי משמעותי שאנחנו מכוונים כל תלמיד ולא רוצים לפספס אפילו תלמיד אחד.

<משה הרשקוביץ: הבטיח לי שר-שלום ג'רבי, שהוא ראש מנהלת השירות הלאומי, הוא אמר לי 'משה, אני אגיע לבית ספר ואני אגיע עם הצוות הכי תותח שיכול לקחת את בני המגזר כדי להראות להם מה הם יכולים לעשות בשירות האזרחי המשמעותי שלהם'.

<משה הרשקוביץ: בעיניי זו המתנה שאני קיבלתי מאוחר בחיים, כי אני לא גדלתי בחברה המורכבת הזאת ולאט לאט החיים שלי גלגלו אותי ללמוד עוד שפה.

<משה הרשקוביץ: זה היה קצת באקדמיה, קצת במשפטים, קצת בהתמחות, קצת באזרחות, קצת בהתחככות במערכת החינוך שאתה מבין שאין לנו ארץ אחרת ואין לנו בררה אחרת והשפה הזאת היא מורכבת גם לאדם דתי שמנהל אורח חיים דתי מובהק והוא מסיים פה יום לימודים ומגיע ללמד דף יומי בקיבוץ בארות יצחק כבר שנה שמינית ברצף.

<משה הרשקוביץ: זה מורכב, כי הדו שיח הזה הוא דו שיח מורכב, אבל אין לנו מנוס מלחנך את הילדים לדו שיח מורכב.

<משה הרשקוביץ: הכיף שלהם שהם גדלו למציאות הזאת, מכיתה א' מוסדות החינוך הם כאלה.

<משה הרשקוביץ: כל בית ספר בעיר לוד הוא בעל כורחו מחנך למורכבות הזאת בגאווה ועם גו זקוף ציוני יהודי ממלכתי, אבל מורכב, במדינה שיש בה גם בני מיעוטים שחיים איתך שווה בשווה, בשכנות.

<משה הרשקוביץ: אני אשמח שתפתחו אתם את זה לשיח, בעיניי זה האני מאמין הבית ספרי, זה האני מאמין האישי שלי שמוקרן לחדר המורים, שחדר המורים שלנו מכיל בדיוק את מה שמכילים התלמידים שלנו.

<משה הרשקוביץ: יש לנו קבוצה גדולה מאוד, כ-80 תלמידים, שהם בני העדה האתיופית, יש לנו עולים חדשים בבית הספר, יש לנו יוצאי חבר העמים בבית הספר, יש לנו דתיים בבית הספר, מסורתיים, יש לנו חילוניים, יש לנו ותיקים בעיר, יש לנו חדשים.

<משה הרשקוביץ: אני חושב שאלה הפנים הכי מורכבות שאני מכיר בשדה החינוכי, אבל חדר המורים נראה אחד לאחד בדיוק כמו בית הספר, בדיוק.

<משה הרשקוביץ: בעיניי זה איזה שהוא תפקיד לשמר את האקלים הזה ואת האטמוספרה הזאת.

רונן הופמן: שאלה, המורכבות הזאת שאתה מדבר עליה, חוץ מזה שהיא קיימת, היא קיימת ואתה מודע לה וכנראה מודעים לה עוד אנשים, האם היא מטופלת או באה לידי ביטוי באופן מובנה במסגרת החינוכית?

רונן הופמן: באיזה אופן היא באה לידי ביטוי, המורכבות הזאת?

רונן הופמן: איך אתה הופך אותה לכלי שלא נשאר רק במצב הזה?

<משה הרשקוביץ: יש משהו שהרבה פעמים אני נזכר, עושים יום הזיכרון לרבין, אז ייחדו יום אחד לשנה שמכנסים את כל האנרגיות ליום הזה, יום המעשים הטובים.

<משה הרשקוביץ: לנו אין את הפריבילגיה הזאת, כל שעת חינוך היא חייבת לתת ביטוי למורכבות.

<משה הרשקוביץ: בכל כיתה יושב לך גם ילד אתיופי וגם ילד יוצא חבר העמים, גם ילד דתי, גם ילד חילוני, גם ילד מהמגזר של בני המיעוטים וגם נוצרי וגם מוסלמי, אין מחנך שיכול לעבור שעת חינוך בלי שכל זה הוא עושה לעצמו מסע בראש על מה הוא הולך לדבר עכשיו.

<משה הרשקוביץ: אין לגעת במנהיגות בלי להבין שהשדרה שאתה מדבר עליה זו המורכבות הזאת.

<משה הרשקוביץ: לכן אין לנו יום שמכונס לדבר הזה, יש לנו אקלים בית ספרי שהוא כל יום נוגע בזה.

רונן הופמן: אבל אני מחדד רגע את השאלה.

רונן הופמן: יש פה משהו הוא ייחודי, אני רוצה להבין.

רונן הופמן: ברור שיש אקלים וכן הלאה וכן הלאה, השאלה היא, האקלים הוא פלטפורמה להפוך את זה לכלי, לשפה, לקודים, של המורכבות הזאת, כי אתה אמרת קודם את זה, קצת בהשלכה, כמו לחנך נער להסתער כשבע

רונן הופמן: צם האינסטינקט הוא הפוך, אז אותו דבר יש כאן, אמרת קודם, יש את הנטייה הטבעית של נער לשמוע שחור-לבן, דיכוטומי, אבל יש כאן מורכבות, אז אני שואל האם זה בא לידי ביטוי רק באקלים, או בכלים חינוכיים מובנים שאתם מפתחים על מנת שאת המורכבות הזאת, כקוד לדו שיח, כתרבות, אפשר לקחת ולהנחיל אותה הלאה, לא רק כאן.

רונן הופמן: מתודולוגית.

<משה הרשקוביץ: כן, אני גם אגע בעוד משהו.

<משה הרשקוביץ: יש לנו פה התנדבות ובית הספר, שכבת י' עד השנה הייתה באופן קבוע הולכת למחויבות אישית, אבל עכשיו זה פרויקט של כל בית הספר וכשהמתנדבים מתחככים זה בזה והם הולכים לאמון גן של ילדים עם מוגבלויות או ללכת לסעוד קשישים בבית אבות, או ללכת להתנדב במד"א, הם בעל כורחם מתחככים זה בזה בשיחה והם מביאים את זה לכיתה אחר כך, הם מנסים לדבר שחור-לבן ומישהו נותן לשני בעיטה ברגל ואומר לו 'תשמע, אבל זה לא נעים, כי היא לא חושבת כמוך והיא נפגעת מזה'.

<משה הרשקוביץ: זה מכריח אותם להבין איך לגבש שפה אחרת, איך לגבש שפה שאין להם את הפריבילגיה שחור-לבן.

<משה הרשקוביץ: באוטו אצלנו בבית אז האבא הוא המעצבן ואבא הוא המשקף את המראה והאבא הוא זה ששם את הברקס ואומר 'עד כאן', האבא הוא החופר, אבל כאן בהפסקה זה לא האבא, בהפסקה זה העמיתים לכיתה.

<משה הרשקוביץ: אני אתן דוגמה מדהימה.

<משה הרשקוביץ: הוצאנו את שכבת י"א לשבוע גדנ"ע.

<משה הרשקוביץ: עלתה שאלה, ילדה אחת באה ואמרה 'אני לא יוצאת לגדנ"ע, ממילא אני לא הולכת לצבא' ומחמוד בא ואמר, 'נכון' ואמר לי, 'משה, אני מפקד כיתה', אמרתי לו 'מחמוד, אבל אתה יודע, אתה מפקד כיתה שאול על זמן, עוד מעט זה ייגמר ואתה לא תפקד כיתה', והוא אמר 'אני מפקד כיתה, איפה שייתנו לי לפקד שם תהיה הכיתה שלי'.

<משה הרשקוביץ: הוא פה, מחמוד נמצא פה מאחורה, אז אני לוקח אותו כדוגמה, אבל באמת המורכבות הזאת היא חלק מהאקלים היומיומי.

<משה הרשקוביץ: אני חושב שבכל רגע שתיכנס לשעת חינוך ותיכנס למשהו שהוא פעילות חברתית של בית הספר זה נוכח.

<משה הרשקוביץ: אני חושב, עם האמירה שמחמוד יודע שהוא בחר בית ספר ממלכתי יהודי במדינת ישראל הוא יודע שבגלל זה הוא גם ייבחן, אני מקווה, 2 יחידות בתנ"ך, כמו שהוא הבטיח לי.

<משה הרשקוביץ: אתה רואה, הכנסתי את זה פה.

<משה הרשקוביץ: זה משמעותי.

<משה הרשקוביץ: בעיניי זה משמעותי מאוד.

עמרם מצנע: יש תחרות בין בתי ספר תיכון בלוד, בין תלמידים?

<משה הרשקוביץ: יש תחרות.

<משה הרשקוביץ: יש לנו שני בתי ספר.

<משה הרשקוביץ: יש בית ספר שכונתי, שהוא נמצא בשכונה של גני אביב, זו שכונה שהיא מעט מרוחקת מהשדרה המרכזית של העיר.

<משה הרשקוביץ: מטבע הדברים ילדי גני אביב יותר נוטים ללכת לשם.

<משה הרשקוביץ: מטבע הדברים, הם גם למדו שם ביסודי וזה המעבר.

<משה הרשקוביץ: לנו בעצם יש מתחרה אחד מאוד משמעותי בעיר, זה בית ספר עתיד מדעים, אבל עתיד מדעים הוא בית ספר אליטיסטי, עתיד מדעים הוא בית ספר שעושה מיונים, עתיד מדעים הוא בית ספר שעדיין סבור, בעיניי בטעות גדולה, שמצוינות היא רק יכולת למידה, ואני ביום פתיחת השנה כאן אמרתי לכל ההורים שבעיניי, גם כהורה לשבעה ילדים, אבל גם כמחנך ל-620 תלמידים, מצוינות היא גם יכולות למידה, אבל היא גם הבנה מורכבת של הסביבה, הבנה מורכבת של פערים בחברה, לגדול לצד ילד שבא מבית שונה מהאקלים הסוציו אקונומי שאתה גדלת.

<משה הרשקוביץ: המורכבות הזו היא גם חלק ממצוינות בחיים.

<משה הרשקוביץ: מצוינות היא גם מסד ערכים שאתה נותן, כך שבעיניי התחרות היא לא פיירית, היא תחרות שלא משתבצת באמת על אותו מגרש של התחרות.

עמרם מצנע: איך אתם מתמודדים עם תופעת הגזענות, פשעי השנאה?

<משה הרשקוביץ: זה לא אני, זה התלמידים.

<משה הרשקוביץ: מישהו מהתלמידים שרוצה?

<אושרי-תלמיד: אני יכול להגיד לך שבית הספר הזה - - -

<משה הרשקוביץ: אושרי, בוא לפה, מקדימה.

<משה הרשקוביץ: אושרי היה עד שנה שעברה נשיא אינטראקט, שזה מועדון הנוער שלנו בבית הספר.

<משה הרשקוביץ: הוא עדיין?

<משה הרשקוביץ: כי עוד לא היה מחליף, עוד לא העברת שרביט?

<אושרי-תלמיד: עוד לא העברתי שרביט.

<משה הרשקוביץ: תתמודד עם זה, אתה צריך להיפרד מהתפקיד.

<משה הרשקוביץ: זה רק לשנה.

<משה הרשקוביץ: עכשיו הוא עולה לי"ב.

<אושרי-תלמיד: אני כבר בי"ב.

<משה הרשקוביץ: נכון, התחלנו.

<משה הרשקוביץ: צודק.

עמרם מצנע: כן, אז מה אתה אומר?

