הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 103>, 2014-09-03 11:00

עליזה לביא: בוקר טוב לכולם ולכולן.

עליזה לביא: תודה לכם שאתם איתנו.

עליזה לביא: תודה לוועדה שמיד בפתיחת הכנסת לאחר הפגרה התארגנה.

עליזה לביא: דלית, באמת תודה רבה.

עליזה לביא: זה לא מובן מאליו להתארגן לקיים את הדיון הזה בראשית השבוע שלאחר החזרה מהחופש.

עליזה לביא: אנחנו מתכנסים כאן בדיונים של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בנושא נוהל חברה - הסדרת ההתנהלות של אגף נפגעים בצה"ל, קצין העיר ומשרד הביטחון מול בנות זוג ובני זוג של חללי צה"ל.

עליזה לביא: המקרים הקשים וקורעי הלב בשבועות האחרונים מלמדים אותנו שוב שאנחנו חייבים, מחויבים, להסדיר את הנושא הזה בהקדם האפשרי.

עליזה לביא: יש לקבוע נוהל חברה.

עליזה לביא: לא ייתכן שקצין עיר יסרב למסור הודעה על חלל צה"ל לחברה בשל הטענה שהוא אינו מחויב לנושא.

עליזה לביא: המפגשים בחודשים האחרונים גם בשבעה ובלוויות וההיכרות, ובעיקר המידע שממשיך להגיע מחברות של חללים במלחמת לבנון הראשונה והשנייה, וכן, הרבה מאוד פניות מחברות של חללים ממלחמת יום הכיפורים שכתבו לי ואמרו לי שהמקרים האחרונים קורעי הלב פתחו את הפצעים שלהן מחדש, פצעים שלא הגלידו מעולם כי מעולם לא היתה יד תומכת, מכוונת, עוטפת, שנתנה את המענה.

עליזה לביא: הן ניסו בכוחות שלהן לחזור לשגרה, לגעת בחיים מחדש, לבנות את החיים שלהן.

עליזה לביא: הן הפצירו בי חזור והפצר.

עליזה לביא: הנשים האלה לא מכירות האחת את השנייה.

עליזה לביא: לרוב הפניות הגיעו בפייסבוק ובאימיילים.

עליזה לביא: היו כאלה שהתקשרו, היו כאלה שהעבירו לנו מכתבים כי הן לא יכולות מבחינה נפשית להיות.

עליזה לביא: הכול פה לפניכם, חלק גם חולק לכם.

עליזה לביא: הן הפצירו בי: אל תעזבו אותנו הפעם.

עליזה לביא: היו ניסיונות, היו הבטחות.

עליזה לביא: הצבא הבטיח, משרד הביטחון הבטיח.

עליזה לביא: אנשים טובים היו מעורבים.

עליזה לביא: הרצון הטוב היה, אבל הנושא הזה מעולם לא קרם עור וגידים.

עליזה לביא: אנחנו ראינו את הדרך בה הודיעו לחברות במבצע האחרון ואיך באופן לא ראוי ולא הוגן ולא נכון הדברים ממשיכים להיות.

עליזה לביא: אנחנו נשמע על כך בהרחבה כאן.

עליזה לביא: אני רוצה, בראש ובראשונה, להודות לדניאלה החברה של יובל דגן זכרונו לברכה ולאלה החברה של פז אליהו זכרונו לברכה.

עליזה לביא: תודה רבה על שעשיתן את המאמץ המאוד מאוד גדול להיות איתנו כאן הבוקר לספר את הדברים ולהביא אותם בקול שלכן.

עליזה לביא: אני מבטיחה לכן - אנחנו רק התחלנו.

עליזה לביא: גם אם היום לא נצא עם תשובה ברורה אנחנו ממשיכות וממשיכים.

עליזה לביא: היכולת שלכן לבוא היום ולספר את הסיפור ולדבר את הדברים בקול שלכן תסייע לנו להמשיך ולהתמודד ולהביא לכך שנשים סוף לסוגיה המאוד מאוד מאוד רגישה והכואבת הזאת.

עליזה לביא: נשמע בהרחבה מכל הנוגעים בדבר.

עליזה לביא: רבים מבין עשרות חללי צה"ל במערכה הנוכחית השאירו אחריהם בנות זוג שהם לא נישאו להן, אך היו בקשר משמעותי ועמוק.

עליזה לביא: יש שהיו יחד לאורך תקופה ארוכה, יש שקבעו תאריך לחתונה ויש גם שקיבלו הזמנה לחתונה.

עליזה לביא: צה"ל ומשרד הביטחון משקיעים מאמצים רבים וראויים ואני באמת מעריכה את הטיפול בתמיכה במשפחות החללים.

עליזה לביא: ראינו את זה בחודשיים האחרונים.

עליזה לביא: פה המקום להודות לכל האנשים הטובים שעשו את העבודה החשובה הזו בדרך ראויה, מקצועית, עם המון המון רגישות.

עליזה לביא: אבל אנחנו מדברים על המשפחה הגרעינית.

עליזה לביא: החברות הן לא חלק רשמי מהמשפחה והן נותרות ללא מענה.

עליזה לביא: מדובר בנשים צעירות שאיבדו ברגע אחד את האהוב להן מכול ומטבע הדברים הדבר יוצר משבר ומקשה על תפקוד ועל חזרה לשגרת היום יום.

עליזה לביא: לגבי דרך ההודעה ואיך היא נעשית – אנחנו נשמע פה בהרחבה גם מאנשי מקצוע עד כמה היא משמעותית בתהליך השיקום והניסיון לחזור לחיים, ואיך אפשר באמת לסייע, לעזור.

עליזה לביא: אני סיימתי הרצאה לפני שלושה שבועות בנתניה כשבסוף ההרצאה ניגשה אליי אחת השומעות ואמרה לי שהבת של השכנים כבר שלושה שבועות לא יוצאת מהבית.

עליזה לביא: ההורים פנו, ביקשו עזרה.

עליזה לביא: הם לא ידעו על קיומה של העמותה.

עליזה לביא: אני ניסיתי לקשר.

עליזה לביא: אני פונה אליכן, לעמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל שמלווה ותומכת, על העבודה המיוחדת והנדירה והחשובה שלכן.

עליזה לביא: אבל גם אתן צמחתן מהשטח, גם אתן באתן בעקבות המקרה של מיכל, בעקבות ההבנה שלכן שמפקירים את מיכל ושאף אחד לא תומך.

עליזה לביא: עשיתם מעשה לפני 17 שנים.

עליזה לביא: באמת זה המקום להודות לכן וללמוד מכן איך משנים מציאות במדינת ישראל ואיך מהכאב, מהיגון, מהצער, מהאובדן ומההבנה שאף אחד לא עושה את זה, קמתן מהכאב והקמתן את העמותה החשובה והמיוחדת שנתמכת על-ידי משרד הביטחון.

עליזה לביא: פה המקום להכיר תודה.

עליזה לביא: אבל אי-אפשר שרק החברה האזרחית תתגייס לעניין הזה.

עליזה לביא: חובה עלינו לאורך כל התהליך לתת יד תומכת, מסייעת, מגנה ומאפשרת.

עליזה לביא: אנחנו נפתח עם דברים שלכן, של העמותה, בראש ובראשונה.

עליזה לביא: בוקר טוב לחברי הכנסת שנמצאים איתנו.

עליזה לביא: חבר הכנסת אלעזר שטרן וחברת הכנסת מיכל רוזין, תודה שאתם איתנו.

עליזה לביא: עו"ד תמר חיימוביץ ריכטר-מנהלת העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל, בבקשה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: כאן אני לא בכובע של עורכת-דין.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: קוראים לי תמר חיימוביץ ריכטר ואני אחת משלוש השנים שמנהלות בהתנדבות את העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יחד איתי יש שתי נשים מדהימות: אימא שלי פיליס חיימוביץ ורינה כהן שהיא חברה שכולה ממלחמת יום כיפור.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רוצה לפתוח קודם כל בלהגיד תודה וקודם כל לחברת הכנסת עליזה לביא על ההתגייסות המדהימה לנושא הזה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: חיכינו הרבה זמן שמישהו כמוך יבוא ויציף את הנושא הזה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רוצה להודות לחברי הוועדה וכמובן לחברות, וגם להודות למשרד הביטחון ולענף נפגעים שעזרו לנו במשך 17 השנים האחרונות לתקן עוול גדול שהיה לחברות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם עזרו לנו למלא את החוב המוסרי שיש לכל אחד מאיתנו, לכל אזרח במדינת ישראל, ובטח לצה"ל ולמשרד הביטחון, לטפל בחברה של כל חייל שנפל כי היא זו שהיתה חלק המרכזי ביותר בחיים שלו בזמן שהוא נפל.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו באנו לכאן היום כדי לספר על העמותה וכדי שאבי של מיכל אחותי וציקי של רינה ושל פז של אלה ויובל של דניאלה וכל החברים האחרים של כל החברות המדהימות שנמצאות כאן שאני בטוחה שהם מסתכלים עלינו עכשיו שיהיו גאים בעוד משהו שייעשה לטובת השיקום של החברות האלה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: ראשית אנחנו רוצים להתחיל ולספר לכם מה זו חברה בשתי מילים, על איזה חברות אנחנו מדברים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: נספר ממש בקצרה מי זו העמותה, למה היא קמה ומה היא עושה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אחר כך אני מזמינה את החברות לדבר ולהגיד מהלב את מה שהן מרגישות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: כדי לספר לכם מה זו חברה, שתבינו, אני רוצה להקריא לכם כמה קטעים קצרים ממכתב שכתב גד עזרא השם ייקום דמו שנפל בחומת מגן כשניסה לחלץ חייל פצוע.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה גד.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: גד השאיר חודש לפני שהוא נהרג מכתב אצל חבר שלו ואמר לגלית החברה שלו שאם יקרה לו משהו אז הוא רוצה שהיא תקרא את המכתב הזה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: היא אמרה: מה פתאום?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני לא מוכנה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא אמר: בשבילי.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: ואז היא אמרה: אתה יודע מה?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: כשנהיה נשואים חמישים שנה, בחתונת הזהב שלנו נפתח המכתב ונצחק עליו.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: גד חילץ פצוע, הוא קיבל צל"ש על זה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא נהרג בזמן הזה, תקופה לפני שהם היו אמורים להתחתן.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הוא כתב: "גליתי היקרה שלי, אם המכתב הזה יגיע אלייך סימן שקרה לי משהו.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אהובה שלי, אני מרגיש שמצד אחד אין דבר שאני רוצה בעולם יותר מלהיות איתך, לאהוב אותך, ולהקים איתך בית ומשפחה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל מצד שני, אין דבר שאני רוצה יותר מלצאת למבצע הזה ולהכות את הנבלים האלה מכה כזו גדולה כדי שלא יחשבו אפילו לעשות עוד פיגוע או אירוע חבלני, וייקחו בחשבון שכל פעם שיעשו זאת נכה בהם במקום הכי כואב שיכול להיות ונהיה מוכנים לשלם את המחיר.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני מוכן להיות המחיר הזה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה שלי, אני אוהב אותך כל כך והצער היחיד שלי הוא העובדה שאת תצטערי ושאני לא אזכה להיות זה שיגרום לך להיות מאושרת.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הרי אין דבר בעולם שמגיע לך יותר מאושר.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: לכן אני מבקש מקסימה, שתהיי מאושרת, שתשמחי, שתאהבי, שתפרחי, כי כל כך ראוי לך.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני תמיד אשגיח עלייך מאיפה שאני אהיה ואדאג שתיפגשי עם אדם שייסב לך אושר יותר ממני.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: חמודה שלי, אל תשכחי, הכול לטובה, ואם זה מה שבחר ריבונו של עולם אז זה מה שצריך להיות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: לנו נשאר רק לקבל זאת באהבה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אוהב אותך ותמיד אוהב אותך ותדעי שהדבר שנמצא לי בראש תמיד זו רק את גם ברגעים האלה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: גם אני בטוח ברגע שיקרה לי מה שכבר קרה את תהיי הדבר האחרון שעליו אחשוב ואפרד מהעולם בידיעה שהייתי הכי מאושר שיכול להיות וזה בזכותך.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: תחשבי על זה שהפכת אותי לשמח ולמאושר באדם והבאת אותי לפסגות שכל חיי רק חלמתי להגיע אליהן.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אוהב אותך יקירה ומודה לך על כל הטוב והאושר שהשפעת עליי בזמן שהיינו ביחד.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: בעצם לא היינו ביחד, אנחנו תמיד יחד.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: גם מלפני שבאנו לעולם וגם לאחר שנפרדנו ממנו אנחנו יחד, תזכרי את זה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יקרה שתמיד תמיד אנחנו יחד, הרי שורש נשמתנו אחד.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני מבטיח לך שאיפה שאני נמצא זהו המקום הנפלא ביותר שקיים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני לא סובל ולא מצטער.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הצער היחיד שלי הוא על הצער שייגרם למי שנשאר, לך ולמשפחה ולחברים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: תפיצי את הבשורה יקרה, אין ייאוש.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: תמיד להיות בשמחה, זה מה שאני מבקש ממך גם אם זה קשה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני יודע שממך אני יכול לבקש זאת בגלל שאני מכיר את השמחה והאושר הטבעיים שקורנים ממך תמיד ושבהם כל כך התאהבתי והם מה שמשכו אותי אלייך בהתחלה כשראיתיך לראשונה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יקרה שלי, אהובה שלי, אני אוהב אותך ותמיד אוהב.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: רק תבטיחי לי שתמשיכי הלאה ולא תתני לסדום לנצח.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: את המנצחת, וכך צריך להיות וכך נכון שיהיה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אוהב אותך לעד ולנצח נצחים ותמיד נמצא איתך, גדי".

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אלו החברות שאנחנו מדברים עליהן, אלה החברות שהעמותה מטפלת בהן.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: המטרה של העמותה שלנו היא באמת לאפשר להן להשתקם, להקים בית חדש בישראל ולחיות חיים מאושרים למרות כל מה שקרה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אימא שלי תיתן עכשיו כמה מילים על העמותה ועל הסיפור שלה.

<פיליס חיימוביץ: חברים, לפני 17 שנה ושלושה ימים, בשנת 1997, נפל בלבנון קצין צעיר מפלחה"ן נח"ל בשם אבי בוק השם ייקום דמו.

<פיליס חיימוביץ: אבי שירת במוצב בדרום לבנון עם חייליו שהוא כל כך אהב.

<פיליס חיימוביץ: החיזבאללה ירו פצצות מרגמה לתוך המוצב ואבי נהרג.

<פיליס חיימוביץ: הוא היה בן 22 ושישה ימים בעת מותו.

<פיליס חיימוביץ: הוא הותיר אחריו את משפחתו האהובה ואת ביתי הצעירה מיכלי איתה עמד להתחתן כעבור ארבעה חודשים.

<פיליס חיימוביץ: מיכל ואבי היו בני אותו גיל והכירו מכיתה א'.

<פיליס חיימוביץ: בשבוע בו נהרג אבי הם היו אמורים להודיע על האירוסין שלהם.

<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי כשהוא סיים קורס קצינים וזו התמונה של אבי עם צוות אבי, החיילים שהוא כל כך אהב וכל כך העריך.

<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי שאני צילמתי שישה חודשים לפני שהוא נהרג.

<פיליס חיימוביץ: צילמתי את התמונה כי רציתי לשלוח את התמונה למשפחה שלי שכולה גרה בארצות הברית שממנה עליתי.

<פיליס חיימוביץ: הם היו אמורים לבוא לחתונה ורציתי שהם ייראו את התמונה שלו ושיכירו מי החתן.