<אושרי-תלמיד: לא משנה מה מתרחש בארץ, בכל ההפגנות של השמאל והימין וכל הפוליטיקה, שיש כאלה שהם בעד שלום ויש כאלה שנגד שלום, פה בעיר אני יכול להבטיח לך שזה לא משפיע.

עמרם מצנע: לא, בעד שלום כולם.

<אושרי-תלמיד: זה ברור, אבל בוא נגיד יש את הימין הקיצוני, שמביא את זה לערים האלה, לא מזמן הייתה פה הפגנה מאוד מאוד חזקה של השמאל, שזה קרה בעיר, שזה היה לדעתי סתם בכוונה להצית את העיר, כי העיר הזאת לדעתי היא על קו של שלום, כי זו עיר באמת מעורבת, יש פה 30% מהתושבים, מהאוכלוסייה, מוסלמים ונוצרים וכל אלה שהם ערבים.

<אושרי-תלמיד: אני רוצה לתת לך דוגמה אישית, מחמוד זה אחד החברים הכי טובים שיש לי פה, ואני יכול באמת להגיד לך את זה.

<אושרי-תלמיד: אנחנו ביחד באינטראקט, היינו עושים פעולות של המחויבות אישית ביחד, הכול אנחנו עושים ביחד.

<אושרי-תלמיד: אנחנו מסתובבים ביחד בעיר ואין לאף אחד עם זה בעיה, אין לנו את ההערות האלה של 'מה אתה מסתובב איתו?', העיר הזאת זו עיר מעורבת שרוצה באמת לחיות במעורבות של שלום, בלי מריבות.

עמרם מצנע: שמח לשמוע.

<בת אורן-הורה: אני רוצה להוסיף.

<בת אורן-הורה: אני אמא של תאומים, רותם ותומר מכיתה י"א, במגמת טכנולוגיה ומדעי המידע.

<בת אורן-הורה: הבת שלי הגדולה מתנדבת במד"א ובעת המבצע הגדול במלחמה עצרו להם את כל ההתנדבות, כל הקבוצה שלה הייתה במצב רוח מאוד נפול כי כל כולם בעצם נשאבים למטרה לגיוס, לעזור לזולת.

<בת אורן-הורה: יש להם לא מעט מהמגזר הערבי.

<בת אורן-הורה: היא באה אליי יום אחד, ביום ממש טוב של הלחימה ואומרת לי 'אמא, תקראי', אני לא זוכרת מי מהמגזר, 'תקראי מה הוא רשם', היא אומרת לי 'הוא רושם שם, ביי, תירו את החמאס, תהרגו אותנו, הרגתם אותנו'.

<בת אורן-הורה: כאילו ילד משלנו שגדל פה בעיר, הוא ערבי, הוא רוצה שיחסלו את החמאס, שהוא בעצם צריך להיות מן הסתם בצד שלו.

<בת אורן-הורה: אז מבחינתנו כולם פה שווים, הגישה של משה בעיניי - - - אני גדלתי עם ערבים שהיו יותר ממשפחה בשבילנו והאחווה והאחדות פה היא מעל ומעבר.

עמרם מצנע: אוקיי.

<משה הרשקוביץ: אני רוצה לגעת במשהו שאתם רואים במצגת מאחורה.

<משה הרשקוביץ: אנחנו נערכים ללמידה המשמעותית וכשעשינו חשיבה בינינו מה זה אומר למידה משמעותית אצלנו בבית הספר, מה זה אומר שתהיה למידה אחרת בהיסטוריה, אחרת בתנ"ך, אחרת באזרחות, אחרת בשעות החברה, אחרת בהתנדבות, והגענו למסקנה שיש משהו שהוא מאוד מאוד מיוחד שיכול לצמוח רק כאן.

<משה הרשקוביץ: לקחנו את ירושלים כגולת הכותרת שלנו, כי השכבות ההיסטוריות של ירושלים, הנושא של ירושלים בעיניי יכול להוות - - - קחו את העדה האתיופית שאנחנו כמערכת חינוך לא זכינו להצדיע ליום הסיגד שלהם, אנחנו גם לא זכינו, ואני אומר את זה גם בבית הספר כאן, יש לנו 80 תלמידים, זה אחוז ענק, לא זכינו שהם גם יבואו ללוות אותנו בכיתות באמת לספר מה זה החג הזה עבורם, מה זו העלייה הזאת לירושלים, שיבוא רב שלהם ושיספר לנו הקייס של העדה ושיספר לנו מה התפקיד שלו כקייס בעדה האתיופית.

<משה הרשקוביץ: בעיניי זו גולת כותרת של ירושלים.

<משה הרשקוביץ: להגיע שתלמידים שלנו ידריכו ב'יד ושם' את ההורים שלהם זו הלמידה המשמעותית בירושלים, להכין משחק טריוויה שהילדים שלנו יחנכו ילדים בכיתה ח' במשחק על ירושלים והם יכינו אותו, זו הלמידה המשמעותית שתהיה לנו על ירושלים.

<משה הרשקוביץ: השכבות ההיסטוריות של ירושלים, הן מדברות על הרב תרבותיות שיש כאן.

<משה הרשקוביץ: אין מי שלא נוגע באיזה שהיא רקמה אנושית בתוך ירושלים והוא יבחר את הנושא שלו ואנחנו ניתן לו את הכלים להוציא את זה על דרך של חינוך של משמעות.

<משה הרשקוביץ: זה יכול להיות תקליטור, סרטון, משחק, אפליקציה.

<משה הרשקוביץ: בעינינו זה איזה שהוא תהליך שאנחנו מאמינים שגם הדינמיקה בין הקבוצות והעבודה הקבוצתית יוכלו להפרות אחד את השני וכל אחד, אין מי שאין לו את הירושלים שלו.

<משה הרשקוביץ: לתת מקום לכל אחד להביא לידי ביטוי את הירושלים שלו.

<יוסי הרוש: תודה רבה למשה, מנהל בית הספר על האירוח.

<יוסי הרוש: ראש העיר יסכם את הסיור.

<יאיר רביבו: תודה רבה למשה.

<יאיר רביבו: בראש ובראשונה תודה לחברי ועדת החינוך, בראשם יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע, חברי הכנסת רות קלדרון ורונן הופמן.

<יאיר רביבו: היה לנו כבוד גדול לארח אתכם.

<יאיר רביבו: האמת שלא תכננו את הביקורים בצורה כזו, אבל תראו איפה היינו, היינו בתיכון ערבי ובתיכון יהודי, שניהם של אורט, שניהם תיכונים מתפתחים, היינו בבית ספר ממלכתי חילוני והיינו בבית ספר ישיבה תיכונית דתית לאומית.

<יאיר רביבו: פחות או יותר בכל סיור שבו נתכנן בעיר הזו זה הפסיפס שנגלה, נמצא יהודים וערבים, נמצא דתיים וחילוניים, נמצא ותיקים ונמצא את יוצאי חבר העמים ואת העולים מאתיופיה.

<יאיר רביבו: זה הפסיפס של העיר הזאת, זה פסיפס של תרבויות מדהים וזה מה שעושה את העיר הזאת מאוד מאתגרת.

<יאיר רביבו: אתה נוסע דקה שתיים ואתה מגיע לתמונה אחרת.

<יאיר רביבו: אני למדתי ברמלה-לוד, כמו שאמרתי, 39 מתוך ה-40 לא גרים בלוד, רק אני, אני העוף המוזר.

<יאיר רביבו: רובם גרים היום במודיעין.

<יאיר רביבו: כשאני הולך אליהם מדי פעם אני אומר להם 'זה לא עושה לי את זה', הכול יפה, ישר, ישר, בתי אבן, אין איזה מבנה עתיק מעניין, אין איזה שהוא מבנה ששיפצו אותו, הכול יותר מדי בסדר.

<יאיר רביבו: זה מה שעושה את האתגר שלנו גדול בעיר הזו, לקחת את הפסיפס האנושי הזה ולעשות אותו הרבה יותר טוב.

<יאיר רביבו: אתם יכולים לראות מי ההנהגה היום של העיר.

<יאיר רביבו: הצטרף אלינו עכשיו גם סגני אביב וסרמן.

<יאיר רביבו: אנחנו חבר'ה בגילאי 40, רובנו ככולנו גדלנו פה, למעט אביב שהוא יבוא מבחוץ, אבל אנחנו חברים שגדלנו פה, גדלנו בשכונות העיר והחלטנו לעשות את העיר הזאת מקום שיותר טוב לחיות בה, כולם ביחד.

<יאיר רביבו: אני חושב שמה ששמעת, גם לא הכנו את הנוער לדבר, שמעתם שיש לנו נוער שהוא נוער פתוח מאוד, שהוא נבון, שהוא משכיל, שהוא נוער, אני יכול להגיד, בטח לא ממקום של שחצנות, שהרבה יותר עם חוכמת חיים, מה שנקרא, מהנוער התל אביבי אולי, כי הוא סופג פה הרבה יותר, הוא מריח פה יותר ריחות והוא רואה פה הרבה יותר צבעים, שהנוער שם מגיע לצבא ורואה את זה פעם ראשונה.

<יאיר רביבו: בלוד את כל הערבוביה הזאת, את כל הסלט הזה המדהים פוגשים פה וחיים את זה יום יום.

<יאיר רביבו: צר לי שביום החגיגי הזה המגזר הערבי בלוד בחר להעיב מעט על החגיגה, לא שהרגשתי יותר מדי, אבל הייתי שמח יותר שביום הזה, דווקא מתוך העובדה שאנחנו הנהגה חדשה, שזו שנת הלימודים הראשונה שאנחנו חונכים מאז הבחירות, היה לי חשוב שיהיה פה מסר אחיד, שכולם יגידו 'אנחנו מודים למשרד החינוך ולמדינת ישראל ולעירייה שהעיר הזאת הולכת ומתקדמת'.

<יאיר רביבו: כשמישהו מנסה קצת להעיב על החגיגה אני חושב שזה קצת פוגם בו, לא בנו, כי אנחנו שלמים מאוד מאוד עם מה שאנחנו נותנים ועם מה שאנחנו עושים.

<יאיר רביבו: אני שמח שהצטרפו אלינו עכשיו למפגש מנהלים מהמגזר הערבי.

<יאיר רביבו: עזמי ערפאת הוא אחד מהמנהלים הטובים והמצטיינים שלנו, של תיכון ערבי גדול, כשסיפרתי את הסיפור שיוסי אחרי התפילה בשבת נעלם לי, אמרתי איפה הוא נעלם והוא אמר לי 'עזמי שם בארבע בבוקר, לראות שהקרוונים הגיעו, אז הלכתי לתת לו כתף'.

<יאיר רביבו: אז זה מה שיפה בעיר הזאת, שכולנו חיים פה ביחד ואין לי ספק שתשמעו על העיר הזאת בהמשך בהקשרים יותר טובים מאשר שמעתם עד היום.

<יאיר רביבו: שמעתם מאחד הנערים, וזה גם שינוי מגמה, כי פעם כששאלת במפגש כזה, בפאנלים, לפני שבע-שמונה שנים, 'מה אתה רוצה לעשות?' הוא אומר 'לעזוב את העיר לוד', 'מה התכניות שלך?' 'להתחתן ולעבור לשוהם'.

<יאיר רביבו: ככה הוא היה אומר.

<יאיר רביבו: היום אנחנו מגלים פה מגמה טובה מאוד ואנחנו מזהים אותה מאז הבחירות, שיש פה הנהגה נבחרת, שהם רואים שבסוף - - - ראו אותי היום בבוקר מכניס ילדה לכיתה א', שהילד שלי נכנס לישיבה התיכונית ואחותי הגדולה מורה פה בתיכון.

<יאיר רביבו: בסוף אנחנו חיים פה, חיים בקהילה והנוער קולט את זה, אז הוא אומר 'גם אני רוצה להיות ככה'.

<יאיר רביבו: אני שמח כשנוער אומר לי 'אני רוצה להיות ראש עיר', זה מה שיפה, שהנוער פה היום רוצה להישאר ללוד, הוא אומר שיש פער גדול מאוד בין התדמית של העיר בתקשורת לבין מה שבאמת העיר הזאת, העיר הזאת היא עיר חמה, היא עיר עם פסיפס אנושי מדהים ואני שמח שאתם, כשגרירים של כנסת ישראל, התרשמתם.

<יאיר רביבו: אנחנו נשמח שתבואו לפה לסיור נוסף שיוקדש, כמו שאמר יו"ר הוועדה, לחינוך הערבי, כי באמת שם מרתק לראות את ההתפתחות שאנחנו עוברים.

<יאיר רביבו: יש לנו עוד הרבה לאן להגיע, אבל בסך הכול המגמה היא ברורה.

<יאיר רביבו: אני רוצה להודות לכל השותפים לדרך באגף החינוך ואני מזמין את יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע, למילות סיכום.

<יאיר רביבו: ראיד הוא מנהל בית הספר נווה שלום, וואחת אלסלאם, והוא זכה בפרס החינוך הארצי לפני חודשיים.

עמרם מצנע: טוב, הביקור הזה הוא ביקור של נגיעות, הייתי אומר, כי אי אפשר להיכנס קצת יותר לעומק בכל אחד מהנושאים שככה צלחנו אותם במהירות במשך החצי יום הזה.

עמרם מצנע: אנחנו בחרנו בוועדה לבקר דווקא ביום פתיחת שנת הלימודים בעיר לוד, כי הוועדה שמה לעצמה כנושא מרכזי את ההתגברות על הפערים החברתיים שיש במדינת ישראל.

עמרם מצנע: העיר לוד היא חלק מהפערים החברתיים, למרות שהיא ממוקמת במרכז היא פריפריה לכל דבר ועניין.

עמרם מצנע: לכן בחרנו לבוא דווקא לכאן ואני מודה שההתרשמות היא באמת, יאיר, יוצאת מן הכלל.

עמרם מצנע: הבחירה שלך, שלכם, בחינוך כנושא מרכזי להתמודד עם הדימוי של העיר היא בחירה נכונה.

עמרם מצנע: אין כמו החינוך כדי לסגור פערים, כדי לסגור היכרויות ומפגשים וכדי להפוך את המקום למקום איכותי.

עמרם מצנע: אני אומר את זה עם הרבה מאוד ניסיון שרכשתי לאורך השנים.

עמרם מצנע: אין ספק שזו עיר מאותגרת מכל כיוון ומכל אפשרות.

עמרם מצנע: האתגר פה הוא עצום, בעיקר בגלל הפסיפס הזה של האוכלוסיות והוא אתגר עצום.

עמרם מצנע: הוא אתגר שמצד אחד אתם יושבים במרכז הארץ ועל כן הפוטנציאל הוא גם גבוה, ומצד שני לשבת במרכז הארץ זה גם להיות קצת רחוק מהלב של הממסד הציבורי, כי ההרגשה היא 'מה אתם רוצים?

עמרם מצנע: אתם במרכז, תסתדרו', מי שלא טוב לו נוסע לתל אביב, מי שלא טוב לו נוסע לשוהם או למודיעין.

<יאיר רביבו: אנחנו חמש דקות מניו יורק.

עמרם מצנע: אלה בהחלט יתרונות וחסרונות.

עמרם מצנע: בדרך כלל בכל דבר צריך לנצל את היתרונות וללמוד לחיות עם החסרונות.

עמרם מצנע: אני הבטחתי שנבוא באמת לביקור נוסף.

עמרם מצנע: גם אני מצטער על כך שהמגזר הערבי פה שבת, אני בכלל נגד שביתות, אני בכלל נגד שביתות שבהן בית ספר משבית את עצמו.

עמרם מצנע: שביתות זה כלי של עובדים, לא של ראשי ערים וגם לא של מנהלי בתי ספר ולא של הורים, שזה הפך להיות איזה שהוא טרנד לאורך השנים שהורים משביתים את בית הספר בגלל טענה כזו או אחרת.

עמרם מצנע: אני לא חושב שזה עושה רושם על מישהו, חבל, אבל היום הזה יעבור, תחזרו ללמוד ואנחנו בהחלט, יחד עם העירייה, נראה מה אנחנו בוועדה יכולים לעזור, כי זה באמת נושא שלקחנו אותו לתשומת לב, לא רק את סגירת הפערים בין מרכז לפריפריה, אלא גם סגירת פערים בין היישוב היהודי ליישוב הערבי בתוך מדינת ישראל.

עמרם מצנע: אני מאוד מתרשם, משה, גם מהדברים שלך, לא במקרה בסוף בחרת להיות מחנך, כי רק להקשיב לדברים שלך, זה בא מבפנים, וכשזה בא מבפנים זה משפיע על הרוחב.

עמרם מצנע: אין פה בכלל חוכמות בעניין הזה, כי בסוף חינוך זה יצירת אמון.

עמרם מצנע: אם אתה כנער מתבגר מאמין בי, במחנך, במנהל, אז בעצם אפילו השמים הם לא הגבול, וזה בהחלט מרגש להקשיב, לשמוע ולראות את החיבורים האלה ואין לי בכלל ספק שאתם תדעו לעבור בשדה המכשולים המאוד קשה הזה, הפוליטי, החברתי, הכלכלי, כדי לשים את לוד במקום המגיע לה.

עמרם מצנע: זה סיפור ידוע, אני לא יודע כמה מכם יודעים, בגלגול הקודם שלי כחבר כנסת הייתי בתת ועדה של ועדת הפנים לקידום ענייני לוד.

עמרם מצנע: הייתה פעם ועדה כזאת.

עמרם מצנע: ביקרתי פה לא מעט פעמים ואפילו עלו אליי לרגל חלק מהתושבים שאני אבוא לנהל את העיר ובאחת הפעמים מעל דוכן הכנסת, כשדנו בעניין של לוד, כי בלוד דנו הרבה מאוד, לא עשו הרבה אבל דנו בה הרבה מאוד, ישב פורז, שהיה אז שר הפנים, ואני מעל הדוכן אמרתי לו 'אברהם פורז, אם אתה רוצה אני מתפטר עכשיו והולך ללוד'.

עמרם מצנע: זה לא קרה, בגלל כל מיני סיבות, הגעתי לאן שהגעתי.

עמרם מצנע: אתם בדרך הנכונה, עוד פעם, מהיכרות שלי, אתה גם מכיר את ירוחם, יאיר, הדבר הכי חשוב זה ביטחון עצמי ומודעות עצמית, גאווה עצמית, קשר למקום, שייכות, שורשים, ומכאן הדרך סלולה.

עמרם מצנע: אז אני יכול להבטיח לכם שאנחנו בוועדה, אני וחבריי, אלה שנמצאים פה, רות ורונן, ואלה שלא באו, שהנושא של לוד לא יירד מהשולחן שלנו.

עמרם מצנע: לא שאנחנו מחליטים על תקציבים, אבל אנחנו בהחלט יכולים להיות כלי עזר.

<יאיר רביבו: אם נסכם את שתי המפלגות שלכם אז ללוד 'יש עתיד' והעיר נמצא ב'תנועה'.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<יאיר רביבו: לסיכום אני רוצה להעניק שי.

<יאיר רביבו: הפתעת אותנו כמה פעמים, אני מזמין את שלושת חברי הכנסת, העיר לוד ממותגת, כמו שאמרנו, הסלוגן שבחרנו למתג את העיר 'לוד פסיפס של תרבויות', גם בערבית וזה גם כתוב פה באמהרית וברוסית, וכתוב פה 'הדואג לימים זורע חיטים הדואג לשנים נוטע עצים הדואג לדורות מחנך אנשים', המשפט הזה של ינוש קורצ'ק, ופה רשום השטיח המרכזי מתוך רצפת הפסיפס הנדירה מהתקופה הרומית שנחשפה בלוד ב-96'.

<יאיר רביבו: במוצ"ש האחרון התחילו העבודות על הפסיפס ובתוך שנה וחצי יקום מוזיאון יפה ואתם תזכרו את הרגע הזה שאנחנו מזמינים אתכם.

<יאיר רביבו: תודה רבה לכם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: (מרכז הדרכה – בנק לאומי)

<בני גידלי: בעיקרו הבניין הזה הוא בניין ההדרכה ואבטחת מידע.

עמרם מצנע: הדרכה בכלל או רק בנושאי מחשוב?

<בני גידלי: כל עובדי בנק לאומי.

<יהודית גידלי: כמה עובדים יש בבנק?

<בני גידלי: בבנק יש 8,000 פלוס מינוס.

<בני גידלי: הבניין שעברנו בפתחו ולא נכנסנו, שם יושבים המתכנתים באגף הייצור וכל הטיפול השוטף.

<בני גידלי: קודם כל רק בשביל להוציא אתכם טיפה מהאווירה, לא יודע אם בבוקר שמעתם כל מיני טענות 'אין לי כסף, שתו לי, אכלו לי', לא יודע מה היה לכם בעיריית לוד - - -

עמרם מצנע: פה יש כסף.

<בני גידלי: לא יודע אם יש, אבל כנראה יש יותר.

<בני גידלי: אבל פשוט אני מנצל את הדקות האלה, כי אחר כך נהיה טיפה בלחץ של זמן.

<בני גידלי: אז כמו כל דבר בצה"ל, אתה יודע, נחלק לשלוש.

<בני גידלי: החלק הראשון, אני מקווה שהוא יהיה לשביעות קיבתכם, זה תיכף נראה, בחלק השני אתם ועדת חינוך, אבל מסתבר שגם לאומי מתעסק בחינוך, הדרכה, סדנה, what ever, לכלל העובדים, בערך מהיום הראשון וטיפ טיפה מעבר ליום הפרישה שלהם, כי יש לנו מה שנקרא סדנת הכנה לפרישה ואיך להתנהג ולחיות ביום שאחרי.

<בני גידלי: הדרכה לכלל העובדים אולי זה טיפין, אבל אנחנו עושים גם דבר שנקרא תרומה לקהילה, במיוחד לילדי לוד.

<בני גידלי: אחת לשבוע, כאשר יש שנת לימודים, יש אוטובוס שמסיע לפה כ-50 תלמידים שנבחרו על ידי בתי הספר, עירייה וכו', שהם ממעמד סוציו נמוך פלוס מינוס ופה הם מכינים שיעורי בית, בעזרתם והדרכתם של עובדי לאומי, כשכמובן זה נעשה על חשבון זמנם הפרטי.

<בני גידלי: כאן, בכיתות ההדרכה, שתיכף נעשה לכם סיור קצר, לפני שנגיע לפרק השני בשלישייה.

<בני גידלי: נכון שהכותרת זה עזרה בשיעורי בית, אבל מסתבר שזה לא רק.

<בני גידלי: כנראה שאנחנו, אולי בלית ברירה, כמו שאתם מכנים את זה, אנחנו גוף חוץ פרלמנטרי, זאת אומרת שהילד שמגיע להכין שיעורים, מתוך ה-50 דקות פלוס מינוס, רבע שעה שיעורי בית והיתר לא.

<בני גידלי: כנראה שפה הוא מוצא איזה שהיא אוזן קשבת, הוא יכול לפרוק את מה שכואב לו, מה לא מוצא חן בעיניו בבית, בסביבה שלו, בבתי הספר, לא יודע בדיוק מה ואנחנו לא בדיוק חונכנו כעובדים סוציאליים, אבל איכשהו אנחנו בקשר עם שירות לאומי, אלה שמביאים את הילדים לפה ואנחנו פחות או יותר, לא בצורה פורמלית, או מחייבת, מזרימים להם את המידע, מה שאנחנו שומעים פה מהילדים.