<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של אבי אולי בלבנון, אני לא יודעת.

<פיליס חיימוביץ: במהלך השבעה מיכל החזיקה מעמד אבל לאחר השבעה היא השתנתה לגמרי.

<פיליס חיימוביץ: היא הפכה לאבן.

<פיליס חיימוביץ: היא לא רצתה שנסתכל עליה, שנדבר איתה, שנחבק אותה.

<פיליס חיימוביץ: היא נסעה כל ערב לקבר שלו על מנת להיות איתו.

<פיליס חיימוביץ: יום אחד היא ישבה על הספה בסלון ולחשה: הצילו אותי, אני לא יכולה להציל את עצמי.

<פיליס חיימוביץ: ביתי הגדולה תמר ואני פנינו למשרד הביטחון כדי לנסות לקבל עזרה נפשית עבור מיכל ועבור חברות שכולות אחרות.

<פיליס חיימוביץ: התשובה הראשונית שקיבלנו היתה שהחברה איננה חלק מהמשפחה של החלל ואינה זכאית לקבל שום עזרה.

<פיליס חיימוביץ: לא הרמנו ידיים.

<פיליס חיימוביץ: חודשיים וחצי לאחר שאבי נהרג פתחנו קבוצת תמיכה עבור עשר חברות שכולות, וביניהן מיכל.

<פיליס חיימוביץ: יש עוד חברה שיושבת כאן - שרי - שהיתה בקבוצה הראשונה.

<פיליס חיימוביץ: חבר שלה נהרג כמה ימים אחרי אבי.

<פיליס חיימוביץ: המנחה המקצועית של הקבוצה היתה פסיכולוגית קלינית המתמחה בשכול.

<פיליס חיימוביץ: כעבור מספר חודשים הלכנו לפגישה עם ראש אכ"א.

<פיליס חיימוביץ: בפגישה היסטורית זו הוחלט שאם אנחנו נקים עמותה שתעסוק במתן עזרה נפשית לחברות שכולות משרד הביטחון יעניק לעמותה תקציב שנתי על מנת לשלם למנחות.

<פיליס חיימוביץ: כך נולדה העמותה לתמיכה נפשית לחברות חללי צה"ל.

<פיליס חיימוביץ: עד עצם היום הזה משרד הביטחון מעניק לעמותה תקציב שנתי.

<פיליס חיימוביץ: במשך 17 שנים טיפלנו בכמעט 400 חברות וחברים של חללי צה"ל.

<פיליס חיימוביץ: אני יכולה להגיד בלב שלם שעזרנו להציל אותם, לתת להם כלים להתמודד עם האסון הנורא שנחת עליהם, לעזור להם להמשיך לחיות.

<פיליס חיימוביץ: אנחנו מאמינים שיש לצה"ל, למשרד הביטחון ולמדינת ישראל, חוב מוסרי כלפי החלל לטפל נפשית בחברה האהובה שלו כדי שהיא תוכל להמשיך לחיות, אחרת הוא לא ינוח בשלום.

<פיליס חיימוביץ: לפני 12 שנה רינה כהן, מלאך בדמות אדם, הצטרפה אלינו לעמותה.

<פיליס חיימוביץ: רינה היתה חיילת בת 19 במלחמת יום הכיפורים כשהחבר שלה ציקי איתו עמדה להתחתן נהרג בסיני ביום הראשון למלחמה.

<פיליס חיימוביץ: זו התמונה של ציקי.

<פיליס חיימוביץ: שלושתנו - רינה, תמר ואני - מנהלות את העמותה בהתנדבות מוחלטת.

<פיליס חיימוביץ: אין לנו אפילו משרד.

<פיליס חיימוביץ: רינה היא זו שבמהלך מבצע "צוק איתן" נסעה ברחבי הארץ כדי לפגוש את החברות השכולות החדשות ולהושיט להן עזרה ולמשפחותיהן ולספר להן על העזרה שהעמותה נותנת.

<פיליס חיימוביץ: 66 חיילים נהרגו במבצע "צוק איתן", כמעט חצי מהם הותירו חברות שכולות וחלקן עמדו על סף נישואין.

<פיליס חיימוביץ: היום פגשתי את ישראל, אבא של עדנה חברה של הדר גולדין, והוא עם דמעות בעיניים אמר לי: החתונה צריכה להיות בעוד שבוע.

<פיליס חיימוביץ: היום אנחנו כאן כדי לתקן עוול כלפי החברה השכולה וכלפי החלל והוא שאין מודיעים רשמית ובצורה מוסמכת לחברה את בשורת האיוב.

<פיליס חיימוביץ: זו חובה מוסרית לתקן זאת וזה ניתן לתיקון.

<פיליס חיימוביץ: למשפחת בוק לא היה האומץ להתקשר למיכל כשאבי נהרג.

<פיליס חיימוביץ: הם התקשרו לבעלי יצחק ויצחק היה צריך להגיד לבת שלו את זה.

<פיליס חיימוביץ: כשפגשנו את חברת הכנסת עליזה לביא היא שאלה אותי מה קרה למיכל.

<פיליס חיימוביץ: זה מאוד נגע לליבי, עליזה, כי הרגשתי את הרגישות שלך ואת האכפתיות שלך.

<פיליס חיימוביץ: ארבע שנים וחצי אחרי שאבי נפל בחור צעיר בשם יגאל טלפן אליה וכך הוא אמר: משהו יותר גדול ממני אמר לי להתקשר אלייך.

<פיליס חיימוביץ: אבי ויגאל, שניהם דתיים, הלכו אחרי התיכון ללמוד בישיבה בקיבוץ מעלה גלבוע.

<פיליס חיימוביץ: בסוף שנת לימוד אבי התנדב לפלחה"ן נח"ל ויגאל לסיירת נח"ל, לכן הכירו אחד את השני.

<פיליס חיימוביץ: כמה חודשים אחרי שיגאל טלפן - שימו לב לשם שלו, יגאל – הם באו אלינו להגיד לנו שהם מתחתנים.

<פיליס חיימוביץ: זו תמונה של מיכלי בחתונה שלה עם יגאל.

<פיליס חיימוביץ: מיכל ויגאל התחתנו כשהם עומדים בחופה מתחת לציטטה הזו מספר דברים שבתנ"ך שיגאל בחר ומיכל כתבה את האותיות בצבע זהב.

<פיליס חיימוביץ: הציטטה היתה לזכר אבי.

<פיליס חיימוביץ: יום לפני מות משה, אחרי ארבעים שנות נדודים במדבר בסיני, משה אוסף את כל העם לפניו והוא מספר להם על החוקים ועל הברית שלהם על השם ולמחרת הוא מת.

<פיליס חיימוביץ: זה מה שהוא אומר לעם ישראל: "ולא אתכם לבדכם אנוכי כורת את הברית הזו ואת האלה הזאת, כי את אשר ישנו פה עמנו עומד היום לפני השם אלוהינו ואת איננו פה עמנו היום".

<פיליס חיימוביץ: זה היה לזכר אבי.

<פיליס חיימוביץ: יש למיכלי חמישה ילדים, בלי עין הרע.

<פיליס חיימוביץ: אחת קרויה על שם אבי ושמה אביגיל.

<פיליס חיימוביץ: בזמן השבעה של אבי הרב הראשי לישראל הרב לאו בא לנחם את משפחת בוק.

<פיליס חיימוביץ: אחד מהאחים של אבי הראה לו את מיכל שישבה בצד.

<פיליס חיימוביץ: אני במקרה הייתי לידה.

<פיליס חיימוביץ: הרב לאו ניגש למיכל ואמר לה: מיכל, בבוא הזמן את צריכה להקים בית חדש בישראל.

<פיליס חיימוביץ: מה שהרב לאו אמר למיכל זה בעצם אחת מהמטרות של העמותה וזה לעזור לחברות השכולות להדביק את הרסיסים של החיים השבורים שלהן, ללמוד, כמו שרינה בחוכמתה אומרת, לחיות על יד הצלקת ולא בתוכה, ובבוא הזמן להקים בית חדש בישראל.

עליזה לביא: תודה על הדברים.

עליזה לביא: פנינו גם לשר הביטחון וגם לרמטכ"ל.

עליזה לביא: האמפתיה ניתנת, התשובה שקיבלתי לא מספקת.

עליזה לביא: כשפניתי לרמטכ"ל הרמטכ"ל אמר לי שהנוהל הזה נשמע לו לא תקין.

עליזה לביא: חבר הכנסת אלעזר שטרן, אתה איש צבא לשעבר.

עליזה לביא: היית ראש אכ"א.

עליזה לביא: הנושא הזה קרוב לנשמתך, לליבך.

עליזה לביא: אתה עברת בית בית בחודשיים האחרונים.

עליזה לביא: איך הגענו למצב הזה ומה אנחנו צריכים לעשות?

אלעזר שטרן: צהריים טובים.

אלעזר שטרן: נדבר על המצב הזה, אבל לפני זה אני חושב שגם אני צריך לומר פה תודה לפיליס, לתמר, אולי גם למיכלי בזמנו.

אלעזר שטרן: אבל כמובן לחברות שדוחפות את העניין הזה, ויותר משהן דוחפות הן מסייעות.

אלעזר שטרן: אני מודה שלפעמים גם מערכת מסודרת ורגילה טוב שהיא מקבלת הערות צד כאלה שהופכות ליוזמות כאלה ומקבלות ביטויים כאלה.

אלעזר שטרן: אין ספק שמערכת הביטחון, צה"ל ומשרד הביטחון ער וצריך להיות ער כל הזמן לרחשי ליבו של הציבור, ובמקרה הזה במיוחד לרחשי ליבן של משפחות השכול.

אלעזר שטרן: אני אומר את זה כיוון שצריך להודות על האמת.

אלעזר שטרן: הסיפור של אבי הוא שהאיר את תשומת לב המערכת לצורך לטפל בעניין הזה בצורה יותר ממוסדת, וכמובן לא נותר לנו אלא להיות גאים בכך שיש מה שנקרא אחיות לצרה שעומסות את המשא הכבד מאוד הזה על הכתפיים שלהן.

אלעזר שטרן: אני עושה פה רגע הפסקה,.

אלעזר שטרן: אני חי בתוך משפחה שכולה.

אלעזר שטרן: אח של אשתי היה החייל שלי.

אלעזר שטרן: הוא נהרג והיתה לו חברה והכרתי אותה אז.

אלעזר שטרן: אני בקשר איתה היום.

אלעזר שטרן: אחרי כמעט ארבעים שנה אנחנו בקשר איתה היום.

אלעזר שטרן: למרות זאת כשביקשו ממני להצטרף לעמותה של אחים שכולים לא הצטרפתי, כתומך, כראש אכ"א לשעבר, כלא משנה מה.

אלעזר שטרן: אני אומר פה לצד ההבנה שאני חושב שהיא קריטית ולצד הכאב שאתן מבטאות פה שאני מאוד מזדהה איתו, שכדאי שדווקא העמותה תשים את הגבולות.

אלעזר שטרן: יכול להיות שיש פתרונות ביניים הגיוניים שאני אולי אגע בהם ואני אולי קצת אציע אותם.

אלעזר שטרן: נפגשתי ביום חמישי האחרון עם אישיות תקשורתית ידועה.

אלעזר שטרן: הוא סיפר לי ששבוע קודם הוא היה צריך ללכת לחבר שגר בגבעת שמואל.

אלעזר שטרן: הוא הלך לדפוק על הדלת, והחבר הזה שהוא רופא בכיר ויש לו בן בצבא קפץ בגלל שדפקו לו על הדלת.

אלעזר שטרן: הוא התנצל על כך כמה פעמים.

אלעזר שטרן: אמרתי לו ששבוע קודם אשתי בארבע אחר הצהריים נזכרה שהיא לא קנתה עגבניות לסלט ולכן היא שלחה את הבן שלנו לשכנים לבקש עגבנייה.

אלעזר שטרן: הוא דפק בדלת והוא חזר לבן.

אלעזר שטרן: האימא שם קפצה ואמרה: סליחה, הכול בסדר – בגלל שיש לה שני בנים בתוכו.

אלעזר שטרן: אני באותו יום שישי אחר הצהריים נסעתי להביא למשפחה שהבן בתוכו עוגה יחד עם דורית, עוגה שדורית אפתה לשכנה הזו, ואני מוצא את עצמי בן אדם נורמלי.

אלעזר שטרן: אני רואה מונית נכנסת ליישוב ונוסע אחריה.

אלעזר שטרן: דורית שואלת אותי: לאן אתה נוסע?

אלעזר שטרן: אני אומר: אני רוצה לראות איפה היא עוצרת.

אלעזר שטרן: כשהיא עוצרת מסתבר שבא שכן משדה התעופה.

אלעזר שטרן: אני לא הסכמתי להצטרף לאחים השכולים כי ידעתי לאן זה ילך.

אלעזר שטרן: אני רוצה שתדעו, כשבאתי להיות ראש אכ"א סימנתי את האחים השכולים כיעד.

אלעזר שטרן: עשינו כנסים.

אלעזר שטרן: לא היו רשימות בצבא של אחים שכולים.

אלעזר שטרן: אני באתי לזה משני מקומות: האחד, בגלל שדורית אומרת שכשהיא היתה ילדה בת 17 כשאחיה נהרג דפקו להם בשש בבוקר על הדלת.

אלעזר שטרן: אבא שלה פתח את הדלת והיא עמדה לידו.

אלעזר שטרן: אמרו לאבא שלה: הבן שלך נהרג – מה שאומרים.

אלעזר שטרן: היא עמדה לידו, לא הסתכלו עליה בכלל.

אלעזר שטרן: היא אומרת: אבא שלי איבד בן, אני איבדתי אח ואבא באותו זמן ואף אחד לא התייחס אליי.

אלעזר שטרן: אח שכול אחר אצלנו ביישוב שאחיו נהרג וחברתו באה אליי עכשיו בניחום אבלים אצל משפחת גולדין אמר לי: ההורים כבר נפטרו.

אלעזר שטרן: יותר לא יודיעו לי על אזכרות?

אלעזר שטרן: איך אני אדע עכשיו שיש אזכרה של הצנחנים?

אלעזר שטרן: אני לא אדע כי שולחים רק להורים.

אלעזר שטרן: לקחנו את המאגר הזה והפכנו אותו לרשימה של אחים, אבל עם הגבולות.

אלעזר שטרן: בואו נגיד את האמת, יש כמה גבולות.

אלעזר שטרן: אני בכוונה הולך אחורה כי לצערי לא אוכל להיות פה כל הזמן, בסוף זה הולך גם להכרה בחברות אולי כאלמנות ויש לזה גם משמעויות.

עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, רק שנייה.

עליזה לביא: בוא נעשה סדר.

עליזה לביא: עוד לא אמרנו מה.

אלעזר שטרן: עליזה, תני לי שנייה.

אלעזר שטרן: אני עוד לא אומר מה, אני רק מדבר על האחים.

אלעזר שטרן: בסוף צריכים לדעת שהמדינה הזאת גם נושמת, חיה.

אלעזר שטרן: הרי רוב חללי צה"ל של היום הם חללי צה"ל, לשמחתנו, אם אתם רוצים, לא ממלחמות.

אלעזר שטרן: זה השנים האחרונות ונקווה שלא יהיו חללים בכלל.

אלעזר שטרן: אבל אם אנחנו צריכים ללכת עכשיו למשמעויות של איך אנחנו מטפלים בחללים האמיתיים אז אנחנו צריכים לחשוב על איזה סוגים של היכרות אנחנו נותנים.

מיכל רוזין: מה זה "חללים אמיתיים"?

אלעזר שטרן: לא איש קבע שנפטר ממחלה בגיל שלי.

אלעזר שטרן: עכשיו אני הולך לנושא ההודעות.

אלעזר שטרן: אני מבין שזה על הפרק כי אני חושב שבאמת העזרה של מערכת הביטחון בעמותה החשובה הזו, בטיפול הפסיכולוגי למי שמעוניינת בכך, היא קריטית והיא יפה ואני מניח שגאוות מערכת הביטחון עליה, ובצדק.

אלעזר שטרן: כמה שנים?

אלעזר שטרן: כמה שצריך.

אלעזר שטרן: כמה צריך?

אלעזר שטרן: כמה שהחברה רוצה, ללא גבולות של זמן בהקשרים האלה.

אלעזר שטרן: מי שחושבת שגם אחרי ארבעים שנה וכשיש לה ילדים, יש לה מטען כחברה ורוצה צריך לתת את התמיכה הזאת ללא כל מגבלות, ואמרתי גם קודם.

אלעזר שטרן: אבל יחד עם זאת, בלהתגייס עכשיו לצוות המודיעים שבעתות מלחמה - גם כך אנחנו יודעים שגם הפעם יש משפחות שכולות שקיבלו תשובות: זה נוהל החירום למי אנחנו מודיעים ולמי אנחנו לא מודיעים, לקרובי משפחה ממש בהקשרים האלה.

אלעזר שטרן: אני הולך עכשיו למה שפיליס דיברה.

עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, אנחנו אפילו לא הצגנו את ההצעה המידתית שהעמותה מציעה.

אלעזר שטרן: אני חשבתי שכולם מכירים אותה.

עליזה לביא: לא, אנחנו לא הצגנו אותה.

אלעזר שטרן: סליחה, אני מכיר אותה.

עליזה לביא: לא, אנחנו לא הצגנו ואני חושבת שאם נשמע קודם כל את הבקשה - - -

אלעזר שטרן: אז בבקשה בואו נשמע.

אלעזר שטרן: אני מכבד את זה.

<מלכה אשכנזי: אבל הוא בא מתוך מקום של אנטגוניזם לגמרי.

<מלכה אשכנזי: עוד לא התחלנו וזה כבר אנטגוניזם.

<מלכה אשכנזי: אולי תתני לי לפני שאת ממשיכה.

<מלכה אשכנזי: לי קוראים מלכי אשכנזי.

<מלכה אשכנזי: זאת התמונה של הבת שלי ספיר אשכנזי שהיתה בת זוג של סרן עמרי שחר שנהרג לפני שנתיים בכביש 4.

<מלכה אשכנזי: עמרי שחר היה מפקד סיירת בחיל הים באשדוד.

אלעזר שטרן: אני מכיר את האירוע.

<מלכה אשכנזי: יפה מאוד.

<מלכה אשכנזי: ההורים שלו קיבלו את ההודעה בשעה שבע ורבע בבוקר.

<מלכה אשכנזי: אני קיבלתי את ההודעה בבית שלי בשעה רבע לשמונה בבוקר.

<מלכה אשכנזי: חשכו עיניי, צרחתי כמו שלא צרחתי בחיים שלי.

<מלכה אשכנזי: לא ידעתי ממה הוא נהרג.

<מלכה אשכנזי: אמרו לי: עמרי נהרג.

<מלכה אשכנזי: אני ידעתי שהוא נהרג והיה ברור לי שהוא נתקל בהיתקלות מול עזה עם הספינה שלו ונהרג.

<מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע לבת שלי שחיכתה לעמרי בדירה של אבא שלי בראשון.

<מלכה אשכנזי: בשל תאונת הדרכים היה עיכוב של שעה וחצי עד שהצלחתי להגיע אליה.

<מלכה אשכנזי: כל העולם ידע.

<מלכה אשכנזי: היא קיבלה אס.

<מלכה אשכנזי: אם.

<מלכה אשכנזי: אסים מכל העולם.

<מלכה אשכנזי: לא פרטו מה קרה.

<מלכה אשכנזי: אני הייתי צריכה להגיע אליה בשביל לנסות איכשהו להודיע לה שעתיים אחרי שכל העולם ידע.

<מלכה אשכנזי: לא הצלחתי להגיע אליה, היו פקקים.

<מלכה אשכנזי: מה אתה מצפה שאני הייתי צריכה לעשות כאן?

<מלכה אשכנזי: להתקשר אליה?

<מלכה אשכנזי: אני צלצלתי לאבא שלי שהוא אדם מבוגר בן שבעים ואמרתי לו: אבא, אתה לא צורח עכשיו.

<מלכה אשכנזי: אתה לא משתולל, אתה לא מגיב.

<מלכה אשכנזי: אתה עכשיו תופס את ספיר בבית ולא נותן לה לצאת כי אני חייבת לבוא ולהודיע לה את הידיעה הזו - מניפולציות על מניפולציות איך לבוא ולהודיע לבת שלי שהיתה בזוגיות של שלוש שנים וחצי עם אהוב ליבה.

<מלכה אשכנזי: כולם מדברים כאן על חברות וזה נשמע חברה, חברה מהתנועה, חברה מבית-הספר.

<מלכה אשכנזי: אני לא מקבלת את ההגדרה הזאת של חברה, חברה זה דבר נפלא, אלא בת זוג לכל דבר ועניין, חיי שיתוף והכול.

<מלכה אשכנזי: לא יכולנו להודיע לה, לא יכולנו להגיע אליה.

עליזה לביא: תודה רבה לך.

עליזה לביא: התקשר אליי הבוקר השר מאיר כהן שעדי הכלה שלו נמצאת איתנו כאן.

עליזה לביא: הוא ביקש למסור את התמיכה שלו בניסיון, במהלך, במקום מאוד מאוד רגיש הזה והפתוח.

עליזה לביא: עדי, אם תרצי אחרי זה לדבר אז בשמחה רבה.

<עדי טל כהן: אחר כך ארצה לספר כמה שעות לקח עד שידעתי שהחבר שלי נהרג.

עליזה לביא: אני אחזור אלייך.

עליזה לביא: גם בגלל שלא כולם יודעים מה אנחנו מבקשות ופתחנו את זה גם במקום היותר רגשי, אני רק רוצה לבוא ולומר שהקשבתי בתחילה לנושא הזה וכך התוודעתי גם לעמותה ולעבודה המאוד מאוד יקרה, דיברנו על סל תמיכה נפשי, סל תמיכה שיסייע לחזור לחיים.

עליזה לביא: הבקשות שלנו גם ממשרד הביטחון וגם מצה"ל זה האל"ף-בי"ת הראשוני של דרך הודעה, איך מודיעים לחברה.

עליזה לביא: למה לא סופרים אותה?

עליזה לביא: אני באופן אישי ניגשתי לכמה קצינים שליוו את המשפחות וביקשתי שידברו עם החברה שהיתה באפיסת כוחות במהלך השבעה והתשובה שאני קיבלתי היתה: זה לא בפרוטוקול, אנחנו לא צריכים לתת מענה.

עליזה לביא: אני לא באה בביקורת.

עליזה לביא: אני תיכף אשמע ואתן לך את רשות הדיבור, אבל הצבא זה צבא של נהלים.

עליזה לביא: העצות שאני קיבלתי מאנשים בשטח בעבודה הברוכה, הרגישה, המקצועית, ואני רק יכולה להודות על העבודה הקשה והנהדרת שלכם, אבל מה שצוידתי היה: עליזה, כל מה שאין לו נוהל ולא מתדרכים אותנו זה לא בסמכותנו.

עליזה לביא: תעשי משהו כי כולנו באותה מדינה.

עליזה לביא: היום אני מודיע, מחר מודיעים לי.

עליזה לביא: החובה שלנו היא לדאוג לכולנו.

עליזה לביא: תיכף אאפשר את רשות הדיבור, אני רק רוצה שנבין על מה אנחנו מדברים אחרי באמת עבודה ממושכת והבנה של מה נכון ומה אפשר.

עליזה לביא: אני יודעת שלא נכניס פה את הכול כי קיבלתי הרבה מאוד פניות.

עליזה לביא: יש פה ניסיון לבוא ולנסות גם בשלב ההודעה.

עליזה לביא: אנחנו מבקשים והעמותה מבקשת שהנוהל שמוחל על אחים, על סבים, יחול גם על חברות.

עליזה לביא: כשהדפיקה האיומה נשמעת על הדלת שאותה תיארת חבר הכנסת שטרן, ושואלים מי המשפחה הגרעינים והאבא והאימא והאחים אומרים שיש חברה, חובה להודיע.

עליזה לביא: התשובות שתיכף נשמע הן: אנחנו לא רוצים לשלוח והדפיקות והפחד.

עליזה לביא: יש דרכים להודיע: שלושה זה מוות, שניים זה פצוע.

עליזה לביא: אפשר לשלוח אולי שתי חיילות.

עליזה לביא: יש הרבה מאוד דרכים יצירתיות.

עליזה לביא: אני לא ארחיב, יש פה אנשי מקצוע שיודעים, אבל אפשר למצוא את הדרך.

עליזה לביא: הנקודה השנייה עליה אנחנו מדברים היא לשנות את ההוראות בצבא שקצין העיר וקציני הנפגעים כך שבמהלך הלוויה והשבעה יתייחסו גם לחברה ויקדישו גם לה זמן שיחה ובדיקה כמו שחייבים להקדיש לשאר בני המשפחה.

עליזה לביא: זה קריטי לתהליך השיקום.

עליזה לביא: היום, כך נאמר לי, אסור לגורמים צבאיים לגשת אליהן בזמן השבעה.

עליזה לביא: גם אם תגידי אחרת, זה מה שאני שמעתי, קיבלתי, במספר בתים שבהם אני ביקרתי.

עליזה לביא: לגבי החברות של חיילים שהן חיילות בעצמן - לשנות את האופן של ההתייחסות במהלך השירות לאחר הנפילה כך שהמפקדים יתייחסו אליהן כאל אנשים בשכול כפי שעושים לאחים שכולים.

עליזה לביא: כרגע יש בדרך כלל התעלמות מהמצב שלהן, או שזה תלוי בחסדי מפקד כזה או אחר.

עליזה לביא: זה צריך להיות נוהל שמתייחס לחברות הללו.

עליזה לביא: לגבי ימי חופשה - חברות של חללים שהיו במהלך השבעה עם המשפחה האבלה, ימי החופשה לכאורה, הימים שהן היו עם המשפחה בימי האבל נחשבים להן כימי חופשה.

עליזה לביא: זה נלקח להן מהחופשה השנתית.

עליזה לביא: גם כאן דרוש תיקון.

עליזה לביא: לגבי הנושאים של המוסד לביטוח לאומי, משרד הכלכלה – אני עוצרת כאן.

עליזה לביא: גם בסוגיה של חברות חילוניות וחברות דתיות ועוד פניות שהגיעו אלינו, אנחנו נעלה פה את הדברים.

עליזה לביא: יש פה דוברים שיעלו את הבקשות ואת ההרחבה של הנושאים.

עליזה לביא: חברת הכנסת מיכל רוזין.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: אני באתי בעיקר לשמוע.

מיכל רוזין: קודם כל, להיות איתכן פה.

מיכל רוזין: הכנסת לא מתכנסת, אבל היה חשוב לי מאוד להגיע הבוקר.

מיכל רוזין: בעיניי, הסוגיה הזאת היא חשובה ביותר.

מיכל רוזין: אלעזר, אני חושבת שקצת שכחנו שאנחנו כבר לא ב-1948, ואולי גם אז זה היה צריך לקרות.

מיכל רוזין: אנחנו ב-2014.

מיכל רוזין: גם אז היו חברים וחברות ובנות זוג, אבל בוודאי היום כשיש הרחבה של המושג של בני זוג ויש מודלים אחרים של זוגיות.

מיכל רוזין: בואו נודה על האמת, הרבה מאוד אנשים חיים ביחד או נמצאים הרבה שנים בזוגיות לפני שהם מתארסים, מתחתנים.

מיכל רוזין: לא צפוי בחברה החילונית מבחור בן 20 - 21 להיות כבר מאורס או להינשא, להיפך.

מיכל רוזין: גם מילואימניק בן 35 רוב הסיכויים שיש לו בת זוג חברה כשברור לשניהם שהם הולכים לחיות את חייהם ביחד אבל הם לא צריכים את הרב שיחתן אותם או שהם לא צריכים איזושהי כתובה או חוזה משפטי כדי להודיע על כך לעולם.

מיכל רוזין: כמו שאמרת, פעם לא הכירו באחים שכולים והתעלמו מהם והיום מתעלמים מהחברות, מבנות הזוג.

מיכל רוזין: ההגדרה לא חשובה, זה סמנטיקה.

מיכל רוזין: בסופו של דבר, אנחנו יודעים שיש פה מהות.

מיכל רוזין: יום אחד יגידו: איך יכול להיות שהעלמנו מהם ולא ראינו אותם.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד משהו קצת יותר רחב בנושא הזה.

מיכל רוזין: אני שומעת את אלעזר ואני לא מזלזלת במה שהוא אומר.

מיכל רוזין: במדינת ישראל קרו שתי בעיות מאוד עיקריות.

מיכל רוזין: אלעזר, חשוב לי שתשמע.

מיכל רוזין: כמי שמלווה הרבה מאוד בתחומים שונים של נפגעים, נושא בריאות הנפש לא מטופל כמו שצריך במדינת ישראל, כל הרפורמה בבריאות הנפש שלא יצאה לפועל, ובעצם אין טיפול נפשי ראוי והולם.

מיכל רוזין: הנושא הזה נזנח לחלוטין במערכת הבריאות של מדינת ישראל.

עליזה לביא: גם כאן את רואה את היוזמות האזרחיות.

עליזה לביא: למשל, נט"ל.

מיכל רוזין: בדיוק.

מיכל רוזין: הדבר השני זה הנושא של נפגעי עבירה.

מיכל רוזין: אין הכרה במדינת ישראל לנפגעים כנפגעים שזקוקים לטיפול, לשיקום, לסיוע, שקורית במדינות אחרות בעולם.

מיכל רוזין: כמחמאה אני אומרת שהמקום היחיד שבאמת דואג, מטפל, מסייע, משקם הוא משרד הביטחון, ולכן כולם רבים על תקציב משרד הביטחון.

מיכל רוזין: אני מבינה את אלעזר שאומר: כמה אפשר להרחיב?

מיכל רוזין: אבל העניין הוא שבסופו של דבר אין מערכת אזרחית אחרת במדינת ישראל של משרד בריאות, של משרד רווחה, של המשרד לביטחון הפנים, שלוקחת אחריות על אותם אנשים ואומרת: אנחנו משקמים אותם.

מיכל רוזין: אני מזכירה לכם שגם בתחום נפגעי פעולות איבה היו ויש עדיין הרבה מאוד מאבקים לקבל את אותם תנאים ואת אותו יחס.

מיכל רוזין: שנים רבות אמרו שזה לא אותו הדבר.

מיכל רוזין: אני עדיין מזכירה שיש טקס שונה ונפרד שאליו הלכתי ביום הזיכרון.

מיכל רוזין: בעיניי זה מזעזע כשלעצמו, אבל לא נפתח את הסוגיה הזו.

מיכל רוזין: מה שקרה פה במדינה זה שמכיוון שהמקום היחיד שבאמת מסייע ומשקם ויש לו תקציבים משמעותיים ורציניים במדינה הזו זה משרד הביטחון ואגף השיקום, ובגלל זה כולנו באים אליהם ואומרים: אנחנו צריכים את הכסף.