<בני גידלי: הילדים, כמובן אי אפשר בלי אוכל, כפי שאתם רואים, אז הם מקבלים פה גם סנדביץ', שתייה, ממתק, אבל זה הפחות משמעותי.

<בני גידלי: ראינו לא פעם שהילדים האלה, חלקם, כשהם מקבלים את הסנדביץ' הם דוחפים אותו לכיס, כי כנראה בבית אין להם.

<בני גידלי: זה בשבילם זה עוד איזה שהוא ערוץ להשלים אוכל בבית.

<בני גידלי: אז זה בקטע של חינוך מה שנקרא מחוץ לבניין הזה.

<בני גידלי: לגבי החינוך, או הסדנה, ההכנה, בתוך הבית, אני לא אקח את הבמה לגב' שירה סרוסי, שהיא גם תוביל אותנו והיא תסביר לכם טיפה על הבניין, היא בעלת האכסניה, לפני שהיא תגיע גם לפרק שיותר חשוב, שחבל מאוד שגב' קלדרון לא פה, היא הייתה זוכה אולי במשהו מעניין.

<בני גידלי: אבל בסדר, מי שישנו זכה.

רונן הופמן: החבר'ה שעובדים פה, רובם מאיזה מקום הם בארץ?

<בני גידלי: מקו אשקלון ועד חדרה פלוס.

<שירה סרוסי: אני אעשה לכם כאן סיור קטן, נכניס אתכם לכיתה ונעביר אתכם חווית למידה חדשנית ומתקדמת.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים הבניין הזה באמת נבנה בצורה כזאת זורמת, תראו את גרם המדרגות.

<שירה סרוסי: על כל דבר כאן יש מחשבה, לא תמיד היא נכונה וטובה, אבל יש.

<שירה סרוסי: הרעיון היה לנתק את התלמידים מהמשרדים שלנו, כי מניסיון קודם הם היו מגיעים ישר אלינו ומציקים לנו.

<שירה סרוסי: למעט הכיתה הזאת, שזאת כיתה שאנחנו מייעדים אותה לכל מיני דברים מיוחדים, למשל ישיבת הנהלה הייתה כאן, שמצריכים כיבוד, הקומה הזאת זו קומה פרונטלית.

<שירה סרוסי: פה הכניסו אתכם לראות מבנה קלאסי של כיתה אצלנו.

<שירה סרוסי: סך הכול יש לנו 20 כיתות, מולטימדיה, מסכים, כל הדברים הכי, היום זה כבר לא הכי חידושים, כשהבניין נבנה זה היה הכי חדשים, יש דברים יותר חדשים.

<שירה סרוסי: שומעים את הזמזום?

<שירה סרוסי: זה נדלק אוטומטית כשנכנסים, לחיסכון בחשמל.

<שירה סרוסי: זה נפתח לאולם יותר גדול, יש לנו כאן שולחנות שאנחנו יכולים לשנות כרצוננו ואנחנו במצוקת חדרים גדולה.

<שירה סרוסי: לא רק במערכת החינוך, גם אצלנו.

עמרם מצנע: הלוא באים מכל רחבי הארץ, אז זה ליום או שיש גם - - -

<שירה סרוסי: תלוי, אנחנו מטפלים גם בלינות, זה חלק מהתפעול של זה, באחריות שלי, גם בלינות.

<שירה סרוסי: יש לנו הסכם עם בית מלון ליאונרדו ברחובות, עם הרשת.

<שירה סרוסי: זה מחייב היסעים והסעדה, זה בלבול מוח לא קטן.

<שירה סרוסי: בעיקרון יש לנו מכונות כריכים לטובת התלמידים ו - - -

עמרם מצנע: עובד מחויב - - - מתקדם - - - או שזה משהו יותר - - -

<שירה סרוסי: זה תלוי.

<שירה סרוסי: יועצי השקעות למשל, הם לא יכולים להיכנס - - - אם יש להם רישיון ולא עברו - - - יש מקצועות אחרים שזה יותר רישוי.

עמרם מצנע: אבל אפילו עובד בקבלה, טלר.

<שירה סרוסי: עכשיו יש בחוץ טלר.

<שירה סרוסי: אם הם לא מקבלים הסמכה הם לא יכולים להיות - - - אבל זה לא להיכנס לתפקיד, זה להתקדם בתפקיד.

<שירה סרוסי: אנחנו בדיוק עכשיו בסוגיה שהיא בניית מסלולים, של האם אנחנו נחייב אותם או לא.

<שירה סרוסי: לא תמיד אפשר.

<שירה סרוסי: למשל יש לך מישהו שמטפל באשראים, באיזה שהוא שלב נגמר לך המסלול, אבל אתה צריך לשמר את הכשירויות שלו.

<שירה סרוסי: זו סוגיה שאנחנו עכשיו - - -

עמרם מצנע: למרות שיש טכנולוגיות חדשות, מחשוב חדש, טפסים חדשים?

עמרם מצנע: וחוקים חדשים ונהלים חדשים.

<שירה סרוסי: נכון.

<שירה סרוסי: אז זה יותר נושא של הטמעה, שהוא גם באחריות שלי, ועכשיו אנחנו מטפלים בכשירויות, שזה לא הטמעה, אלא זה באמת איך אתה שומר את העובד כשיר לתפקיד שלו לאורך זמן.

<שירה סרוסי: פה הטכנולוגיה מאוד עוזרת.

<שירה סרוסי: אז אנחנו בקומה המתוקשבת.

<שירה סרוסי: מה שיש לנו כאן זה קפיטריה וספרייה.

<שירה סרוסי: את הרעיון גנבנו מהולנד, מהספרייה הלאומית בהולנד.

<שירה סרוסי: חוויה מדהימה, ממש, זה כיף, שבע קומות של הנאה צרופה והסכימו בבנק השמרן לעשות לנו משהו קצת יותר חדשני אבל לא הסכימו להתפשר איתי על הצבאים של הכיסאות.

<יהודית גידלי: מה רצית?

<שירה סרוסי: צבעוני.

<יהודית גידלי: אבל זה מאוד יפה, הכתום הזה.

<יהודית גידלי: זה שמש.

<שירה סרוסי: אבל רציתי יותר צבעוני.

<שירה סרוסי: אז אדום זה בנק הפועלים אי אפשר וצהוב זה בנק מזרחי.

<יהודית גידלי: האם מכרת את הרעיון של הספרייה הלאומית ההולכת ומוקמת בימים אלה ב - - -

<שירה סרוסי: לא, אף אחד לא דיבר איתי.

<שירה סרוסי: אם היו מדברים איתי הייתי נותנת להם את הרעיון.

<שירה סרוסי: תחשבי שדבר כזה, בפנים יש נגיד לילדים סולם שאת יכולה לטפס ולשבת למעלה.

<שירה סרוסי: דרך אגב, זה זז, על גלגלים.

<שירה סרוסי: בנו לי את זה במיוחד, אפשר לשחק עם זה ואפשר להשתמש בחלל, כשמזיזים את זה.

<יהודית גידלי: בסדר, אבל הרעיון של ספרים וקפיטריה התחיל בפארק נובלס ואחר בפרקס והנה אנחנו פה.

<שירה סרוסי: אנחנו נחזור לכאן, אבל אני רוצה להראות לכם משהו שעכשיו נמצא אצלנו במובן - - -

<שירה סרוסי: אני רוצה להגיד לך שאני נדהמת.

<שירה סרוסי: זה המון כסף.

<שירה סרוסי: זאת הכוונה.

<שירה סרוסי: משהו חדשני.

<שירה סרוסי: זאת כיתת סימולטור ש - - -שלום.

<שירה סרוסי: הם כרגע מנסים את הכיתה הזאת.

<שירה סרוסי: את רוצה להגיד מילה?

<מדריכה: בכיתה הזאת אנחנו מנסים לדמות סניף של בנק, בכל עמדה יישבו בעצם בנקאים שיגיעו לכאן ליום אימון והם יושבים מול שחקן, ממש שחקנים מקצועיים, סימולציה - - -

עמרם מצנע: מעצבנים כאלה?

<שירה סרוסי: גם.

<מדריכה: לא מעצבנים, אין לנו לקוחות מעצבנים.

<מדריכה: אתה בבנק הלא נכון.

<מדריכה: יושב כאן זוג שחקן ובנקאי, הם מנהלים סימולציה, הסימולציה מצולמת און ליין.

<מדריכה: אתם רואים שיש פה רמקול ויש מצלמות, השחורים האלה זה מצלמות, הם מצולמים ובתום הסימולציה הם יכולים לראות את עצמם מצולמים ואז אפשר לקבל משוב איך הייתי, איך דיברתי וכו'.

<מדריכה: אז מה שאנחנו עכשיו עושים זה מכניסים את המשוב למערכת וכו', אנחנו עובדים עם מערכת חיצונית שעושה - - -

עמרם מצנע: זה דבר שקיים באיזה שהוא ארגון שנותן שירותים מהסוג הזה?

<מדריכה: לא, שירות פיננסי לא.

<מדריכה: זה בעיקר עובד בצבא, כל הנושא של סימולטורים, בקופות חולים.

<שירה סרוסי: אבל לא ככה.

<מדריכה: אבל לא במתכונת הזו.

<מדריכה: במתכונת הזו, זה שזה מדמה סניף וכו' ויש שמונה עמדות בעת ובעונה אחת, עובדות יחד וכו', זה משהו שאנחנו לא מכירים אותו כרגע.

<מדריכה: אנחנו מכירים סימולציה שיושב שחקן ומשתתף דרך קיר, הם עושים איזה שהיא סימולציה, הצד השני רואה אותם, גם מצלמים ומנתחים, אבל לא כשכולם יושבים ביחד.

<שירה סרוסי: גם החברה עושה את זה פעם ראשונה וסתם, בשביל קוריוז, הם היו צריכים לתת לנו פתרון למיקרופון עצמאי לכל שולחן, כי במיקרופון רגיל היה כאן רעש רקע ולא שמענו כלום.

<שירה סרוסי: אז הם הלכו לחנות חד פעמית, קנו את הצלחת הזאת, הפכו לנו אותה למעין מנורה וזה המיקרופון.

<שירה סרוסי: זאת אומרת יש כאן פתרונות מאוד יצירתיים.

<מדריכה: אז כל הקונספט של הסימולטור זה ממש יום אימון שמתחיל מהבוקר, עובר גם כאן בכיתה שאתם יושבים ב-203, הם מתקשרים ללקוחות אמיתיים, השיחות מוקלטות והם מנתחים את ההקלטה.

<מדריכה: הם רואים סרטונים של שחקן מול לקוח ומנתחים את הסרט.

<מדריכה: זאת אומרת יש פה ממש תהליך שלם מאוד מובנה של לאמן אותם בנושא של מיומנויות מכירה ושירות.

<שירה סרוסי: שאנחנו רוצים לקחת את זה גם למקומות נוספים, למשל למיומנויות ניהול.

<שירה סרוסי: אפשר גם בקורס ניהול להושיב כאן את האנשים או להעמיד אותם.

<מדריכה: בוא נגיד שזו רק ההתחלה.

עמרם מצנע: כן, סימולציה אפשרית - - -

<מדריכה: לכל נושא.

<מדריכה: משוב, חניכה.

עמרם מצנע: הופעה.

<שירה סרוסי: אז אתם באמת רואים את זה.

<שירה סרוסי: היום סיימו בבוקר להתקין את החדר הזה.

<שירה סרוסי: נמשיך.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<שירה סרוסי: אז כל הקומה הזאת, למעט החדר על יד, פשוט לומדים שם כרגע, הם במתכונת סדנאית.

<שירה סרוסי: החדר הזה הוא חדר פרונטלי של שורות, כאן מתקיים עכשיו קורס טלרים.