מיכל רוזין: מכיוון שזה המצב לא יכול לבוא אגף השיקום במשרד הביטחון וצה"ל ולהגיד: אבל זה לא באחריותנו.

מיכל רוזין: כן, זה באחריותכם.

מיכל רוזין: צריך להחליט על גבולות, אני מסכימה איתך.

מיכל רוזין: אני חושבת שכל מי שיושב פה סביב השולחן לא יחשוב שאם היתה לו חברה במשך שלושה שבועות או חודש שאיתה הוא בילה היא תיחשב.

מיכל רוזין: אני לא יודעת מה הם הגבולות, לא באתי לפה עם פתרונות.

מיכל רוזין: צריך לחשוב מהם הגבולות, מהן ההגדרות.

מיכל רוזין: אני מניחה שאתם כבר עשיתם, לכן באתי לפה לשמוע.

מיכל רוזין: אני בטוחה שכן דנו בדברים.

מיכל רוזין: הרי גם לא נבקש מכל חייל שיוצא לקרב או שמתגייס לצה"ל לרשום מי החברה שלו וכמה זמן הם ביחד והאם זה באמת רציני והוא מתכוון להתחתן איתה.

מיכל רוזין: אם שואלים ילד בן 19 שאלה שכזו הוא מיד בורח למדינה אחרת, ובצדק.

עליזה לביא: אנחנו לא מעודדים בריחה בשום מקרה.

מיכל רוזין: זה היה קצת בהומור.

מיכל רוזין: דיברתי מניסיוני.

מיכל רוזין: כשאמרתי לבן זוגי שמתחתנים הוא אמר: אה, או, אוקיי.

מיכל רוזין: בסדר – עבר לו.

מיכל רוזין: שלושה ילדים, הכול בסדר.

מיכל רוזין: אני רק מנסה לומר שבאמת צריך להחליט מה הם הגבולות.

מיכל רוזין: אבל אין ספק שבין לתת הכרה כאלמנה ולתת תקציב, משכורות וכד', לבין העניין של הודעה - ואגב, בהחלטה על משפחות נרצחים, והייתי חלק מהוועדה שהחליטה את הנושא הזה והקימה את מרכזי הסיוע למשפחות נרצחים, אחד הדברים החשובים ביותר שהם אמרו היה: אף אחד לא בא להודיע לנו.

מיכל רוזין: אין נוהל מסודר מי בא להודיע לנו, מי הצוות, מי עושה את זה.

<עירית גזית: עד היום לא מודיעים להם.

<עירית גזית: צוות ההודעה עוד לא קם.

מיכל רוזין: עוד לא קם, אבל לפחות יש החלטה.

מיכל רוזין: אין ספק שעניין של הודעה, עניין של חופשה שלא יכול להיות שאם את לוקחת חופשה מהעבודה או מהצבא תצטרכי לבקש, להתחנן, למעסיק ולמעביד שלך שהוא אכן ייתן לך את ימי החופשה האלה.

מיכל רוזין: ימי בחירה בימי זיכרון - זה גם לא דבר מובן מאליו שבכל מקום עבודה נותנים.

מיכל רוזין: יש לך שני ימי בחירה בשנה ואתה יכול לבחור אם יש לך אזכרה לאבא, לסבא וכד', האם באמת כל מקום עבודה ייתן?

מיכל רוזין: אם כן, כל הדברים האלה.

מיכל רוזין: אבל בעיקר, בעיקר, העניין של סיוע נפשי.

מיכל רוזין: אני חושבת שהמדינה בכלל צריכה לעשות מהפיכה בנושא בריאות הנפש וסיוע נפשי לכל אדם שזקוק לכך בוודאי.

מיכל רוזין: אבל כל עוד זה לא מתקיים משרד הביטחון צריך לקחת כן אחריות.

מיכל רוזין: לא רציתי להפריע לך כי ריגשת אותי והיה קשה לי גם לעצור את הדמעות, אבל רציתי לשאול.

מיכל רוזין: אני לא יודעת מה תקציב העמותה, אני אשמח לשמוע.

מיכל רוזין: בתור אחת שניהלה עמותה לפני שהגיעה לכנסת אני אומרת לכם שהמדינה מפריטה את האחריות שלה לעמותות.

מיכל רוזין: העמותות עושות עבודת חסד.

מיכל רוזין: בלעדיהן אי-אפשר לתפקד במדינה הזו.

מיכל רוזין: בלעדי המגזר השלישי לא היה במדינה הזו לא רווחה ולא בריאות ולא חינוך ולא שום דבר.

מיכל רוזין: אני חושבת שזו בושה וכלימה למדינה שזה מה שהיא עושה.

מיכל רוזין: זה סוג של הפרטה.

מיכל רוזין: לא מפריטים לגופים פרטיים, מפריטים לעמותות.

מיכל רוזין: זו לא האחריות של העמותות, זו האחריות של המדינה והיא צריכה לקיים את זה.

מיכל רוזין: הדרך להפריט כדי לא לקחת את האחריות אלא לתת את הכסף לעמותה כי כאילו אנחנו רק תומכים בה ולא להכיר בבנות הזוג, זה בעצם מה שזה אומר.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה עוול גדול.

עליזה לביא: תודה לחברת הכנסת רוזין.

<אורנה נריה יוגב: אני רוצה לומר משהו בתגובה לחבר הכנסת שטרן.

<אורנה נריה יוגב: שמי אורנה יוגב ואני כתבתי לכם את המכתב הזה.

<אורנה נריה יוגב: החבר שלי נפל לפני 39 שנה.

<אורנה נריה יוגב: אני הקמתי משפחה ויש לי ילדים ונכדים.

<אורנה נריה יוגב: היחסים שלי איתם מאופיינים בריחוק כי אני כבר לא מרשה לעצמי לפתוח את הלב ולהתקרב למישהו.

<אורנה נריה יוגב: כשאני רואה אותך יושב פה בחיוך כזה זחוח ומפטפט ולא מקשיב ומדבר על עגבניות ועל עוד שטויות ואומר חללים אמיתיים או לא אמיתיים – בן אדם שהצבא לקח אותו והוא נהרג בצבא הוא חלל אמיתי של הצבא.

<אורנה נריה יוגב: אף אחת כאן לא באה וביקשה הכרה כאלמנה.

<אורנה נריה יוגב: אני ביקשתי עזרה בטיפול פסיכולוגי אחרי שנים.

<אורנה נריה יוגב: אני ממש מרגישה שאתה מייצג את הגישה הזו שטורקת לנו את הדלת כי זה מה שקשה זה הדבר הזה שהנה, אותה בחורה עוד שבוע עמדה להתחתן והחתונה כבר לא תהיה.

<אורנה נריה יוגב: זה כמו פרח שעוד לא פרח שנקטף ושבחיים לא יפרח יותר.

<אורנה נריה יוגב: זה הרס לכל החיים.

<אורנה נריה יוגב: אני כתבתי כאן וסיפרתי על נשים ממלחמת 48' שעדיין הולכות עם הפצע הזה בלב.

<אורנה נריה יוגב: זה עדיין כל כך קשה שאני יושבת פה ובוכה מתחילת הפגישה.

<אורנה נריה יוגב: בכיתי גם כשכתבתי את המכתב הזה.

<אורנה נריה יוגב: אני לא יכולה לחבק את הנכדים שלי ולהיות סבתא כמו שהם רוצים שאני אהיה, ואני לא נותנת לאנשים שרוצים להיות חברים וחברות שלי להתקרב אליי.

<אורנה נריה יוגב: זה לא מצחיק.

<אורנה נריה יוגב: אף אחת לא מבקשת זכויות של אלמנה.

<אורנה נריה יוגב: אני גם אמרתי את זה לגברת דליה ורמוט כשניסיתי לקבל עזרה והבאתי מכתב מהפסיכולוג שלי שטיפל בי.

<אורנה נריה יוגב: הסיפור מסופר כאן.

<אורנה נריה יוגב: אני כל כך כועסת וכל כך פגועה.

<אורנה נריה יוגב: אני חושבת שזו אחריות וחובה של הצבא שלקח את בני הזוג שלנו והם נהרגו שם, לעזור לנו בזה, בטיפול הנפשי.

אלעזר שטרן: אני רוצה להגיד לך משהו.

עליזה לביא: תודה.

אלעזר שטרן: סליחה, עליזה.

אלעזר שטרן: יש גבולות לפופוליזם.

אלעזר שטרן: את לא תגידי לי "זחוח", עם כל הכבוד לך.

אלעזר שטרן: את לא תלמדי אותי מה זה להיכנס למשפחות שכולות, נכנסתי יותר בחיים ממך.

אלעזר שטרן: אני לא דיברתי במונחים כאלה עליכם, את לא תדברי עליי גם אם את חברה של חלל צה"ל.

אלעזר שטרן: יש גבולות.

אלעזר שטרן: כל השאלה היא האם אתם רוצים לעשות פה דיון או שכולם יגידו לכם: כולם צודקים, ובסוף לא יצא מזה שום דבר.

אלעזר שטרן: זה הדרך שלי.

אלעזר שטרן: אני לא באתי לפוליטיקה בשביל להיות נחמד.

אלעזר שטרן: את גם לא תגידי לי את מה שאמרת לי על האנטגוניזם.

<מלכה אשכנזי: זה מה שאתה משדר, אני כן אגיד לך.

עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, אני מבקשת ממך.

אלעזר שטרן: גם אני מבקש.

אלעזר שטרן: אני רוצה להגיד לכם משהו.

אלעזר שטרן: נכנסתי ליותר משפחות שכולות מכל אחד מאלה שיושבים כאן.

אלעזר שטרן: לפני שבוע הלכתי לרב שבאזכרה של אורון שאול הזכיר את השם של החברה שלו – הודיה, ואמרתי לו אחרי הטקס: כל הכבוד שהזכרת את שם החברה.

אלעזר שטרן: ביום שישי נפגשתי עם החברה של אורון שאול ולא פעם ראשונה.

אלעזר שטרן: אם אתם רוצים להגיד - זאת תגיד לי "זחוח", עם כל הכבוד לה, והוא מחייך וכאילו החיוך הזה – אל תלמדי אותי מה זה כאב, עם כל הכבוד.

עליזה לביא: חבר הכנסת שטרן, תודה לך.

אלעזר שטרן: תודה.

אלעזר שטרן: עליזה, אני מאוד מצטער על זה.

אלעזר שטרן: אני מקווה שההחלטות שתקבלו פה יהיו החלטות הגיוניות ואחר כך אנחנו נדבר על זה.

עליזה לביא: אני מבקשת את ההבנה.

עליזה לביא: אתה פתחת ואמרת שלעיתים החברה האזרחית יודעת ומביאה ומציפה.

עליזה לביא: זה התפקיד שלנו.

אלעזר שטרן: עליזה, אין לי בעיה.

אלעזר שטרן: אני מקווה שייצאו מפה דברים טובים.

אלעזר שטרן: מאה אחוז, אין לי בעיה.

מיכל רוזין: אני חושבת שחשוב לשמוע את עמדתו כי זה יעזור לנו להבין איפה הקושי.

אלעזר שטרן: גם להורים שכולים אני אומר שכשאומרים: הוא אב שכול, תעזוב אותו, אני אומר: אל תעליבו אותו, תתייחסו עניינית.

אלעזר שטרן: אני אומר את זה על אחת כמה וכמה, לחברות שכולות תתייחסו אל הדברים כשלעצמם.

אלעזר שטרן: אם תחשבו שאנחנו צריכים להתייחס אליכם בגלל הכאב המיוחד ולהוציא את ההיגיון שמאחורי העניין הזה אז אתם תפגעו בעצמכם.

עליזה לביא: תודה, חבר הכנסת שטרן.

עליזה לביא: אני מודה לך.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני רק רוצה להגיד משפט אחד, אולי גלשנו פה קצת.

עליזה לביא: לא, לא גלשנו משום שכנראה, כנראה, מה שנאמר כאן עכשיו זו הסיבה ש-48' אין כל רגישות וכל הבנה וכל סיוע.

עליזה לביא: אנחנו רואים ושומעים את הדברים הללו.

עליזה לביא: כמו שלמדנו מאוחר מדי לעזור לניצולי שואה - תסלחו לי על ההשוואה, אבל למדנו מאוחר מדי - ומי כמוך יודע שלמדנו את זה מאוחר, גם כאן אנחנו צריכים ללמוד - - -

אלעזר שטרן: אל תצעקי עליי.

עליזה לביא: אני לא צועקת.

אלעזר שטרן: את כן צועקת, את לא שומעת את עצמך.

אלעזר שטרן: את גם לא תלמדי אותו, גם שם יש דור שני לניצולי שואה וגם בהם החלטנו לא לטפל כי למדינה הזו יש עוד כמה דברים.

עליזה לביא: נכון, אבל אנחנו צריכים להיות קשובים - - -

אלעזר שטרן: עליזה, הסגנון הזה - חבל, בסדר.

<קריאה: מה אתה נעלב כל כך?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: קודם כל, אנחנו באמת בעמותה, וגם החברות, באות ממקום של לא רצון להתחרות עם אף אחד, לא רצון להגיד שאנחנו יותר מאחרים, סובלים יותר, כואבים יותר.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו כואבים כמו המשפחה השכולה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: דבר שני, אנחנו לא דיברנו על הכרה, אנחנו לא נכנסים לנושא הזה בכלל.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו מדברים על היחס לחברה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני אומרת לך בכנות, מסיבת האירוסין של אחותי מיכל היתה צריכה להיות בשבוע שבו ישבו על אבי שבעה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: למרות זאת בעיניי ובעיניה היא לא צריכה להיות מוכרת כאלמנת צה"ל.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא אומר שהכלל נכון לכולם, אולי יש כאלה שכן צריכות להיות מוכרות כמו עדנה ואחרים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל לא על זה אנחנו מדברים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו מדברים על שתי סוגיות שהן מרכזיות גם לשיקום של החברה וגם לשיקום של המשפחה השכולה עצמה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא הוגן לשים את הנטל הזה של להרוס את החיים לחברה הזו על המשפחה כי ב-99% מהמקרים היא הבת שלהם גם כן.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: איך אפשר להגיד למשפחה שכולה: תודיעו אתם לחברה?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא הוגן.

עליזה לביא: בנקודה הזו דווקא אני רוצה לבקש ממך להישאר חמש דקות ולהקשיב לד"ר אופרי בר נדב שהוא פסיכולוג קליני שהקדיש את עבודת הדוקטורט שלו לניתוח של המשמעות של דרך ההודעה ותהליך השיקום.

עליזה לביא: בבקשה, ד"ר אופרי בר נדב.

אלעזר שטרן: אני נשאר חמש דקות.

<אופרי בר נדב: תודה, צהריים טובים.

<אופרי בר נדב: אני עובד במרכז לחקר האובדן ושכול באוניברסיטת חיפה.

<אופרי בר נדב: אנחנו באמת עסקנו שנים רבות במחקרים שקשורים לתחום האובדן.

<אופרי בר נדב: העבודה שלי עסקה באמת בהשוואה שבין אבל של חברות שכולות לאלמנות.

<אופרי בר נדב: העבודה הזו היתה חלוצית בארץ ובעולם במובן הזה שהיא לקחה את החוויה הסובייקטיבית של אובדן בן זוג לבחינה של מה קורה ואיך קורה בתהליך האבל.

<אופרי בר נדב: אני אקדים ואומר שתי מילים.

<אופרי בר נדב: שאלו אותי בזמנו: איך אתה מעז להשוות?