<שירה סרוסי: כמובן שהם יכולים להתנסות על מערכות בנקאיות.

<שירה סרוסי: זה חדר 203, זה החדר של ההקלטה.

<יהודית גידלי: למה אתם משתמשים בדברים האלה?

<שירה סרוסי: אנחנו נראה לך.

<בני גידלי: ברוכים הבאים.

<בני גידלי: לא רציתי - - - כי זה לא נשמע טוב ופה שמעתי שיש כל מיני דברים שמוציאים רעשי רקע.

<בני גידלי: אני לא יודע איך להגדיר את זה, כביקור גומלין או כעיר תאומה, אני לא יודע בדיוק מה ההגדרה הנכונה.

<שירה סרוסי: התחלה של ידידות מופלאה.

<בני גידלי: לא, את לא היית בפגישה הקודמת, שחבר הכנסת מצנע אירח אותנו בביתו, בכנסת, ואז חשבתי שזה משהו חד פעמי וביי ולהתראות.

<בני גידלי: אבל כנראה שיש לזה התפתחות.

<בני גידלי: אז לא הייתי מאמץ את הרעיון של ערים תאומות, כי בנתניה משום מה זה עובד אחרת.

<בני גידלי: יש לנו שתי ערים תאומות מגרמניה, אבל כל התושבים הזרים והתיירים מצרפת, אז אני לא יודע מה אני מרוויח מזה שיש לי עיר תאומה בגרמניה, אבל לא משנה.

<בני גידלי: אני מקווה שהפרק הראשון בשלישייה עבר בסדר, האוכל היה בסדר בשלב זה?

<קריאה: מצוין.

<בני גידלי: החלק השני, לפני שהגעת פתחתי בכמה מילים לגבי התרומה לקהילה ואני לא אחזור על זה, את מכירה את זה כבר.

<בני גידלי: לגבי הנושא הספציפי של מה שאתם הולכים כרגע לראות, יש לי את ההגדרה שלו, אבל כרגע ההבנה שלכם וההבנה שלי בקטע הזה זהה לחלוטין, זאת אומרת שאני לא מבין בזה.

<בני גידלי: אז אני אתן לשירה להסביר בדיוק מה הכותרת של המפגשון הזה ומה עושים עם הדברים המרובעים האלה.

<בני גידלי: אז, שירה על הבמה וועדת החינוך, מה שנשאר ממנה מהבוקר, לרשותך.

<יהודית גידלי: יש כאלה ששייכים לפורשים.

<שירה סרוסי: אז כמו שאמרתי לכם קודם, ברוכים הבאים.

<שירה סרוסי: נמצאים איתי אמיר, שהוא מנהל תחום חדשנות, אבישי שהוא מדריך מוסמך והם יעזרו לי להעביר לכם את החוויה.

<שירה סרוסי: הנושא הוא חוויית למידה ולמידה חדשנית.

<שירה סרוסי: לפני זה כמה מילים על האכסניה.

<שירה סרוסי: לפני האכסניה אנחנו רוצים להכניס אתכם לחוויה.

<שירה סרוסי: לכל אחד מכם יש טבלט, תכניס אותם למערכת.

<שירה סרוסי: אז בואו נתחיל עם חימום.

<שירה סרוסי: באיזה שנה הוקם בנק לאומי?

<שירה סרוסי: יש לכם ארבע אפשרויות, בבקשה כל אחד מכם יקיש על האפשרות שהוא חושב.

<בני גידלי: אני מנוע מלענות.

<בני גידלי: כאשר היה 101 שנה לבנק אז אריק שרון התארח אצלנו, יש לו מזל של 101.

<שירה סרוסי: כמה כבר ענו?

<שירה סרוסי: הנה, תראו את התוצאות.

<שירה סרוסי: מי עוד לא ענה?

<בני גידלי: אני.

<שירה סרוסי: זו כבר הדגמה של חוויית למידה, כי עכשיו אנחנו הולכים לדון במה ש - - - לא.

<קריאה: רגע, תגידי להם את התשובה האמיתית.

<שירה סרוסי: תעבור לשקף הבא.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים, 1902, שנת ההקמה.

<שירה סרוסי: זו דוגמה לאיזה שהיא צורה של אינטראקציה ולימוד והעברת חומר וידע בצורה של למידה חווייתית, שזה חלק מהנושא של ה - - - אז קצת לאומי ומספרים.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים, 11,500 עובדים, 274 סניפים.

<שירה סרוסי: המשמעות היא שאנחנו מפוזרים מהצפון עד הדרום, צריכים להגיע עד אחרון העובדים, יש לנו כאן את כל הגילאים שאתם רק רוצים, החל מצעירים מאוד ועד מאוד ותיקים.

<שירה סרוסי: בלמידה זה קצת בעיה, צריך להתאים את הלמידה לכולם, לראות שכולם מגיעים בצורה הנכונה לחומר, לא כל דבר מתאים לכל אחד.

<שירה סרוסי: נציגויות השלוחות בחו"ל, שגם אותם אנחנו רוצים לשתף, אתם תראו דוגמה לאיזה שהיא העברת ידע לנציגות בחו"ל.

<שירה סרוסי: למעלה ממחצית הם בסניפים, זאת אומרת הם לא נמצאים במטה במקום מרוכז, אלא הם נמצאים בסניף שיכול לנוע מ-10 עד 50 אנשים.

<שירה סרוסי: גם אליהם אנחנו צריכים להגיע, יש לנו ערכות למידה בסניף ועוד אמצעי שתראו בהמשך.

<שירה סרוסי: מרכז ההדרכה.

<שירה סרוסי: 54 עובדים, 20 כיתות שעשינו בהם סיור.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים, 97% מהעובדים, אנחנו נוגעים בהם.

<שירה סרוסי: לא חוכמה גדולה, אתם עוזרים לנו עם הרגולציות.

<שירה סרוסי: ברגולציה צריכים להגיע ל-100%, אז אנחנו אולי אפילו לא בסדר.

<שירה סרוסי: המיקום שלנו הוא בלוד.

<שירה סרוסי: כשעברנו מרמת אביב לכאן זאת הייתה בעיה, רמת אביב זה מרכז, יש רכבת, יש אוטובוסים, קל להגיע מכל מקום.

<שירה סרוסי: לכאן זה היה טיפה יותר קשה, היום כבר יש לנו הסעות מתחנת הרכבת של לוד אז זה קצת יותר טוב.

<שירה סרוסי: אנחנו שייכים לחטיבת משאבי אנוש בבנק, לא ללאומי טכנולוגיות, למרות שיש לנו גם גוף טכנולוגי פנימי.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים, 2,400 מחזורים של קורסים בשנה ו-42,000 ומשהו ימי הדרכה.

<שירה סרוסי: המשמעות היא, והיום זה ממש לא יום אופייני, כי זה 1 בספטמבר, אבל החל ממחר עוברים כאן בממוצע בין 200 ל-250 תלמידים ביום.

<שירה סרוסי: בממוצע זה אומר שלפעמים יותר.

<שירה סרוסי: יש לנו בספטמבר ימים שאנחנו פה בתפוסת שיא, תפוסה מלאה, אני גם נאלצת להוציא כיתות החוצה, עד כדי כך.

<שירה סרוסי: מה תחומי העשייה שלנו?

<שירה סרוסי: כשאומרים מרכז הדרכה זה לא משקף את מה שאנחנו עושים כאן, כי האמת שהשם הוא מרכז ללמידה ופיתוח ארגוני.

<שירה סרוסי: כמו שאתם רואים, יש לנו גם את הנושא של אחריות תאגידית, תרומה לקהילה.

<שירה סרוסי: כמו שבני סיפר, אז מי שמנהל את הנושא הזה זה אצלנו כולל התקציבים.

<שירה סרוסי: בנושא של פיתוח ארגוני, יש לנו גם את נושא ניהול השינוי בבנק שבזמן האחרון זה משהו שקורה בכל העולם וגם אצלנו, אנחנו רק משנים כל הזמן.

<שירה סרוסי: רק מנהלים את השינוי.

<שירה סרוסי: הנושא של קוד אתי.

<שירה סרוסי: היה אצלנו ביקור לא מזמן, נדמה לי של הכנסת, שבאו ללמוד את הקוד האתי שלנו, היה כאן מהלך מאוד מאוד יפה של שינוי קוד אתי.

<שירה סרוסי: יש לנו קוד אתי כבר הרבה שנים.

<שירה סרוסי: יש לנו את הנושא של טכנולוגיות למידה, שזה הענף שלי, ואנחנו די נתרכז בו, ויש את המכללה לבנקאות ומנהיגות עסקית, שעשינו שינוי בשנה האחרונה ואיחדנו שני בתי ספר.

<שירה סרוסי: היה בית ספר לניהול ובית ספר למנהיגות והגענו למסקנה שהיום זה כבר לא נכון, היום צריך להסתכל על זה בראייה רוחבית, כי אין דבר כזה שאתה רק מנהל, אתה גם מקצוען, אתה גם מנהל ואתה צריך להבין את כל המכלול ממש בראייה רחבה.

<שירה סרוסי: עשינו איחוד של בתי הספר ואיחוד של המסלולים, אפרופו מה ששאלת אותי.

<שירה סרוסי: היום כשיש מסלול למנהל סניף, אז הוא לומד גם את הבנקאות וגם את הניהול ביחד, כי זה באמת כרוך אחד בשני.

<שירה סרוסי: דוגמה, יש מערכות שאתה צריך לדעת כשאתה מנהל, שלא ידעת כשאתה עובד, מעבר לפן הניהולי של איך לנהל אנשים.

<שירה סרוסי: מתחת למכללה יש לנו גם את הנושא של הערכת אפקטיביות.

<שירה סרוסי: אנחנו מודדים כאן אם הקורסים שלנו באמת הביאו את התוצר המבוקש, האם בטווח של זמן מרגישים שינוי.

עמרם מצנע: אתם מודדים או איזה שהוא גוף - - -

<שירה סרוסי: לא, אנחנו מודדים את זה באמצעות זה שאנחנו מעבירים סקרים, שאלונים ומשובים.

<שירה סרוסי: אמיר אולי ייגע טיפה בזה כי אנחנו עושים את זה גם באמצעים ממוחשבים וגם באמצעות המובייל.

<שירה סרוסי: זה אנונימי ואנחנו שולחים את זה לניתוח ואפיון בחוץ.

<שירה סרוסי: מה שאנחנו עושים זה הסקת מסקנות והפקת לקחים ושינויים בעקבות הדברים האלה.

עמרם מצנע: השאלונים הם לבוגרי הקורסים?

<שירה סרוסי: כן וגם למנהלים שלהם.

<שירה סרוסי: אתה מכיר את מודל קירקפטריק?

עמרם מצנע: כן.

<שירה סרוסי: אז אנחנו הגענו לרמה 3.

<שירה סרוסי: לא בכל הדברים, כי זה הרבה כסף.

<שירה סרוסי: ל-4 עוד לא הגענו.

<שירה סרוסי: גם בשוק, אנחנו עושים בדיקות למול העמיתים, כמעט לא מגיעים, זו הוצאה כספית גדולה.

<שירה סרוסי: אבל רמה 1 היא כולם.

<שירה סרוסי: דרך אגב אנחנו בוחנים עכשיו איזה שהיא מערכת חדשה לניהול הדרכה, מסתבר שבעולם לא כל כך עושים רמה 1, עושים יותר 3.

<שירה סרוסי: אנחנו די חריגים בזה ולא מוכנים לוותר כי מוציאים מזה מסקנות מאלפות, ממש יודעים איך לתקן.

<שירה סרוסי: במה אנחנו משתמשים?

<שירה סרוסי: וזה באמת על קצה המזלג ואם אתם רוצים יותר, בשמחה בפעם אחרת אני ארחיב.

<שירה סרוסי: ניהול ידע.

<שירה סרוסי: יש לנו כאן נגיד אפילו מאות אתרים של ניהול ידע.

<שירה סרוסי: אנחנו משתמשים בזה כפלטפורמה, עושים עם זה סביבות למידה לקורסים, נעזרים בזה לחניכה.

<שירה סרוסי: יש לנו היום מנהלות ידע שעובד יכול להגיע להוציא את המידע.

<שירה סרוסי: למידה פרונטלית זאת הלמידה המסורתית - - -

עמרם מצנע: למול ידע אתם משתמשים בידע ארכאי?

<שירה סרוסי: למה אתה מתכוון?

עמרם מצנע: הבנק הוא גוף שיש לו המון מערכות נתונים, נתונים אמיתיים של מספרים - - -

<שירה סרוסי: לא, ניהול ידע זה יושב מעל המערכות ואוספים שם נהלים וחוזרים והנחיות והטמעה ואיך ל - - -

עמרם מצנע: הצלבות.

<שירה סרוסי: כן.

<שירה סרוסי: אבל זה לא על הנתונים האמיתיים של העובדים, זה חסוי.

<שירה סרוסי: אסור - - -

עמרם מצנע: לא, של הבנק.

<שירה סרוסי: זה ידע תפעולי, זה לא - - - בנושא של הטמעת מערכות למשל אנחנו משתמשים בזה כפלטפורמה, אנחנו שמים שם דברים.

<שירה סרוסי: אפשר לשים שם סרטוני למידה, אפשר לשים שם מצגות.

<שירה סרוסי: אם תיקח סביבת למידה של קורס או של שיעור, אתה יכול לשים שם את כל הסילבוס וממש לתת לתלמיד להגיע כשהוא רוצה בין כותלי הבנק, זה לא פתוח החוצה, לחומר.

<שירה סרוסי: יש לנו אתר למידה מהבית, שאנשים יכולים להיכנס וללמוד מהבית.

<שירה סרוסי: מסתבר שהחבר'ה הצעירים אוהבים לעשות את זה.

<שירה סרוסי: הם לא יכולים להיבחן שם.

<שירה סרוסי: יש בפלטפורמה הנוכחית עדיין בעיות בין הרצוי למצוי.

<שירה סרוסי: יש לנו את הסימולטור, כמו שראיתם.

<שירה סרוסי: נושא של חניכה, שזה חניכה קבוצתית, חניכה אישית, חניכה און דה ג'וב.

<שירה סרוסי: הבנק, באמת, כמעט כל דבר ש - - -

עמרם מצנע: אתם מוציאים גם כוח אדם אל הסניפים, או שאתם רק מעבירים את הקורסים פה?

<שירה סרוסי: יש לנו כיתה בצפון, בצ'ק פוסט, שאנחנו מביאים את אזור הצפון לשם.

<שירה סרוסי: יש מערכי למידה, אתם תיכף תראו, שאנחנו עושים בסניפים, והמון, באמצעות הכלים החדשים ואמיר גם ייגע בזה, אנחנו יכולים לתת ל - - - יש לנו קבוצה של אנשים שהיא בעצם מאותרת מבין העובדים והם יודעים להעביר כל מיני הדרכות והם יכולים להגיע גם לסניף עצמו.

<שירה סרוסי: אבל זה בעייתי, כי הזמן בסניפים הוא מאוד מצומצם.

<שירה סרוסי: רוב הזמן הם מול לקוחות, אז יש לנו קצת בעיה עם זה.

<שירה סרוסי: מצאנו פתרון אחר טכנולוגי.

<שירה סרוסי: הזמן שלנו נורא קצר, אז אני בשמחה מעבירה את השרביט לאמיר, שהולך לספר לכם - - -

<אמיר-מדריך: על חווית למידה.

<שירה סרוסי: על עוגת לימון.

<אמיר-מדריך: טוב, אז אני אספר לכם סיפור.

<אמיר-מדריך: רצו לבדוק באמת מה היא שיטת הלמידה האפקטיבית ביותר שכדאי לעשות היום על מנת שאנשים יוכלו לזכור אותה יותר טוב ולכן עשו ניסוי באיזה שהיא מעבדה.

<אמיר-מדריך: לקחו קבוצה של אנשים ושמו אותם וחילקו אותם לקבוצות וכל קבוצה רצו ללמד אותה איך להכין עוגת לימון.

<אמיר-מדריך: אבל כל קבוצה, לימדו אותה בצורה אחרת.

<אמיר-מדריך: לקחו את הקבוצה הראשונה והראו להם סרט וידיאו ובסרט הווידיאו הציגו להם איך מכינים עוגת לימון.

<אמיר-מדריך: לקבוצה השנייה הביאו מתכון עם הנחיות של איך להכין עוגת לימון, הקבוצה השלישית כבר התנסו, הם הכינו בעצמם עוגת לימון, והקבוצה הרביעית, המטרה שלה הייתה לבוא וללמד אנשים אחרים איך להכין עוגת לימון.

<אמיר-מדריך: שלחו את האנשים הביתה, קראו להם אחרי חצי שנה חזרה וביקשו מהם, 'בבקשה, כל אחד מכם יכין עוגת לימון'.

<אמיר-מדריך: עכשיו אני רוצה לשאול אתכם, בטבלטים, תיכנסו שוב, איזה קבוצה זכרה להכין את עוגת הלימון?

<אמיר-מדריך: יש לנו ארבעה מצביעים, חסרים עוד שניים.

<אמיר-מדריך: בואו נציג בינתיים, נראה את ההתפלגות שלכם.

<אמיר-מדריך: יפה, יפה.

<אמיר-מדריך: יש לכם באמת התפלגות מאוד נכונה, מה שנקרא.

<אמיר-מדריך: הקבוצה שלימדה קבוצות אחרות היא הקבוצה שזכרה טוב יותר איך להכין את עוגת הלימון, למרות שבאמת אחריה מגיעה הקבוצה שהתנסתה בעשייה של עוגה.

<אמיר-מדריך: זה מביא אותנו לגרף של ה- national training laboratories בארצות הברית שעשו ניסויים על אנשים ובדקו מה הן שיטות הלמידה הזכירות ביותר והאפקטיביות ביותר.

<אמיר-מדריך: התוצאות הן מפתיעות, משום שהרצאה רגילה פרונטלית שאנחנו רגילים ומבינים אותה, ההרצאה המסורתית, קיבלה את המקום האחרון ביותר מבחינת הזכירה.

<אמיר-מדריך: החומר שאנחנו לומדים שם בכלל לא זכיר.

<אמיר-מדריך: לאחר מכן, לפי הסדר, מגיע הקריאה, וידיאו וקול מהווים 20%, אנחנו זוכרים 20% מווידיאו וקול שאנחנו שומעים, הדגמה שהראו בלייב בכיתה הייתה 30%, למידה קבוצתית, שזה כבר למידת עמיתים, אחד מהשני, הייתה הרבה יותר אפקטיבית וכמובן ההתנסות, כשאתה מתנסה ומלכלך את הידיים אתה זוכר יותר טוב, והדבר הטוב מבחינת הזכירה זה לימוד אחרים.

<אמיר-מדריך: מכאן אנחנו מגיעים למסקנה שיש שני סוגים של למידה, יש לנו למידה שנשארת, אם אנחנו יודעים לעשות אותה טוב, בצורה חווייתית, ויש למידה שנגמרת.

<אמיר-מדריך: אם ההרצאה היא הרצאה משעממת, כבדה, פרונטאלית ולא זכירה.

<אמיר-מדריך: לכן אני רוצה לשאול אתכם שאלה מאוד מעניינת, אם אנחנו נמצאים בהרצאה ושומעים הרצאה, אחרי שלושה שבועות כמה אחוז מההרצאה אנחנו זוכרים?

<אמיר-מדריך: היית בהרצאה פרונטלית, רגילה - - -

עמרם מצנע: זה היה מקודם כתוב, 5%.

<אמיר-מדריך: לא, קודם זה היה בהקשר של כולם.

<אמיר-מדריך: כמה לדעתכם אנחנו זוכרים?

<אמיר-מדריך: תצביעו בטבלטים.

<אמיר-מדריך: שישה הצביעו.

<אמיר-מדריך: התשובה היא 15%.

<אמיר-מדריך: זאת אומרת על פי גרפים שאנחנו רואים כאן, כשאנחנו נמצאים בהרצאה, חצי שעה מזמן ההרצאה אנחנו זוכרים רק קרוב ל-60% מהחומר, אחרי יומיים אנחנו נזכור רק שליש מהחומר, שלושה שבועות כבר כמעט שכחנו הכול.

<שירה סרוסי: אותנו אתם לא תשכחו.

עמרם מצנע: בגלל זה אומרים תמיד שצריך לחזור על כל דבר עשר פעמים.

<אמיר-מדריך: לא, בשביל זה אנחנו צריכים לעשות את זה בדרכים חווייתיות וחדשניות, ולמה אני מתכוון?

<אמיר-מדריך: אני מדבר על למידה חווייתית.

<אמיר-מדריך: המחקרים מוכיחים שכאשר הלומד חווה איזה שהוא רגש בזמן הלמידה, אם זה התלהבות, אם זה תחרות, אם זה משהו, או שהוא מגלה מעורבות פעילה בזמן הלמידה, כמו שאתם עכשיו מגלים מעורבות אקטיבית בזמן ההרצאה שלי, אז יכולת הזכירה שלכם נשארת לאורך זמן הרבה יותר טוב.

<אמיר-מדריך: אז איך עושים באמת למידה חווייתית?

<אמיר-מדריך: אז אנחנו מכירים את הלמידה החווייתית המסורתית שאנשים יכולים לעשות במשחקי למידה, בסימולציות, כמו בכיתה שראינו למעלה.

<אמיר-מדריך: אנחנו נעשה את זה בתרגילים, בהפעלות, סרטים, משחקי תפקידים.

<אמיר-מדריך: המטרה שלנו כאן בענף טכנולוגיה זה לנסות ולמחשב את כל הדבר הזה ולעשות את זה בצורה טכנולוגית, ירוקה ומגניבה.

<שירה סרוסי: יש לנו הזדמנות, אנחנו פשוט נמצאים במאה הנכונה, שהביאה שלנו את ההזדמנות לידיים לעשות את הדברים האלה.

<אמיר-מדריך: איך אנחנו עושים את זה?

<אמיר-מדריך: אני רוצה להציג לכם כמה כלים שבאמצעותם אנחנו מפעילים למידה חווייתית בכיתות שלנו, שאנחנו כבר יודעים שהיא האפקטיבית ביותר.

<אמיר-מדריך: אחת הדוגמאות זה מה שחוויתם עכשיו.

<אמיר-מדריך: זה מה שנקרא מצגת אינטראקטיבית.

<אמיר-מדריך: אני הצגתי לכם מצגת ואתם הייתם פעילים במהלך המצגת ואתם הבעתם את הדעה שלכם וכל אחד הצביע.

<אמיר-מדריך: פה במקרה הזה אתם רואים את ראש חטיבת ניהול סיכונים שהעבירה הרצאה לכל שלוחות חו"ל שהגיעו ארצה ואת כל ההרצאה שלה היא עשתה סביב שאלות שאנשים באמצעות הסמרטפונים שלהם, הם הביאו את המכשירים שלהם, נכנסו למכשירים והצביעו במהלך ההרצאה והיא ניווטה את ההרצאה שלה בהתאם לתגובות של האנשים.

<שירה סרוסי: זה היה במלון דן, זה בכלל לא פה, לא בין כותלי הבנק.

<אמיר-מדריך: זה היה במלון, היא הציגה שאלה לאנשים, האנשים חוו את השאלה, התמודדו עם השאלה, היו פעילים ובהתאם לתשובות שלהם היא ניווטה את ההרצאה.