<אופרי בר נדב: אמרתי שאני לוקח דווקא את הקריטריון של בת זוג שזה מי שמגדירה את כבת זוג ועכשיו נראה איך נראה תהליך האבל, והוא נראה פשוט אותו הדבר.

<אופרי בר נדב: כלומר, הממצאים של המחקר שגם הוצגו כאן בכנסת בטקס שהיה של ארגון אלמנות ויתומי צה"ל היו שההגדרה העצמית של בת זוג היא זו שיוצרת תהליך אבל מורכב והסטטוס הפורמאלי כמעט ולא שינה דבר, למעט סוגיה של הכרה חברתית שעליה אנחנו מדברים כאן.

<אופרי בר נדב: חשוב לעשות את האבחנה בין הכרה חברתית שהחברה מכירה בכך שיש אובדן, ואת הסיפורים שמענו כולנו, לבין הכרה כלכלית או פורמלית כמו שאמרה עכשיו תמר.

<אופרי בר נדב: כלומר, צריך לקחת בחשבון ולהבין שאבל הוא תהליך שמלווה את האישה השכולה לכל חייה.

<אופרי בר נדב: גם את הגבר השכול כמובן לכל החיים.

<אופרי בר נדב: אבל הוא לא תהליך שנעשה בשלבים שיש לו התחלה וסוף ובזה נגמר הסיפור.

<אופרי בר נדב: כולנו יודעים שזה תהליך ספיראלי עם עליות ומורדות.

<אופרי בר נדב: זה בא וזה הולך, זה מתעורר וזה חוזר.

<אופרי בר נדב: לתהליכים שמתרחשים בהתחלה יש משמעות רבה מאוד לאורך שנים רבות.

<אופרי בר נדב: בפסיכולוגיה הקוגניטיבית מדברים על תופעת זיכרון שנקראת "זיכרון הבזק", זיכרון שנצרב בתודעה בגלל עוצמותיו הרגשיות.

<אופרי בר נדב: חבר הכנסת שטרן, אתה דיברת על דפיקה בדלת וזה בדיוק דוגמה קלאסית.

<אופרי בר נדב: כולנו זוכרים איפה היינו כש-, או מה עשינו כששמענו משהו כזה והרגעים האלה נצרבים בתודעה ובזיכרון ומלווים אותנו כל החיים, כמו הדפיקה בדלת, כמו הרגע שבו שמענו את ההודעה.

<אופרי בר נדב: זה יכול ללוות אותנו ומלווה את הסיוטים שלנו ואת החוויות שלנו למשך שנים.

<אופרי בר נדב: ההכרה החברתית שבאמת מתבטאת בעובדה שיש מי שעוזר בהודעה ויש מי שעוזר בהכרה במקום של החברה בטקס הזיכרון, במקום של החברה בקרב הנופלים, במקום שלה אל מול מוסדות אזרחיים, אוניברסיטאיים, צבאיים, כחלק מהאנשים השכולים, וזה לא צריך להתבטא בהכרח בכסף, היא קריטית לתחושת השייכות משום שכאשר החברות חוות, כמו הקבוצות האחרות באוכלוסייה, כמו אחים השכולים במשך שנים רבות, כשהן חוות את ההדרה הזו, את ההזזה הצידה מתוך הקבוצה שראויה להיות בין השכולים והאבלים, החוויה הזאת פוגעת ביכולת השיקום לאורך שנים, בדימוי העצמי בתחושה של היותנו חלק מהחברה.

<אופרי בר נדב: לדברים האלה אני חושב שאנחנו צריכים להתייחס כשמדובר פה על עוול או על עזרה וסיוע.

<אופרי בר נדב: אלה הדברים בקצרה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: אני רוצה לעבור לאלוף משנה יפה מור ראש מחלקת נפגעים במשרד הביטחון ולשמוע את ההתייחסות שלה.

עליזה לביא: אבל אני גם רוצה שנרד קצת לרזולוציה גם מול הבקשה בנושא של תהליך דרך ההודעה.

<יפה מור: שמי יפה מור ואני ראש מינהל הנפגעים וקציני ערים.

<יפה מור: אני מפקדת של קציני הערים וגם המנחה המקצועית של קצינות הנפגעים בצה"ל.

<יפה מור: הליווי של משפחות שכולות נעשה על-פי שיוך חילי.

<יפה מור: קצינת הנפגעים של הצנחנים לעולם תלווה את המשפחה השכולה של חטיבת הצנחנים, וכך הלאה.

<יפה מור: אני רוצה לפתוח במה שתמר פתחה.

<יפה מור: אנחנו עובדות, להבדיל ממה שקורה פה ואולי משתמע, בשיתוף פעולה יוצא מהכלל ומתוך מטרה משותפת לאורך כל השנים.

<יפה מור: תיכף אדבר על נוהל ההודעה ועל עוד כמה דברים שעשינו בשיתוף העמותה.

<יפה מור: אבל כשקציני הערים שמבצעים את ההודעה נכנסים לבית של משפחה הם שואלים אם יש חברה ונותנים את כרטיס העמותה.

<יפה מור: כל מודיעי נפגעים שהם אנשי מילואים מקבלים מקצין העיר לפני שהם יוצאים להודעה תיק ובתוך התיק הזה יש גם כרטיסי ביקור כי אנחנו לא יודעים כשאנחנו נכנסים להודעה אם יש חברה או אין חברה.

<יפה מור: שואלים בבית אם יש חברה וכשהיא מגיעה הביתה, כי אתה דופק בדלת ואתה לא יודע את מי תמצא בתוך הבית, לא תמיד כל המשפחה הגרעינית בכלל בתוך הבית, במהלך השבעה הם נותנים את הכרטיס לחברה.

<יפה מור: אנחנו גם מעבירים את הפרטים של החברה לעמותה במהלך השבעה.

עליזה לביא: זה חלק מהנוהל?

<מלכה אשכנזי: איפה הנוהל הזה?

<רינה כהן: יפה, זה ממש לא נכון.

<רינה כהן: אני מצטערת, זה לא נכון.

עליזה לביא: יפה, אז איך כל כך הרבה אימהות וחברות אמרו לי שהן לא מכירות את העמותה ומעולם לא דיברו איתן על העמותה, כולל הורים שכולים?

<יפה מור: ראשית, במקום שבו לא אמרו לנו על חברה אנחנו לא נדע שיש חברה וזה אנחנו צריכים לחדד.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה, אתם צריכים לשאול.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זו הבקשה שלנו – שאתם צריכים לשאול.

עליזה לביא: ישראל סרוסי, אתה שמעת על העמותה?

<ישראל חיים סרוסי: העמותה הגיעה לבקר אותנו במשך השבעה.

<ישראל חיים סרוסי: לפני זה לא ידענו כלום.

עליזה לביא: וקצין הנפגעים?

<ישראל חיים סרוסי: אנחנו לא ידענו שום דבר על קצין הנפגעים למרות שהיינו בבית המשפחה לכל אורך הדרך.

<ישראל חיים סרוסי: למעשה, מרגע החטיפה לא ידענו, אבל כשהגענו לבית המשפחה ביום שישי בצהריים אז היינו צמודים בבית המשפחה והכול ידענו דרך המשפחה.

<ישראל חיים סרוסי: כלומר, אף אחד לא התייחס אלינו ספציפית כהורים של חברה.

<ישראל חיים סרוסי: במסגרת ההודעה למשפחה בגלל שהיינו במקום קיבלנו את כל המידע.

עליזה לביא: רק להבהרה, כי אני רוצה שתשמעי מהשטח.

עליזה לביא: אם העמותה לא היתה מגיעה לבקר אתכם במהלך השבעה האם - - -

<יפה מור: אבל איך העמותה הגיעה?

<יפה מור: מאיפה העמותה ידעה?

<קריאה: שמעו בחדשות.

עליזה לביא: סליחה, אני אשמע גם את העמותה.

עליזה לביא: אנחנו פה בשביל זה – ללמוד.

<קריאה: סליחה, יותר מזה.

<קריאה: אני שאלתי את קצין העיר.

עליזה לביא: אין לך רשות דיבור, סליחה.

עליזה לביא: אנחנו צריכים להתקדם.

עליזה לביא: האם הפעם הראשונה ששמעת על העמותה היתה במהלך השבעה כשבאו לבקר?

<ישראל חיים סרוסי: כשרינה באה לבקר אצלנו שמעתי על העמותה.

עליזה לביא: חבריי, אתם מפריעים לי.

מיכל רוזין: לא, פשוט הוא רוצה לצאת.

מיכל רוזין: ביקשתי שהוא יגיד שהוא הולך בצורה מסודרת.

עליזה לביא: זה מפריע, אני מצטערת.

עליזה לביא: אני מחזירה לך את רשות הדיבור.

עליזה לביא: אני רק חייבת לומר לך שבמה

עליזה לביא: לך תחקיר של ערוץ 10 על כתבה שהם עשו על דימה זכרונו לברכה ועל חברתו צליל שחמש שנים הם גרו ביחד, אני ראיינתי את צליל עבור ערוץ 10.

עליזה לביא: דיברתי איתה כמחצית השעה.

עליזה לביא: זה היה כשלושה שבועות לאחר מותו של דימה זכרונו לברכה.

עליזה לביא: היא אמרה לי: עד היום לא שמעתי מאף אחד, למעט העמותה שיצרה איתי את הקשר, אבל רק אחרי שלושה שבועות.

עליזה לביא: אני בדרך למפגש תמיכה קבוצתי.

עליזה לביא: היא גם אמרה שהיא תיסע ותבקר כי אתם באמת יצרתם את הקשר איתה.

עליזה לביא: אבל היא דיברה וסיפרה על דרך ההודעה.

עליזה לביא: הסיפור של צליל הוא אחד הקשים שאני נחשפתי אליו באופן אישי לגבי דברים שלא היו חזקים במובן של איך מודיעים ומה זה עושה.

עליזה לביא: בואי תעשה קצת סדר.

<יפה מור: אני רוצה לחלק את זה להעברת מידע לעמותה ולהעברת מידע שלנו לעמותה על חברות ולסיפור של ההודעה שאנחנו לא עושים.

<יפה מור: מה כן עשינו מעבר לזה?

<יפה מור: אחרי הפגישה שהיתה לנו עם העמותה - - -

עליזה לביא: מתי?

<יפה מור: היתה גם פגישה לפני שנה וחצי וגם עכשיו היתה.

עליזה לביא: תעשי לנו סדר אחורה.

עליזה לביא: אני יודעת שב-2006 היו דיונים והיתה הבטחה שלכם ושום דבר לא קרה כי ראינו את התוצאה במבצע האחרון.

עליזה לביא: ברשותך, תני לנו סצנריו של מה קורה.

<יפה מור: אני חושבת שאת טועה במבצע האחרון.

עליזה לביא: את יודעת כמה פניות ציבור אני מקבלת?

עליזה לביא: אני באתי מאוד מוכנה לוועדה הזו.

<יפה מור: אנחנו לא העברנו לכם פרטים של - - -, כולל הסיפור הזה?

<יפה מור: אני לא רוצה בהיבטים של צנעת הפרט להיכנס לחברה הזו שהיא לא - - -

עליזה לביא: לא על החברה - נוהל.

עליזה לביא: אני קיבלתי מידע.

עליזה לביא: דברי מה היה ומה קורה.

עליזה לביא: תני לנו תיאור מצב.

<יפה מור: קצין העיר שואל אם יש חברה.

<יפה מור: מעביר את הפרטים במהלך השבעה ל - - -

<רינה כהן: לא.

<רינה כהן: יפה, למה להגיד דברים שהם לא מתבצעים?

<רינה כהן: אולי זה הרצון שלכם אבל זה לא מתבצע בפועל.

<רינה כהן: מה שקורה בפועל הוא - - -

<יפה מור: אני אדבר ואני אדבר על הנוהל שחידדנו.

<רינה כהן: יש לכם את הנוהל אבל הוא לא מתבצע.

עליזה לביא: האם אני יכולה שתקריאי את הנוהל לפרוטוקול?

<יפה מור: אני אגיד לך מה אנחנו עושים, בסדר?

עליזה לביא: לא, לא.

עליזה לביא: אני רוצה נוהל לפרוטוקול.

עליזה לביא: בבקשה תקריאי נוהל לפרוטוקול.

<יפה מור: הנוהל מדבר על מדיניות שחידדנו לאחרונה בעקבות הפגישה האחרונה שעלה הסיפור של חופשות לחיילות שהן חברות.

<יפה מור: באה העמותה ואמרה בצדק: אתם סומכים על המפקדים שיפעילו שיקול דעת בחופשה מיוחדת.

<יפה מור: חופשה מיוחדת היא חופשה של שיקול דעת של מפקד שאומר האם במקרה כזה או אחר אני מאשר חופשה לחיילת שלא על חשבון הרגילה.

<יפה מור: אנחנו סמכנו על שיקול הדעת של המפקדים.

<יפה מור: באה העמותה ואמרה: אל תסמכו על שיקול הדעת של המפקדים, אנחנו חושבים שצריך לצאת כנוהל.

<יפה מור: במקרים שבהם אני ראיתי דווקא המפקדים גילו התחשבות והבנה.

<יפה מור: במקום שיש נוהל, אני מתחברת מאוד למה שאת אמרת, הנוהל מדבר שיצאה מדיניות של מחלקת פרט שמדברת על חופשות - זכאות חברות חללים, ואנחנו לא נגדיר מיהי חברה.

<יפה מור: במקום שבו חברה תגיד: אני חברה, היא חברה.

<יפה מור: אני לא בודקת כמה ימים היא חברה ומה עומק החברות.

<יפה מור: אני מדברת על חברות חיילות כי חברה שהיא במגזר הציבורי או הפרטי והיא לא חיילת אני לא יכולה, לא בסמכותי.

<יפה מור: חברות חללים תהיינה זכאיות לחופשת אבל בת שבעת ימים שלא על חשבון חופשה רגילה, חופשה על חשבון המערכת.

<יפה מור: יום חופשה יינתן לחיילת חברה ביום האזכרה האישי וביום הזיכרון לחללי צה"ל, בדומה למה שיש שנקרא נוהל הודעת מפקד בתוך הצבא.

<יפה מור: כולנו שמענו את הסיפורים של אחים שכולים שהיו בצו 8 במקביל לזה שאח שלהם נהרג והמפקד ביצע את ההודעה.

<יפה מור: יש נוהל מאוד מסודר שנקרא נוהל מפקד שמבצעים להודעה לבן משפחה מקרבה ראשונה, לאח או ליתום.

<יפה מור: אנחנו נפעיל אותו נוהל גם לחברה ברגע שנדע, אם נדע שיש חברה.

<יפה מור: זה בדיוק השאלה ותיכף נדבר על זה.

<יפה מור: זאת אומרת, כשיש חברה של חלל והיא משרתת בצבא המפקד שלה ימסור את ההודעה אם היא בצבא, אם היא בבסיס צבאי וגם ידאג להביא אותה או לבית של החבר או לבית שלה – הכול על-פי רצונה.

עליזה לביא: אני רק רוצה להבין, זה נוהל?

<יפה מור: כן.

עליזה לביא: זה נכנס לנוהל.

<יפה מור: זה מדיניות, כן.

עליזה לביא: זה מדיניות, זה נוהל.

עליזה לביא: זה יורד לשטח, זה ברמת מפקדים.

<יפה מור: כן, ירד.

עליזה לביא: ירד לשטח ברמת מפקדים, מפקדים יודעים.

<קריאה: אגב, על חברים של חללות?

<יפה מור: כן, כן.

<יפה מור: גם ניסחנו את זה.

עליזה לביא: אני רק רוצה לספר לך שלפני חצי שנה אחותי איבדה את בעלה והאחיין שלי היה בשיזפון.