<אמיר-מדריך: וככה אנחנו עושים את זה גם היום, אנחנו משתדלים כמה שיותר לשלב אינטראקטיביות בתוך ההרצאות שלנו.

<אמיר-מדריך: זה הוכח שכשהלומד מתנסה במשהו הוא זוכר אותו יותר טוב.

<אמיר-מדריך: כמובן יש לנו את ההרצאות מרחוק.

<אמיר-מדריך: את הלייב מיטינג.

<אמיר-מדריך: הלייב מיטינג שלנו זה למעשה הדרך שלנו להפיץ ידע להמונים בזמן קצר.

<אמיר-מדריך: פה אתם רואים את מגוון המרצים שלנו שיושבים במקומות מרוחקים, כל אחד במשרד שלו עם מצלמות, ופונים אל הסניפים ומעבירים את הידע, את ההטמעות, את יחידת הלמידה הקצרה בזמן הקצר ביותר.

<אמיר-מדריך: אתם רואים בחלונות העליונים למטה ולמעלה את הסניפים, איך הם יושבים, מתקבצים בזמן הפיצול, יושבים אצל מנהל הסניף ולומדים כולם ביחד למידה קבוצתית.

<אמיר-מדריך: או ביחד או כל אחד מול המסך שלו.

<אמיר-מדריך: אנחנו עושים את זה באמת בקצב מטורף.

<שירה סרוסי: זה שינוי תרבותי.

<שירה סרוסי: זה משהו שהתחלנו לפני שלוש שנים.

<שירה סרוסי: אף אחד לא האמין שזה יתפוס, אנחנו היום במצב של מעל 25,000 שעות למידה בחציון, אנחנו כבר במצב שאין לנו כבר זמן בסניף להעביר את המידע ומדובר על יחידות מאוד קצרות, על גג חצי שעה, כי אי אפשר להחזיק אנשים הרבה זמן.

<אמיר-מדריך: שלא לדבר על היעילות של הדבר הזה, על החיסכון בשינוע, שלא מביאים לכאן.

עמרם מצנע: והיתרון שאתה יכול להביא את האדם הכי מקצועי בתחום הזה.

<שירה סרוסי: היה משבר בארצות הברית, משהו בשוק ההון.

<שירה סרוסי: יום חמישי, שעה חמש אחר הצהריים קיבלתי טלפון, אמרו לי 'שירה, יום ראשון בשמונה בבוקר יש מישהו מאוד ידוע', הוא היה באקסלנס, פיטרו אותו, אני לא זוכרת את השם שלו, יש לו מבטא כבד כזה, רצו להביא אותו כדי להעביר לכל היועצים סקירה על שוק ההון.

<שירה סרוסי: וכך היה.

<שירה סרוסי: באמצעות הכלי הזה בשמונה בבוקר הוא הגיע לכל היועצים בבנק.

<שירה סרוסי: מדובר על 800 איש.

<אמיר-מדריך: למידה להמונים.

עמרם מצנע: יש היום למשרד החינוך בפיתוח של מט"ח, שמענו את זה היום מחלק מהילדים, בעיקר במתמטיקה ופיזיקה, שאין מספיק מורים, אתה מגיע לבית ספר כזה בדימונה או בירוחם ורק שני ילדים רוצים ללמוד פיזיקה מתקדמת, אז יש מערכת לימוד וירטואלית.

עמרם מצנע: יש לוח זמנים, שלוש פעמים בשבוע בשעות אלה ואלה, כיתה של 20-25 ילדים, ממטולה עד דימונה, יושבים מול מורה.

עמרם מצנע: והמורה והכול כמובן וירטואלי.

עמרם מצנע: אני התרשמתי מאוד מזה.

<אמיר-מדריך: כן, למידה סינכרונית.

<שירה סרוסי: אז אצלנו זה נקרא קבוצות ואנחנו גם עושים את זה לבעלי עניין.

<שירה סרוסי: למשל יש קבוצה של כל מנהלי המגזרים שהם שמונה במספר, שהם פזורים בכל הארץ, הם יושבים עם המנהל שלהם שנמצא במטה באותו אופן ועושים דיונים בצורה הזאת.

<שירה סרוסי: זה כלי פנטסטי.

<שירה סרוסי: זה העתיד, לשם צריך ללכת.

<שירה סרוסי: אני מאוד שמחה שזה קורה כבר.

<אמיר-מדריך: כלים נוספים שיש לנו בלמידה הקבוצתית, אנחנו מאוד מאוד הבנו שבמקום להעביר הרצאות יבשות, כבדות, של חומר כבד בכיתה בצורה פרונטלית, למה לא לעשות את זה בצורה חווייתית משחקית.

<אמיר-מדריך: אני מראה לכם פה שתי דוגמאות למשחקים שאנחנו פיתחנו כאן בכוחות שלנו, משחק הווילון ומשחק ג'פרדי, למידה קבוצתית.

<אמיר-מדריך: לוקחים את הכיתה כמו שהיא, מחלקים אותה לחמש קבוצות ומתחילים להעביר שאלות לכל קבוצה.

<אמיר-מדריך: התלמידים מתמודדים עם השאלות בינם לבין עצמם, לומדים אחד מהשני ומקבלים ניקוד בהתאם לתשובות שהם עונים, מתחרים עם הקבוצות האחרות.

<אמיר-מדריך: אנחנו גילינו שאנחנו יכולים להעביר הרצאות שלמות, זה נועד בעיקר ליישור קו, לרענון ידע, לחזרה על חומר, אנחנו יכולים להעביר משחקים שלמים כחלופה להרצאות עם מצגות.

<שירה סרוסי: זה לא משנה אם בכירים או זוטרים.

<שירה סרוסי: היה לנו את הג'פרדי במנהלי סניפים וההתקוטטות - - -

<אמיר-מדריך: אוכלוסייה קשה מאוד.

<שירה סרוסי: זו אוכלוסייה מאוד קשה, שהיא חושבת שהיא יודעת הכול.

<שירה סרוסי: ההתקוטטות על הנקודות, כי יש כאן משמעות של להוריד נקודות - - - זה היה פשוט משעשע לראות את זה.

<שירה סרוסי: הם לא רצו לסיים, זה כל כך הדליק אותם.

<אמיר-מדריך: כן, החוויה, זה מה שהכניס אותם ללמידה.

<אמיר-מדריך: וכמובן כל שאלה שהם מתעכבים עליה, הם לומדים עליה וחוזרים עליה ועולות שאלות מהקהל.

<אמיר-מדריך: עוד דוגמה ללמידה קבוצתית, יותר טכנולוגית, היא באמצעות טבלטים.

<אמיר-מדריך: יש לנו כאן מרצה חמוד שמעביר לנו.

<אמיר-מדריך: על אותו עיקרון, לוקחים כיתה, מחלקים אותה לקבוצות, לכל קבוצה מחלקים טבלט.

<אמיר-מדריך: במקרה הזה אתם רואים הדגמה חיה.

<אמיר-מדריך: הקבוצות מתמודדות מול שאלות שמופיעות להם בטבלטים והם צריכים ביחד, תוך דיון בינם לבין עצמם, לענות על השאלות.

<אמיר-מדריך: כל קבוצה מתמודדת מול הקבוצה השנייה והם רואים על המקרן את ההתקדמות שלהם.

<אמיר-מדריך: אתם תיכף תראו כאן שכל קבוצה מיוצגת על ידי חללית וברגע שאתה עונה נכון על השאלה החללית שלך מתקדמת ויש פה תחרות בין הקבוצות.

<אמיר-מדריך: אז שוב, יש כאן חוויה, יש כאן למידה וכמובן לאחר מכן אנחנו מוציאים דוחות ואנחנו יכולים לחזור ולראות איפה היו הכשלים במהלך הלמידה הזאת.

<שירה סרוסי: והנושא הוא נושא מאוד מאוד משעמם.

<שירה סרוסי: אלה שתי מערכות מאוד כבדות, ערבויות וביטחונות, עם המון המון דקויות והמון פרטים.

<שירה סרוסי: זו הדרך להלהיב אותם וללמוד.

<אמיר-מדריך: הזמן שלנו קצר ומה שרציתי לסכם זה שאנחנו בתחום שלנו בטכנולוגיה הולכים מאוד מאוד קדימה.

<אמיר-מדריך: אנחנו הולכים לארגון ירוק, פחות נייר, אנחנו רוצים עכשיו להכניס כמה שיותר את הטבלטים כמחברות בלמידה, להכניס יותר את הפעילות של החדשנות והחיפוש אחרי פתרונות טכנולוגיים ללמידה.

<אמיר-מדריך: ואני רוצה שעכשיו נחווה קצת למידה מסוג אחר.

<אמיר-מדריך: אנחנו נעשה תחרות אישית ביניכם - - -

<שירה סרוסי: דרך אגב, את הפעילות הזאת אנחנו עשינו, אני מניחה שבני סיפר לכם שהייתה קייטנה טכנולוגית - - -

<בני גידלי: לא הספקתי הכול.

<שירה סרוסי: יש פעילות מאוד יפה שלאומי טכנולוגיות עושים בלוד.

<שירה סרוסי: אחת הפעילות זכתה בפרס של 5,000 שקל, לא הרבה כסף, והחליטה שהיא תורמת אותו.

<שירה סרוסי: בעזרת הסכום הזה עשו קייטנה טכנולוגית של שבוע לילדים שאותרו על ידי הרווחה.

<שירה סרוסי: ביום הסיום שלהם הם באו ועשינו להם את המשחק הזה.

<שירה סרוסי: לראות את הילדים, הם היו סך הכול 15 ילדים, היה שם ילד אחד שבלט, אתם תיכף תתבקשו להכניס שם, אני קצת מקלקלת, אבל לא נורא, כולם כתבו את השמות שלהם והיה ילד אחד ממוצא אתיופי והוא כתב 'זולו הגדול' או משהו כזה.

<שירה סרוסי: זה כבר אומר משהו על הילד, ראית את יצר התחרות שלו והוא ניצח.

<שירה סרוסי: וכל הזמן השם שלו הופיע.

<שירה סרוסי: הייתה שם אינטראקציה מדהימה.

<שירה סרוסי: בסוף אמרו להם 'אתם רואים?

<שירה סרוסי: אתם יכולים להגיע לאן שאתם רוצים, רק תכוונו ותחלמו'.

<שירה סרוסי: זה היה מין דוגמה חיה כזו שזה אפשרי.

<שירה סרוסי: זה היה מקסים, פשוט מקסים.

<אמיר-מדריך: טוב, אז בכמה דקות שיש לנו אנחנו נעשה פעילות חווייתית, באמת הפעם, נוציא מכם את השד התחרותי שלכם.

<אמיר-מדריך: זו הולכת להיות תחרות אישית, קלה, פשוטה, מאוד מהירה גם, מספר שאלות כלליות מאוד בנושא הוועדה, בנושא בנק לאומי וכו'.

<אמיר-מדריך: לראות עד כמה אתם - - -

<קריאה: אל תלחיץ.

<אמיר-מדריך: אני לא מלחיץ, אבל הכול מוקלט.

<אמיר-מדריך: אתם נכנסתם כבר לטבלטים שלכם לפלטפורמה שנקראת - - -.

<אמיר-מדריך: פלטפורמה חינמית.

<אמיר-מדריך: אני רק אספר לכם בינתיים עד שזה יעלה שהפלטפורמה הזאת מהווה מנוף מאוד מאוד חשוב בקורסים שלנו, שהם לעיתים יכולים להיות מאוד מאוד כבדים ברמה המקצועית שלהם והדבר הזה לוקח את כל הכיתה ורותם אותה לתוך תחרות אחת שעושה לפעמים באמת שמות בעולם הזה.

<אמיר-מדריך: רואים את זה ברמת המשובים, רואים את זה ברמת האוזן שמקשיבים לעובדים והתחלנו ליישם את הדבר הזה כמעט בכל פעילות.

<אמיר-מדריך: אז אנחנו נכנסים עכשיו, אתם תראו תיכף מספר על הלוח, אתם מבקשים להקיש את המספר בשדה הלבן שיש לכם.

<קריאה: 64398.

<אמיר-מדריך: לאחר מכן אתם תתבקשו להקליד את השם שלכם.

<אמיר-מדריך: תקלידו אותו בעברית, תקלידו אותו באנגלית.

<שירה סרוסי: תקלידו מה שאתם רוצים, זה יכול להיות גם ניק ניים.

<שירה סרוסי: בינתיים עד שתטפלו בזה, אני רוצה לעשות איזה שהוא סיכום.

<שירה סרוסי: ניסינו לחשוב על דברים שאולי יכולים להיות שימושיים במערכת החינוך, שאולי אתם יכולים להתחבר אליהם, כי אני לא יודעת ממש מה קורה במערכת החינוך, אני שלב ביניים, הנכדים שלי עוד לא מספיק גדולים, הילדים שלי כבר לא שם אז לכן גם שאלתי אותך, זה היה ככה מסקרן, אבל הרעיון שלנו זה ללכת ללמידה עד כמה שאפשר ללא נייר, הזמנו לשנה הבאה כבר כמות יותר גדולה של טבלטים.

<שירה סרוסי: הכוונה ללכת לאי-בוק, שזה לקחת את כל הבוק, להעלות אותו על טבלט, לתת אותו לתלמיד שייקח אותו הביתה וילמד ואולי הוא יחזור לכאן רק ללמידה הפוכה.

<שירה סרוסי: זאת אומרת הוא יעשה את כל הלמידה בבית שלו, במשרד, ויחזור לכאן להשלמות או לדברים מרוכזים, משהו בסגנון האוניברסיטה הפתוחה שהיו עושים.

<יהודית גידלי: אני רוצה להגיד לך שגם לחברי הכנסת יהיו טבלטים.

<יהודית גידלי: כולל ועדת חינוך.

<שירה סרוסי: נהדר.

<יהודית גידלי: אני מעדכנת אותה שלוועדת חינוך יהיו טבלטים.

<אמיר-מדריך: אני רק אסביר את הרעיון.

<אמיר-מדריך: זו תחרות שמתנהלת פחות או יותר על מהירות וידע.

<אמיר-מדריך: ככל שמקלידים יותר מהר את התשובות או שבוחרים את התשובה הנכונה מהר יותר ככה מקבלים ניקוד ויש כל הזמן אפשרות לראות את ה - - -

<קריאה: זה קנדי קראש.

<אמיר-מדריך: כן, זה דומה לכל תחרות שאתם מכירים בסלולרי.

<אמיר-מדריך: אז לצערי לא ייצא לנו להראות לכם את זה, בגלל שאנחנו תלויים בפלטפורמה חיצונית וזה אולי חיסרון טכנולוגי שצריך לקחת אותו בחשבון גם.

<אמיר-מדריך: למרות שזה לא קורה הרבה, זה קרה פעם ראשונה.

<שירה סרוסי: פעם ראשונה.

<אמיר-מדריך: אבל לוקחים דברים כאלה בחשבון שקורים בטכנולוגיה.

<שירה סרוסי: אז אנחנו רוצים יותר ללכת ללמידה ללא תלות במקום ולכן אנחנו משתמשים בטבלטים שאפשר להוציא אותם החוצה.

<שירה סרוסי: במובייל אנחנו כבר עושים כל מיני דברים, למשל יש לנו סדנת למידה שלמה שנמצאת במובייל והתלמידים מקבלים הודעות וחומרים, מה שאפשר.

<שירה סרוסי: יש לנו מגבלות, לא הכול ורוד ולא הכול כמו שאנחנו רוצים, אבטחת מידע מערימה עלינו קשיים, לא את כל החומרים מותר לנו להוציא החוצה.

<שירה סרוסי: יש קושי תפעולי.

<שירה סרוסי: אני לא יודעת אם אתם נתקלים בזה בבתי הספר, אבל לנהל כאן אופרציה של טבלטים ולטעון אותם ולהביא דברים, צריכים אנשים שיטפלו בזה והקברניטים שלנו צריכים להבין שזה כוח אדם.

<שירה סרוסי: יש את הנושא של הדורות שדיברתי עליו קודם, שהוא גם קצת בעייתי ואני חושבת שהכי חשוב זה הנושא של המורים המתאימים, שהמורה יידע להעביר את החומר כי לא כל אחד יודע להעביר את החומר.

<שירה סרוסי: מה שאנחנו עושים אנחנו, כמו שאמרתי, מכשירים כאן אנשים שיודעים להעביר חומר, עובדים מתוך הבנק, ואנחנו משלבים גם את הנושא הזה בתוך הקורס.

<שירה סרוסי: אמיר ממש מעביר להם הדרכה בקורס הזה כדי לדעת איך להמשיך להעביר את החומר הלאה.

<שירה סרוסי: קוריוז, יש לנו כאן שני לוחות חכמים וזה לא צלח.

<שירה סרוסי: אני יודעת שבבתי הספר יש מספר לוחות חכמים.

<שירה סרוסי: אצלנו זה לא עבד.

<שירה סרוסי: אנחנו ניסינו להשתמש בלוח החכם, זה לא עבד בשום פנים ואופן.

<שירה סרוסי: אני ראיתי סרט מדליק על מורה בבאר שבע שעושה שיעורים באמצעות הלוח החכם, אבל היא כנראה משהו מאוד מיוחד, כנראה מישהי שמשתמשת בזה כל הזמן אז היא מאוד מיומנת בכלי.

<שירה סרוסי: זה משהו שלא הולך, אני מאוד מקווה שזה לא מה שיקרה פה, שזה באמת יתפוס והדברים האלה ישמשו את בתי הספר.

עמרם מצנע: אפרופו ירוקים, בהדרכה זה בסדר, אבל בבנקים כמות הניירת זה דבר מדהים.

עמרם מצנע: אתה חותם איזה הסכם, הרבה מאוד - - - אני תמיד שואל אותם, 'תגידו, מה אתם עושים עם כל הניירות האלה?'

<בני גידלי: אני אסביר לך מה עושים.

<בני גידלי: למה קמתי?

<בני גידלי: כי רציתי גם לסכם את החלק הזה וגם לעבור לחלק הבא.

<בני גידלי: רק דקה אחת על ההיסטוריה שלי וזה יענה לך גם על השאלה שלך.

<בני גידלי: בחודש שעבר השלמתי פה 35 שנה בבנק ובין יתר הדברים שעשינו, אני הייתי במטבע ישראלי, מי שזוכר עשינו הסבה מלירה לשקל, אחר כך משקל לשקל חדש, באג 2000 ובינואר 91' כמעט בסיטואציה דומה לשלנו היום, מלחמת המפרץ הראשונה, נפל טיל עירקי ברחוב אלנבי, למזלנו הוא לא התפוצץ וזה מה שנתן את הפוש שאנחנו רואים לבניין הזה ובעצם לבניין השכן, במקום להיות במרכז תל אביב.

<בני גידלי: אז אחד הדברים האחרונים שבאמת התעסקתי פה היה סניף ללא נייר, זאת אומרת שרוב הניירת בסעיף עוברת סריקה, הולכת לארכיב כלשהו, בסניף עצמו רק המסכים האלה, כשכל הניירות נמצאים בארכיב.

<בני גידלי: לצפייה, לא לאחד שמחזיק את התיק ביד, אלא בעצם פתוח לכולם.

<בני גידלי: כל מי שמורשה.

<בני גידלי: בפרק הזה קודם כל אני אודה לשירה ואם זה לא הספיק לכם אני אביא אתכם עוד הפעם, ברשותך.

<שירה סרוסי: בשמחה.

<שירה סרוסי: יש עוד הרבה דברים לראות.

<בני גידלי: בקשר לטיל העירקי, חשבתי שאני לא מוכן לוותר על הפרק הבא, בשעתיים האלה שאתם ביליתם בעירייה הסוללה שלי נגמרה כי רציתי לארגן פה איזה שהוא מפגשון שלא מוותרים עליו וזה קשור מאוד מאוד לטיל העירקי.

<בני גידלי: מה זה אומר?

<בני גידלי: אני פשוט אקים אתכם מהכסא - - -

עמרם מצנע: תן לי לספר לך לפני זה סיפור דומה לטיל העירקי.

עמרם מצנע: אודי אנג'ל היה יושב ראש צים, מרכז המחשבים והשליטה העולמית של צים ישב בבנייני התאומים בניו יורק.

עמרם מצנע: כשהוא נכנס לתפקיד הוא החליט, בגלל שיקולים כלכליים, מאוד יקר שם, להעביר את המרכז לניו ג'רזי לאיזה שהוא מקום.

עמרם מצנע: שלושה ימים אחרי שהם פינו את כל המחשבים ואת כל מערכות האוטומציה שלהם והתקשורת הבינלאומית קרסו המגדלים.

עמרם מצנע: ואז הוא בא אליי ואומר לי 'תשמע, אני חשבתי שאת הרעיון הזה של להרחיק את מרכזי המחשוב והמידע מהסניפים הגדולים אפשר לאמץ במערכת החינוך' והוא יצא עם תכנית שנוסתה בירוחם והיום היא מאוד רחבה, שנקראת סיסמה לכל תלמיד.

עמרם מצנע: אני מניח שהמורה שראיתם בבאר שבע, להערכתי היא שייכת לפרויקט הזה.

עמרם מצנע: הרעיון הזה, במקום לאחסן את כל החומרים במחשב בכיתת הלימוד, שכל החומרים יהיו מאוחסנים באיזה שהוא מקום בבאב אללה וזה היה הרעיון עוד לפני שדיברו על איי קלאוד ועל קלאוד בכלל זה היה הרעיון.

עמרם מצנע: היום באמת מייצרים, זה מכשיר חכם, אבל מכשירים טיפשים שחוץ ממסך ואמצעי תקשורת אין להם כלום והם שואבים את מה שהם צריכים ממך.

עמרם מצנע: מורה כותבת שיעור והוא שיעור מוצלח מאוד, היא מכניסה אותו לרשת ומורה אחרת יכולה להשתמש בשיעור הזה.

עמרם מצנע: הידע כבר יש, הבעיה היא שזה עדיין טיפה בים.

עמרם מצנע: כשאתה בודק את כל אלפי בתי הספר בארץ, איפה זה קיים בפועל - - -

<שירה סרוסי: יש wi-fi בבתי הספר?

עמרם מצנע: בוודאי.

עמרם מצנע: לא בכולם, אבל בחלק גדול מהם.

עמרם מצנע: עכשיו יש בעיה חדשה, שההורים טוענים שה-wi-fi מקרין אז עכשיו יש הנחיה לחזור חזרה לטבלטים.

עמרם מצנע: מה שקורה, בכיתה של 30-35 ילדים, שכולם פותחים את הדיווייסים שלהם על wi-fi אחד ואז זה יוצר באמת סביבה אלקטרומגנטית מאוד חזקה.

עמרם מצנע: בקיצור, זה סיפור חדש.

עמרם מצנע: תחשבו על זה.

עמרם מצנע: במקום wi-fi בכיתה צריך יהיה בסוף להתחבר חזרה לטבלטים.

<בני גידלי: אני איאלץ ברשותכם להפסיק את הוויכוח המאוד מעניין הזה, כי מחכים לנו.

<שירה סרוסי: אז ממש שמחנו לארח אתכם .

עמרם מצנע: תודה רבה.

<שירה סרוסי: ובאמת זה היה טיפה בים ובשמחה אם תרצו.