עליזה לביא: באישון לילה הזעקתי את אחי והוא נסע להודיע, להביא.

עליזה לביא: החייל הגיע ללא ליווי וזה היה נראה לי מטורף לגמרי.

עליזה לביא: רק יום אחרי הלוויה הגיע מישהו מהיחידה וגם המפקדים הגיעו.

עליזה לביא: ניגשתי לשר הביטחון כי אני יושבת לידו במליאה וסיפרתי לו את זה.

עליזה לביא: הסתבר שאין נוהל.

עליזה לביא: זה נתון לשיטתו, להבנתו, לפירושו של המפקד בשטח.

עליזה לביא: אני מדברת על מוות של אבא שלו שהוא אזרח.

<יפה מור: פחות מכירה את הנוהל הזה.

עליזה לביא: בדקתי את זה ואמרתי שלא יכול להיות שחייל נוסע ללא ליווי של חבר, של מישהו מהיחידה.

עליזה לביא: מסתבר שאין נוהל.

<יפה מור: אני פשוט לא בקיאה בנוהל שהוא לא נוהל על - - - החייל חלל.

עליזה לביא: אני חוויתי את זה.

עליזה לביא: ניגשתי לשר הביטחון והוא הבטיח לי: זה משתנה, זה לא יעלה על הדעת.

עליזה לביא: אבל אני כבר מנצלת את זה ואומרת שאולי תעשו סדר.

עליזה לביא: הרי לא יכול להיות שכשמודיעים לחייל על מוות של אב או אם שלא יהיה ליווי של מישהו, שייסע באוטובוס.

<יפה מור: של אב או אם שלא בשירות צבאי.

עליזה לביא: כן, אבא ואימא שלא בשירות צבאי.

עליזה לביא: אבל חייל שנמצא בשיזפון וצריך לנסוע באוטובוס הביתה.

<יפה מור: זה לא המחלקה שלי.

<יפה מור: אני בטוחה כמעט לחלוטין שהנוהל הוא זהה - - -

עליזה לביא: אני סיפרתי לך את זה כי תוך כדי המוות של גיסי וההתמודדות שלי עם אחותי זיהיתי כל כך הרבה כשלים של המערכת, גם ברווחה, גם במשרד הבריאות, גם במשרד הביטחון, ואמרתי שאם אני בכנסת אני מתקנת, ותיקנתי דבר, דבר, דבר, דבר.

עליזה לביא: אם אנחנו כבר נפגשות היום אז תעשי בדיקה של כל הנוהל וגם איך זה יורד למטה לשטח.

עליזה לביא: הכרתי אחר כך את המפקד.

עליזה לביא: מדובר בחבר'ה מדהימים ומקסימים שליוו את החייל.

עליזה לביא: אבל הרגע הראשון, השעתיים-שלוש של הנסיעה שאתה לבד בלי ליווי זה פצע ארוך וקשה להתמודדות ואנחנו שמענו פה.

עליזה לביא: כולנו מדברים על השלב הזה של ההודעה ושל הליווי בשעות הראשונות של הטראומה, ועל זה אנחנו מבקשים ופה אנחנו נמצאים.

עליזה לביא: יש עוד בקשות.

עליזה לביא: את עונה לי על חופשה ואני מודה לך כי זה באמת עלה.

עליזה לביא: אני רוצה לחזור ברשותך לדרך ההודעה.

עליזה לביא: אני לא שמעתי איך מודיעים.

<יפה מור: אני רוצה להתייחס לזה, בסדר?

<יפה מור: קודם כל, אני רוצה להסביר איך נעשית הודעת נפגעים.

<יפה מור: אני חושבת שזה ייתן לכולנו קצת הבנה על איך הסיפור הזה של מודיעי נפגעים עובד.

<יפה מור: יש לנו 12 יחידות קצין עיר ברחבי הארץ, מקריית שמונה שבצפון ועד אילת שבדרום.

<יפה מור: מודיעי הנפגעים הם אנשי מילואים.

<יפה מור: הם אנשים יקרים מאוד שנמצאים בכוננות של בין שבועיים ברצף.

<יפה מור: אגב, על הכוננות הזו הם לא מקבלים ימי מילואים, אלא אם כן הם מופעלים להודעת נפגעים.

<יפה מור: אלו אנשים שאנחנו מכשירים בקורסים, שומרים על הכשירות שלהם.

<יפה מור: בוחנים אותם, ממיינים אותם לתפקיד.

<יפה מור: ברגע שיש הודעה על חלל שמגיעה לחמ"ל המרכזי, לחמ"ל הנפגעים המרכזי, שיושב בשלישות הראשית ברמת גן, הגיעה הודעה על חלל שנהרג בעזה, אנחנו בודקים איפה החייל הזה גר.

<יפה מור: קודם כל, אנחנו בודקים במאה אחוז שנעשה זיהוי כדי שלא נקיש חס וחלילה בדרך הלא נכונה.

<יפה מור: אחרי שאנחנו בטוחים בוודאות שאכן החייל נהרג, ואנחנו יכולים לזהות בכמה דרכים, החל מזיהוי אישי ובכל מיני אמצעים אחרים במקרים שאי-אפשר לזהות זיהוי אישי, אנחנו בודקים בתקשורת שלנו ומול היחידה היכן החייל הזה גר.

<יפה מור: לצורך העניין, חייל שנהרג בעזה יכול לגור בטבריה ואז אנחנו נפעיל את קצין העיר טבריה לצורך ההודעה.

<יפה מור: קצין העיר טבריה שפתוח ועובד 24 שעות שבעה ימים בשבוע מקבל מאיתנו את ההודעה.

<יפה מור: קצינת העיר מוקפצת מידית למשרדי קצין העיר, ובמקביל אנחנו מקפיצים את מודיעי הנפגעים שנמצאים בכוננות שמגיעים תוך 30 דקות למשרד קצין העיר כשהם במדים והם מוכנים לביצוע ההודעה.

<יפה מור: תחשבו על מודיעי הנפגעים האלה.

<יפה מור: הם לא היו בעזה, הם מוקפצים מהבית.

<יפה מור: הם לא מכירים את האירוע.

<יפה מור: הם מקבלים את הנוסח להודעה.

<יפה מור: הם לא רשאים להגיד שום דבר אחר כי אנחנו לא רוצים למסור מידע שהוא לא אמין.

<יפה מור: אנחנו עושים בירור ראשוני על הנסיבות - מה שאנחנו יודעים להגיד - והם נכנסים לבית המשפחה לאחר שהם מקבלים מאיתנו אוקיי.

<יפה מור: במקביל, ופה הסיפור של לדפוק על הדלת הנכונה שחייב להיות במאה אחוז, אנחנו בודקים בכל אמצעי תקשוב כזה או אחר, מול תיק אישי, מול אמצעי תקשוב שהם חיצוניים למערכת הצבאית, מה הפרטים של המשפחה, איפה היא גרה.

<יפה מור: אנחנו בונים עץ משפחה, מי האחים.

<יפה מור: בכל שלב בדרך הזו אין לי דרך לדעת שלחייל שנהרג יש חברה.

<יפה מור: אני לא יכולה לדעת את זה.

מיכל רוזין: כנסי לתוך חשבון הפייסבוק שלו ותוך שלוש דקות את יודעת את זה.

<יפה מור: אני לא יכולה על חשבון פייסבוק לשלוח הודעה לדפוק בדלת.

מיכל רוזין: לא, את אומרת שאת לא יכולה לדעת מידע.

מיכל רוזין: יש דרכים היום לדעת מידע שהן דרכים נוספות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: לא ביקשנו את זה מעולם.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: לא ביקשנו שיודיעו לפני המשפחה או במקביל למשפחה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: ביקשנו שיודיעו אחרי שמודיעים למשפחה, בהסכמה של המשפחה ובבקשה של המשפחה – זה מה שביקשנו.

עליזה לביא: להיענות לבקשה של משפחה.

עליזה לביא: כשאימא של דימה מבקשת לעזור ולהודיע ואתם אומרים לא, פה אתם צריכים להיכנס.

מיכל רוזין: האם אפשר לענות לי למה מתנים את זה בהסכמת המשפחה?

<רינה כהן: כי זה הקריטריונים.

מיכל רוזין: ואם האימא לא הסתדרה עם החברה?

<רינה כהן: אנחנו עכשיו קובעים קריטריונים.

<רינה כהן: אנחנו צריכים לקבוע קריטריונים מסוימים.

<רינה כהן: נדבר על זה כשיפה תסיים.

<יפה מור: מודיעי הנפגעים מקבלים מאיתנו את הכתובת והם מגיעים לבית כשבמקביל אנחנו יכולים להוציא מספר צוותים לאחים ולהורים.

<יפה מור: במידה וההורים גרושים או כשיש אלמנה והורים אנחנו מקפיצים מספר צוותים של קצין העיר.

<יפה מור: יכול להיות שאלמנה גרה בהוד השרון וההורים גרים ביטבתה וזה קצין העיר אילת.

<יפה מור: ברגע שאנחנו מגיעים לבית ואחרי שאנחנו מבצעים את ההודעה אנחנו שואלים כחלק.

<יפה מור: אני מקבלת שיכול להיות שהיו מקרים שזה לא נעשה כמו שצריך, אני אשמח ללמוד עליהם.

<יפה מור: אגב, בנושא של עדנה גם ההעברה לעמותה, אני יודעת שדיברו איתה על זה.

<יפה מור: אתה העלית שהעמותה כאילו הגיעה אליה.

<יפה מור: אנחנו העברנו, הנציגים של קצין העיר העבירו את הפרטים של העמותה.

<יפה מור: אנחנו שואלים אם יש חברה ומעבירים את הפרטים של העמותה וכשהחברה מגיעה מעבירים לה את פרטי העמותה.

<יפה מור: יש להם את כרטיסי הביקור של העמותה, את הכרטיסים שאנחנו קיבלנו מכם.

<יפה מור: הסיפור הוא שאנחנו נדרשים או שאלו אותנו לגבי הסיפור של ההודעה - להוציא צוות.

<יפה מור: זה אומר שכשאני מגיעה לבית של משפחה שכולה המשפחה תגיד לי: תיסעו לכתובת כזו או אחרת כשאין לי מושג של מאה אחוז ודאות שהכתובת הזו מדויקת כי אין לי דרך לבדוק את זה.

<יפה מור: אני לא יודעת אם ההורים של החברה שם יודעים בכלל שיש לה חבר.

<יפה מור: המשמעות הסימבולית של הדפיקה בדלת במדים, ולכולנו יש ילדים בצבא, היא איומה.

<יפה מור: זה אומר שאני יוצאת לכתובת שלא על-פי הנהלים שלי, כתובת שאני לא יודעת לבדוק את נכונותה.

<יפה מור: אני לא יודעת אם בתוך הבית יש חייל שמשרת בצבא או לא משרת בצבא.

<יפה מור: אני לא יודעת אם ההורים שלה יודעים שיש לה חבר או אין לה חבר.

<יפה מור: ואם החברה היא בכיתה י"ב בבית-הספר, אני שולחת את הצוות לבית הספר לעשות הודעה?

<יפה מור: אני חושבת שאנחנו חושבים אנחנו לא ירדנו לרזולוציות של מה יכול לקרות בכל תרחיש אפשרי.

<יפה מור: מי יפעיל אותנו?

<יפה מור: אני שליחה של הצוות במדים.

<יפה מור: איך אני מוודא שאני דופקת בדלת הנכונה כי כשמדובר בהורים ואחים אני יודעת לעשות את זה.

<יפה מור: ואם אני מגיעה בסוף באמת ואני לא טועה ואני לא מתבלבלת, מספיק שפעם אחת, פעם אחת, אני אטעה ואני אדפוק בדלת הלא נכונה – אבוי לנו.

<קריאה: אבל זה חמש דקות שהמשפחה תגיב אולי בצורה לא טובה כאשר זה בטעות מאשר כל החיים של אותה בחורה שהולכת עם זה שלא הודיעו לה.

מיכל רוזין: אנחנו לא נחליף טראומה בטראומה.

מיכל רוזין: אנחנו לא סוחרים פה בטראומות.

עליזה לביא: בואו נשמע את הבנות.

מיכל רוזין: אני מקשיבה כבר שעה וחצי.

מיכל רוזין: עליזה, זה בסדר לחברי כנסת להעיר הערות.

מיכל רוזין: את לא רוצה שנהיה פה, נצא מפה – זה בסדר.

עליזה לביא: אני חס וחלילה לא רוצה.

מיכל רוזין: באנו במיוחד.

מיכל רוזין: אנחנו רוצים לשאול שאלות.

מיכל רוזין: אני אמרתי מראש שאני חושבת שהיינו צריכות להקשיב להן, אני גם מקשיבה היטב.

מיכל רוזין: יש פה מורכבות שהיא לא פשוטה.

מיכל רוזין: אנחנו רוצים לפתור את זה אבל צריך להקשיב למורכבות ולהגיד שלמרות המורכבות אנחנו רוצים לפתור את זה.

מיכל רוזין: ועדיין לדפוק בדלת של משפחה שיש שם חייל וזה יהיה בטעות, זה טראומה לחיים.

מיכל רוזין: זה לא חמש דקות.

עליזה לביא: יש פה גם דעות אחרות, בואו נשמע אותן.

עליזה לביא: אני רוצה להחזיר את רשות הדיבור.

עליזה לביא: רשות הדיבור היא שלך, בבקשה.

<יפה מור: אני רוצה להגיד שקורים מקרים שגם אצלנו הכתובת של החייל לא מסודרת, הוא שכח לעדכן.

<יפה מור: אני באופן אישי חייבת כשאין לי ביטחון של מאה אחוז לעדכן את ראש אכ"א בכל שעה באמצע הלילה בחשיבה, ואין מצב - המפקדת שלי לא נמצאת פה - שהיא תאשר לי לדפוק בדלת שאולי זה הוא ואולי זה לא הוא.

<יפה מור: ואם זה לא הוא אז הוא ישלח אותי לדלת הנכונה.

<יפה מור: זה לא אפשרי, זה לא משהו שאני מסוגלת להעלות בדעתי שאני אקח צ'אנס שאולי אני טועה כשאני דופקת בדלת.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יפה, לא ביקשנו את זה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: ביקשנו שב-90% מהמקרים שהמשפחה יודעת שיש חברה והיא יודעת איפה היא והיתה אצלה בבית ואומרת לכם: אנחנו יודעים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הנה, אנחנו נתקשר עכשיו להורים לשאול בדיוק איפה היא, והנה הכתובת המדויקת שלה, ובבקשה בבקשה אל תפילו את זה עלינו, שבמקרים האלו תלכו.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: לא במקרים של הקצוות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: שאלת קודם למה המשפחה?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: בגלל זה, כי אנחנו לא רוצים לעשות את הטראומות על אנשים אחרים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל אנחנו רוצים לשקם את החברות האלה וזה קריטי להן לקבל את ההודעה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אז לא נכסה את 100% מהמקרים – זה ברור לנו.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אבל אנחנו רוצים לכסות את המקרים הברורים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: במקרה של מיכל יכלו לבוא ולהודיע לה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: המשפחה של אבי ידעה איפה היא גרה וזה היה שבע בבוקר כשהודיעו להם.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יכלו לבוא, היא היתה בבית.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: וגם אם אני שירתתי בצבא או דני שירת בצבא – זה לא משנה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אז שלוש שניות ההורים שלי היו חושבים שזה בשביל אחד מהם.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: ומה קורה אם יש סבא וסבתא שיש להם שלושה נכדים בצבא?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אתם לא מודיעים כי אולי הם יחשבו שזה הנכד השני?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אם מבקשים מכם אתם מודיעים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו לא מבקשים שתלכו לפינות, אנחנו מבקשים שתלכו במקומות הבטוחים, רק בבטוחים, ושם תעזרו.

<פיליס חיימוביץ: בבקשה וברשות של ההורים השכולים.

<רינה כהן: אני מאוד מבקשת לענות ליפה כי זה עניין של הנוהלים.

<יפה מור: אני מבקשת לציין שאנחנו עובדים בקשרי עבודה מצוינים.

<יפה מור: זה נראה כאילו אנחנו מתנצחים, זה לא כך.

עליזה לביא: רינה המנכ"לית, בבקשה.

<רינה כהן: קודם כל הערה תקדימית קטנה לחברת הכנסת רוזין.

<רינה כהן: אין לנו שום בעיה של תקציב.

<רינה כהן: משרד הביטחון תומך בנו לחלוטין.

<רינה כהן: תמיד פתוח להוסיף לנו תקציב.

<רינה כהן: אין לנו בעיה של תקציב.

עליזה לביא: אני חושבת שאתם העמותה האזרחית היחידה שמשרד הביטחון תומך בה.

<אריה מועלם: התשובה היא לא.

<אריה מועלם: זו העמותה היחידה שאנחנו בודקים שהתקציב מספיק לה.

<קריאות: נכון, כן.

<רינה כהן: זה לא עניין כספי בכלל, אין לנו שום דרישות כספיות.

<רינה כהן: התחושה שלנו שהיא מבוססת על הרבה שנים היא שבתוך מערך הנפגעים של צה"ל יש איזושהי חלוקה.

<רינה כהן: יש חלק מאוד משמעותי שתומך בנו ועוזר לנו כל יום, ותיכף אסביר לכם איך זה מתבצע ואחדד את מה שיפה התכוונה להגיד, ויש שם חלק של קציני העיר שזה ענף שלם בתוך מערך הנפגעים שמתעלם לחלוטין מהחברות.

<רינה כהן: אנחנו לא בדיוק יודעים מה הסיבה.

<רינה כהן: הסיפורים השטותיים האלה של זאת שיודיעו לה אולי תרצה הכרה, זה טמטום אחד גדול.

<רינה כהן: מי שאין לה קריטריונים של מגורים משותפים, של כוונה להינשא, של הזמנות ביד, לא אמורה לקבל ולא תבקש.

<רינה כהן: בואו נרד מהשטות הזאת שהם פוחדים בגלל שהיא תהיה מוכרת.

<רינה כהן: השטות השנייה, ותסלחו לי שאני קוראת לזה שטות, זה להגיד שאולי לא נגיע לכתובת נכונה בגלל שגם לסבא וסבתא אולי לא נגיע לכתובת נכונה - נו, בחייכם.

<רינה כהן: יש נוהל שאם זה פצוע מתקשרים גם לבית לפני זה.

<רינה כהן: יש המון דרכים לפתור את הבעיה.

<רינה כהן: יש ציטוט של דובר צה"ל שמתקשרים לבית לפני שנכנסים.

<רינה כהן: אפשר לעשות את זה אם חושבים על טראומה.

<רינה כהן: אין שום טראומה אם דפקו החיילים בטעות למישהו.

<רינה כהן: יש לחברה שלא הודיעו לה טראומה נוראית במשך כל החיים שלה, וכולנו עוברות את זה.

<רינה כהן: אורנה דיברה פה והיא לא חריגה כי גם אותי הסיפור של האובדן מלווה כל החיים שלי.

<רינה כהן: הבן שלי נולד ביום כיפור שש שנים אחרי שציקי נהרג.

<רינה כהן: כל החיים הדבר הזה מלווה, זה חלק מחיינו כי חווינו טראומה.

<רינה כהן: זו טראומה, לא שמישהו בטעות ידפוק למישהו בדלת.

<רינה כהן: זה גם נורא נדיר שבדיוק יהיה חייל.

<רינה כהן: הוא כמו הבן שלהם, הוא שם בבית כמו הבן.

<רינה כהן: עמרי היה הבן אצלם.

<מלכה אשכנזי: עמרי היה הבן אצלנו והיו לי שני בנים בצבא באותו זמן שהודיעו לי את זה ב- - -

<רינה כהן: בקשר לנוהל - ענף נפגעים שולח לנו כל חודש רשימת חללים.

<רינה כהן: במלחמה עכשיו ביקשנו שזה יהיה כל יומיים והם אכן ממלאים את זה.

<רינה כהן: ברשימת החללים מופיע שם הקצינה שמטפלת במשפחה.

<רינה כהן: כל מה שנעשה הוא ששולחים לנו את דוח החללים.

<רינה כהן: כשאני מתקשרת לקצינה או שולחת לה עשרה אס.

<רינה כהן: אם.

<רינה כהן: אסים היא תגיד לי אולי היא תבדוק אם יש חברה והיא תתאמץ ותשיג את הטלפון של החברה, וגם לא תמיד.

<רינה כהן: כי למשל, הקצינה של גולני - - -, עם כל הכבוד, עם הנגמ"ש עם ה-13 חיילים היא לא היתה מסוגלת לטפל בי.

<רינה כהן: היא אמרה לי: רינה, אחרי שייגמרו הקרבות.

<רינה כהן: ויש שם ילדה בשבעה שזקוקה לעזרה.

<רינה כהן: תשאלו את ישראל.

<רינה כהן: באתי, נתנו להורים ולה כלים.

<רינה כהן: הם לא יודעים איך להתמודד עם הילדה שהפכה להם לאבן.

<רינה כהן: הילדה מרגישה אבודה.

<רינה כהן: תעזרו לנו להגיע לשם מיד בהתחלה.

<רינה כהן: אנחנו ערוכים לזה, תעזרו לנו.

<רינה כהן: מה אנחנו מבקשות?

<רינה כהן: לא שהמשפחה תבקש שיודיעו - לא.

<רינה כהן: אנחנו מבקשות שקצין העיר ישאל את המשפחה אם יש חברה ואז צריך להודיע, ואז שישלחו מקצין העיר הקרוב אליה צוות, אדם, חמישה אנשים – שישלחו מישהו.

<רינה כהן: אנחנו לא מוכנות שקצין העיר יחכה שאולי המשפחה תיזכר באותו רגע בחברה כשהיא בתוך הכאוס.

<רינה כהן: ישאל אם יש חברה - זו הבקשה שלנו.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: מה התשובה שלך?

<יפה מור: אני חושבת שצריך לשאול אם יש חברה.

<יפה מור: לא לבצע את ההודעה במדים.

<יפה מור: ואם צריך להביא את החברה כי זה מה שהמשפחה רוצה, וכמובן שהחברה רוצה, לתת את האמצעים כדי להסיע במונית ולהביא אותה לבית המשפחה.

<יפה מור: הסיפור של ההודעה במדים הוא בעייתי.

מיכל רוזין: למה אם המקרה הוא חלק ואת יודעת את הכתובת בוודאות כי המשפחה נתנה בדיוק את הכתובת ווידאת עם ההורים שהיא נמצאת בבית - - -?

עליזה לביא: למה במדים?

עליזה לביא: למה לא באזרחי?

עליזה לביא: האם חסרים פתרונות?

עליזה לביא: נשים בהריון לא הולכות בצבא באזרחי?

עליזה לביא: מה הבעיה לקחת מתנדבות מהעמותה?

עליזה לביא: אני מבטיחה לך שאנחנו עכשיו נודיע שהעמותה מבקשת מתנדבות פסיכולוגיות קליניות, עובדות סוציאליות, אני מבטיחה לך שאנחנו נעשה את זה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: עליזה, אנחנו רוצים גורם צבאי שיודיע.

עליזה לביא: אבל אם יש פה בעיה של מדים, נניח, אני רוצה לשמוע תשובה.

עליזה לביא: מה את אומרת על זה?

<יפה מור: אני הקדמתי קודם על איך אנחנו ממיינים את ה- - -

עליזה לביא: אני שמעתי, אבל את לא עונה לי.

עליזה לביא: את לא עונה לבקשה למצוקה שאת שומעת פה שיש לה השלכות ענקיות על תהליך השיקום.

עליזה לביא: את לא יכולה לענות לי בנהלים, אני מחפשת פתרונות.

<יפה מור: להגיד לי שאני עובדת על-פי נהלים זה קצת לא הגון.

עליזה לביא: אני שואלת אותך.

מיכל רוזין: לפני שעוברים להאם אפשר תחליף אזרחי תסבירי למה לבוא במדים זה לא אופציה.

מיכל רוזין: לא הבנו את העניין הזה.

<יפה מור: תגייסו אותם למילואים אבל הם יגיעו עם - - -

מיכל רוזין: לא, לא.

מיכל רוזין: אני מדברת על הודעה מסודרת.

<יפה מור: אבל אני הסברתי לך.

<יפה מור: אני לא יודעת לבדוק בכל אמצעי התקשורת - - -

מיכל רוזין: אני הבנתי, אני מקשיבה לך.

מיכל רוזין: אני שואלת כאשר יש ודאות.

<יפה מור: ודאות של מאה אחוז היא כי המשפחה ודאית.

מיכל רוזין: נכון.

מיכל רוזין: אז אני שואלת, אם יש ודאות של מאה אחוז והרמתם את הטלפון להורים של הילדה - - -

<קריאה: אנחנו לא מרימים טלפון, גם לא בהודעה של - - -

מיכל רוזין: למה יש בעיה להגיע עם מדים לחברה כאשר אתם יודעים בוודאות את הכתובת והיא החברה?

מיכל רוזין: את לא עונה לי על זה.

<יפה מור: אני עניתי.

<יפה מור: אני אומרת שאם יש עוד חייל בבית ואני אומרת מה המשפחה מבינה, ואנחנו לוקחים את הזכות מההורים שלה, מההורים של החברה, להחליט אם הם - - -

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זה לא החלטה של ההורים שלה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: זו החלטה שלה, היא מעל 18.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: היא בן אדם בגיר, למה ההורים שלה גוברים עליה?

מיכל רוזין: לא הבנתי.

מיכל רוזין: למה ההורים שלה אם היא גרה בבית?

מיכל רוזין: אני מקשה עלייך עוד יותר.

מיכל רוזין: אני מקשיבה למורכבות שלך ובאמת שאין לי תשובות.

מיכל רוזין: למה כאשר היא חיה עם בן זוגה בדירה - - -

עליזה לביא: צליל גרה חמש שנים עם דימה.

עליזה לביא: האם לא הייתם צריכים לשלוח לה?

<יפה מור: אני לא מכירה את הסיפור.

עליזה לביא: זה רע מאוד שאת לא מכירה.

<יפה מור: את הסיפור הזה של לפני חמש שנים אני לא מכירה.

עליזה לביא: לא, צליל של דימה.

עליזה לביא: הם גרו ביחד חמש שנים בקיבוץ מרום גולן.

<יפה מור: אני מכירה את הסיפור של דימיטרי, אבל יש פה עניין של צנעת הפרט.

<יפה מור: אני לא רוצה - - -

עליזה לביא: אני לא נכנסת ל- - -

מיכל רוזין: היא שואלת עיקרון, עיקרון.

מיכל רוזין: בלי שמות.

מיכל רוזין: גרים ביחד בני זוג.

מיכל רוזין: ההורים אמרו לך בוודאות שהוא לא חי בבית אלא הוא חי עם בת זוג והם גרים יחד ברחוב יהלום 32 ברמת גן, והם מבקשים שתלכו להודיע להם.

מיכל רוזין: היא גרה לבד בבית.

מיכל רוזין: בשבע בבוקר לא תפגשי שם אף אחד חוץ ממנה.

מיכל רוזין: למה את לא יכולה לשלוח צוות במדים?

עליזה לביא: אפילו לא צוות, אולי אחד.

עליזה לביא: חברת הכנסת רוזין, שלושה זה על מוות, שניים זה פצוע.

עליזה לביא: אולי אחד.

עליזה לביא: הרי יש פתרונות יצירתיים.

מיכל רוזין: אני שואלת, למה יש בעיה במקרה השחור-לבן הזה?

<יפה מור: סיפור הדפיקה בדלת במדים בבית שאנחנו לא יודעים - - -

עליזה לביא: אבל את שומעת מה קורה כשאין דפיקה בדלת עם מדים מה קורה לחברות.

עליזה לביא: אנחנו יושבים פה כבר שעתיים.

<יפה מור: אני גם שומעת הורים אחרים של חברות שאומרים: אנחנו רוצים לעשות את ההודעה בעצמנו לבת שלנו.

<קריאות: זה לא החלטה שלהם.

עליזה לביא: אני רוצה לשמוע את אלה החברה של פז אליהו.

<אלה בר: אני רוצה להגיד לך שאני בטוחה שאבא שלי לא רוצה להגיד לי את הדבר הזה.

<אלה בר: אני בטוחה בזה.

<אלה בר: המאמץ שהוא היה צריך לעשות את זה היה נורא בשבילו.

<אלה בר: אני שמחה שהוא היה איתי שם ואני שמחה שהיה לי מישהו להישען עליו ברגע שאמרו לי את זה.

<אלה בר: אבל בדיעבד אני רואה עכשיו שבמודע ושלא במודע יש לי איזושהי בעיה עם זה עכשיו.

<אלה בר: יש לי איזשהו קצר עם ההורים שלי כי הם אלה שבאו להודיע לי את זה.

<עדי טל כהן: אני היית חיילת, הייתי חלק מהצבא.

<עדי טל כהן: ההורים של החבר שלי טל שנהרג ביקשו.

<עדי טל כהן: ברגע שאמרו לאימא של טל שהבן שלה נהרג אמרה: יש לו חברה, תודיעו לה.

<עדי טל כהן: זה היה הדבר הראשון שהיה לה בראש.

<עדי טל כהן: היא התחננה לקצין העיר והוא אמר לה: אני לא יכול.

<עדי טל כהן: אם הולכים לפי הנוהל שלך קצין העיר היה יכול לשאול אותה איך קוראים לה.

<עדי טל כהן: אני חיילת בצבא ההגנה לישראל, אין שום בעיה לאתר אותי.

<עדי טל כהן: הייתי בתוך הבסיס שלה.

<עדי טל כהן: אפשר היה להרים טלפון למפקדים שלי ולשאול אם זאת אני.

<עדי טל כהן: תוך דקה וחצי היו מזהים שזו אני.

<עדי טל כהן: היא אמרה: אתן לך את הטלפון של אימא שלה ותדבר עם אימא שלה והיא תגיד לך איפה היא.

<עדי טל כהן: אימא שלי יושבת פה.

<עדי טל כהן: זאת אומרת, היה בוודאות של מיליון אחוזים איפה אני נמצאת, מה המספר האישי שלי, שאני חברה שלו כבר מספר שנים.

<עדי טל כהן: התחננו ולא הסכימו.

<עדי טל כהן: אני חייבת להגיד לך שבזמן הזה נוצרה לי טראומה.

<עדי טל כהן: שעות על גבי שעות ישבתי בטלפונים לכל החברים שלו לשאול איפה הוא והם אחד אחרי השני שיקרו לי שהם לא יודעים.

<עדי טל כהן: במקרה הייתי סמבצ"ית והתקשרתי לחמ"ל בעזה ואמרתי: אני מהשלישות, תנו לי את השמות.

<עדי טל כהן: במקרה הן היו חכמות והן אמרו לי: אנחנו לא מכירות אותך, לא ניתן לך את השמות של ההרוגים.

<עדי טל כהן: זאת אומרת, שעות על גבי שעות אני לא ידעתי כשכבר בזמן הזה יש חברות ששומעות את זה כבר ברדיו ובטלוויזיה.

<עדי טל כהן: למה אני צריך לשמוע את זה ברדיו או בטלוויזיה?

<עדי טל כהן: אם אתם יודעים שאני נמצאת שם צריך להודיע.

<רינה כהן: מור נפלה מהאוטובוס והתעלפה כשהיא שמעה באוטובוס.

<רינה כהן: מתקשרים לליאת בחמש בבוקר ומבקשים ממנה להגיע לבית של פיט, ואני מדברת במלחמת לבנון השנייה.

<רינה כהן: בחמש בבוקר, הילדה רצתה לקפוץ מהחלון.

<רינה כהן: אתם יודעים שיש הורים ששמים סורגים על החלונות?

<רינה כהן: אתם לא מתארים לעצמכם מה עובר על הבנות.

<רינה כהן: אתמול באחת-עשרה בלילה אחת מהבנות צלצלה אליי ואמרה: רינה, אני במצוקה.

<רינה כהן: האני יכולה לבוא אלייך?

<רינה כהן: אין להם אף אחד, אז לפחות תתייחסו קצת בהתחלה.

<רינה כהן: זה טראומה נוראית.

<רינה כהן: רוחמה אימא של עדנה אומרת לי: אפילו מונית לא שלחו.

<רינה כהן: היא היתה מאורסת.

<יפה מור: עדי, סיפרתי לך קודם שהכרתי את טל החבר שלך.

<יפה מור: כשמדובר בהודעה, ואני יודעת שאז לא עשינו את זה והיום אנחנו כן, אני דיברתי על זה, כשמדובר בחברה של חלל שהיא חיילת ואז אני יודעת לוודא שהמפקד שלה בבסיס עושה את ההודעה וגם מביא אותה לבית.

<יפה מור: הוא מוציא רכב צבאי יחד עם מלווה – מה שלא היה תקין במה שסיפרת לי וזה שווה בדיקה.

<יפה מור: זה צריך לקרות, כך זה צריך לקרות.

<עדי טל כהן: אבל הוא היה יכול להרים טלפון לאימא שלי והיא היתה אומרת: כן, עדי נמצאת פה.

<עדי טל כהן: היא החברה שלו, - - - מה הבעיה?

<יפה מור: אני דיברתי על חיילת בבסיס.

עליזה לביא: יפה, אני רוצה להבין את הנוהל.

עליזה לביא: את אומרת שאת יודעת לעשות את זה לעדי שהיא חיילת.

עליזה לביא: איך את עושה את זה?

עליזה לביא: האם את שואלת את ההורים ואז הם אומרים שהיא חיילת ואז את יודעת לעשות את זה?

עליזה לביא: אני לא מבינה.

<יפה מור: כי אני יודעת לתקשר אותה - - -

עליזה לביא: מה זה "לתקשר"?

עליזה לביא: האם קצין העיר שואל אם יש חברה?

עליזה לביא: איך תדעי שיש חברה חיילת אם קצין העיר לא שואל באותו רגע?

<קריאה: הוא לא שואל - - -

<אלה בר: יפה, הוא לא שאל ולא פנו אליי משום גורם.

<אלה בר: גם כשהגעתי כבר לשם, כשהביאו אותי לשם, באתי אליהם לשאול האם הם יודעים משהו כי זה הגורם הצבאי שאני רואה וזה הגורם היחידי שאני רואה, ואז: ידברו איתך בשבוע הבא.

<אלה בר: לא התייחסו בכלל.

<אלה בר: הדבר היחידי שהתייחסו אליי זה שעשיתי להם בעיות בהלוויה שרציתי שישימו את השיר שרצינו להיכנס איתו לחופה.

<אלה בר: רק אז הם החליטו להתייחס אליי ולהגיד לי שזה בעייתי, חוץ מזה לא יצרו שום קשר איתי במהלך השבעה.

<יפה מור: את יודעת שמי שקובע מה יהיה בלוויה זה ההורים ואז צריך לשאול אותם.

<אורנה נריה יוגב: מאוד חשוב לי להגיד את המשפט הבא.

<אורנה נריה יוגב: אני חושבת שבמקום לשבת כאן ולנסות להצדיק את עצמך ולהגיד שהנהלים והכול בסדר, תנצלי את המקום הזה ואת ההזדמנות הזו לשמוע מה המשפחות והחברות אומרות לך ותעשי משהו לתקן את זה.

<יפה מור: אנחנו סיכמנו שנעשה את זה ביחד.

עליזה לביא: אני רוצה לעבור עכשיו לאריה מועלם סמנכ"ל אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.

עליזה לביא: קודם כל, אני חייבת לומר לך שאני פעם ראשונה מכירה אותך ושמעתי הרבה דברים טובים על העבודה שלך ושלך.

עליזה לביא: השיחה הזאת היא מאוד טעונה אבל היא גם באה ממקום של לתקן.

עליזה לביא: אין בוועדה היום שום רצון אולי לפגוע בדרך העבודה המאוד מאוד חשובה שלכם.

עליזה לביא: כולנו מוקירים גם את הצוותים וגם את העבודה ואת הניסיון ואת הידע ואת התיקון שלכם תוך כדי.

עליזה לביא: אבל יש פה זווית אחת שהיא לא מטופלת כבר הרבה מאוד שנים.

עליזה לביא: אל תחשבו שאולי יש לנו איזה רצון חלילה לפגוע.

עליזה לביא: לא, אנחנו מבקשות לתקן.

עליזה לביא: חשוב לי לומר את הדברים וחשוב לי גם שתעבירו אותם הלאה.

עליזה לביא: זה ברור לי שחלק גדול מהבקשות לא בסמכותכם, אבל אתם השליחים שלנו.

עליזה לביא: אני אומרת לכם, אני לא עוצרת.

עליזה לביא: אמרתי את זה גם לשר הביטחון ולרמטכ"ל, לזאב אלקין שהוא יושב ראש ועדת החוץ והביטחון.

עליזה לביא: אנחנו נעשה ישיבה משותפת בקרוב עם ועדת החוץ והביטחון כי אנחנו חייבים להגיע לפתרון.

עליזה לביא: אדוני, בבקשה.

<אריה מועלם: תודה רבה.

<אריה מועלם: ראשית, אני בהחלט רוצה להקדים ולומר שאני בהחלט יושב פה וקשוב ונמצא ומזדהה עם כמות הרגש והכאב שיש בחדר הזה – זה חשוב.

<אריה מועלם: אין ספק שהדברים שאמרתם הם משמעותיים וחשובים גם בתהליכים הבאים של קבלת ההחלטות שלנו לגבי הטיפול בכלל במשפחות, בחברות.

<אריה מועלם: אני רוצה להתייחס לדברים שאמרה חברת הכנסת רוזין.

<אריה מועלם: בהחלט יש שינויים בחברה הישראלית ובהחלט אנחנו מתייחסים לשינויים בחברה הישראלית, אבל גם בסוף ישנם גבולות שדיברת עליהם.

<אריה מועלם: הגבולות שאנחנו פועלים על פיהם זה הגבולות שהמחוקק קבע לנו.

<אריה מועלם: המחוקק הגדיר בפירוש מה זה בן משפחה והמחוקק הגדיר בפירוש מיהו בן משפחה והמחוקק הגדיר בפירוש לגבי ידועה בציבור, כך כתוב בלשון החוק.

<אריה מועלם: אני לא מתווכח עם המילים אבל הוא הגדיר בפירוש מה הם הכללים שבהם משרד הביטחון יכול להכיר במי שהיא חברה של חלל כאלמנה וכו', והכללים הם ברורים.

<אריה מועלם: בכל אחד מהמקרים שיש פנייה של משרד הביטחון להכרה בחברה לצורך זכויות המקרה נבדק לפניי ולפנים בצורה מדויקת, בצורה מאוד מאוד דיסקרטית ואישית של כל אחד מול מערכת הביטחון אם הכללים שהמחוקק קבע מתקיימים או לא מתקיימים.

<אריה מועלם: המחוקק גם מצא דברים מחוץ לכללים.

<אריה מועלם: במקרה הזה אני בהחלט מסכים עם חברת הכנסת עליזה לביא שיש פה עמותה שעושה עבודה נדירה ומיוחדת ואנחנו במשרד משתדלים ללוות אותה בכל ימות השנה.

<אריה מועלם: לפחות פעם אחת בשנה אנחנו מדברים על תקציב, אבל אנחנו מדברים קצת יותר מזה.

מיכל רוזין: אפשר לשאול מה התקציב?

מיכל רוזין: שאלתי ולא נעניתי.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: התקציב הכולל של העמותה הוא 250,000 שקל.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: 200 מתוכו נותן משרד הביטחון, השאר אנחנו מגייסים מתרומות.

עליזה לביא: חברת הכנסת רוזין, הן עובדות בהתנדבות.

מיכל רוזין: אני אמרתי את דעתי בעניין.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה לא סותר את מה שאתה אומר.

מיכל רוזין: אם אתה שולח אותנו כמחוקקות לתקן את החוק אז אנחנו נעשה תיקון לחוק.

<אריה מועלם: לא, זה לא מה שאני עושה.

מיכל רוזין: זה מה שאתה אומר.

מיכל רוזין: אתה אומר: המחוקק קבע, אז המחוקקת יכולה לשנות.

עליזה לביא: אני מזכירה לך שהבאנו את הדיון הזה לכנסת.

<אריה מועלם: בהחלט, אני בכנסת ואני יודע.

מיכל רוזין: אנחנו מצפים מהצבא שיהיו לו נהלים ברורים בעניין הזה.

מיכל רוזין: אבל אם אז יש חוק – כן.

<אריה מועלם: אני בהחלט חושב שהמטרות שהעמותה קבעה לעצמה לאפשר לבנות להשתקם ולהקים בית חדש בישראל היא מטרה חשובה.

<אריה מועלם: אנחנו גם עוקבים אחרי הצד המקצועי.

<אריה מועלם: לשמחתי הרבה, יש במשרד הביטחון מערכת מקצועית שהתפתחה במהלך השנים לליווי ותמיכה של משפחות שכולות.

<אריה מועלם: אותם אנשים מטפלים במשפחות, אותם פרילנסרים שהעסקנו, הכשרנו, עומדים לרשות העמותה גם בקבוצות התמיכה המקצועיות שקיימות, גם במטפלים האישיים הפרטניים שקיימים.

<אריה מועלם: אני לא חושב שצריך לקבוע מכסה של שעות שצריך לתת לחברה או לא.

<אריה מועלם: הנושא הוא פתוח.

<אריה מועלם: יש אחד שצריךX שעות, השנייה צריכה פחות שעות, יותר שעות, אלא לאפשר לעמותה להחליט מבחינה מקצועית איך לחלק את סל השעות.

<אריה מועלם: אם צריך עוד סל שעות אנחנו ניתן עוד סל שעות.

<אריה מועלם: לא זכור לי שנתקלנו במקרה שהיה צריך יותר סיוע ושלא ניתן סיוע.

מיכל רוזין: זה רק במקרה שהחברות, בנות זוג, יודעות על העמותה, יודעות לפנות, יודעות שהן יכולות לקבל סיוע נפשי, אז הן מגיעות, ולא אוטומטית שכל חברה מקבלת הודעה ואומרים לה: את זכאית ל-1, 2 , 3, 4, את לא זכאית ל-1, 2 , 3, 4, 5.

עליזה לביא: אחת הפניות יותר מרגשות, כל הפרטים פה, אני לא אגיד כי אנחנו בדיון משודר, אבל היא של חברה של חייל בודד על כל ההתנהלות של משרד הביטחון, כולל באזכרה, לבקש עשרה למניין, ועל הדרך שהיא עברה.

עליזה לביא: היא אמרה לכם: אין לו אף אחד בארץ, אני הכתובת היחידה.

עליזה לביא: זה במלחמת לבנון.

עליזה לביא: אני אתן לך.

<אריה מועלם: תעבירי לי.

<אריה מועלם: אני אשמח לראות את זה, אני לא מכיר את המקרה.

עליזה לביא: היא אמרה: לפחות עשרה אנשים למניין.

עליזה לביא: למה עושים לי את כל הדרך חתחתים הזו?

עליזה לביא: אני האדם היחיד שיש פה במדינה שזוכר אותו ונמצא באזכרה.

<אריה מועלם: אני לא מכיר את הפרטים.

<אריה מועלם: אם תעבירי לי אותם אני אשמח לבדוק אותם.

עליזה לביא: אני אעביר לך.

עליזה לביא: היא כתבה לי בפייסבוק, היא ראתה שאנחנו מטפלים בנושא.

עליזה לביא: מה שאנחנו מבקשות לומר זה שלא כל אחד יודע לפנות ולהביע.

עליזה לביא: יש אנשים שאומרים: זו המערכת, אני בורג קטן.

עליזה לביא: אנשים לא יודעים להנגיש את הבקשות שלהם ולכן צריך גם לעשות.

עליזה לביא: אני רואה את ארגון נט"ל שנותן את המענה במקום שהמדינה לא נותנת.

עליזה לביא: מרכזי חוסן שאנחנו ראינו בדרום, עמותות אזרחיות מטפלות, לא המדינה.

עליזה לביא: אם היה רץ מידע בערוץ 2 תוך כדי המבצע על עמותות שכאלה או באיזשהו קמפיין שלכם זה היה עוזר.

עליזה לביא: כסף יש לכם, בואו תעזרו בשווה כסף.

עליזה לביא: רצון טוב יש.

עליזה לביא: למה לא לעזור יותר?

עליזה לביא: למה לא לפתוח את הראש קצת יותר?

עליזה לביא: אי-אפשר להפיל הכול על החברה האזרחית, זה לא נכון.

<אריה מועלם: אנחנו בהחלט לא מפילים הכול על החברה האזרחית, ולכן גם באה התמיכה של משרד הביטחון.

<אריה מועלם: אני הדגשתי ואמרתי שהתקציב של העמותה מתואם איתנו.

<אריה מועלם: התקציב של העמותה בשלב הזה מספיק לעמותה.

<אריה מועלם: אם היו צריכים יותר אז היינו יודעים לתת יותר.

<אריה מועלם: אנחנו ניהלנו במהלך התקופה האחרונה פגישה מסודרת עם העמותה גם בעקבות המכתב שלך, אני מוכרח לציין, שהוא קצת האיר לנו את הנושא מזווית נוספת.

<אריה מועלם: בהחלט בדיון הזה עם העמותה נשאלה השאלה האם התקציב מספיק לפעילות שלכם?

<אריה מועלם: האם נדרשת יותר פעילות.

<אריה מועלם: בהחלט חברות העמותה הסתפקו במה שניתן להן והן הציגו את זה גם היום.

<אריה מועלם: אני חושב שאת צודקת בעניין הזה של הפתיחות והמידע שצריך להעביר לציבור.

<אריה מועלם: נכון שצריך להרחיב אותו.

עליזה לביא: באתר של משרד הביטחון כתוב על העמותה?

עליזה לביא: האם יש אתר לעמותה, למשל?

<אריה מועלם: אני לא יודע אם כתוב אבל אני מקבל את ההצעה שלך.

<אריה מועלם: אם לא כתוב ייכתב.

עליזה לביא: אז אני מבקשת.

עליזה לביא: דבר שני, האם אפשר שאתם תיקחו על עצמכם להקים אתר באינטרנט עבורם?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יש לנו אתר.

עליזה לביא: אני מאוד שמחה שיש לכם אתר - - -

<רינה כהן: עליזה, הבעיה היא עם ענף קציני עיר שהוא מתחת לראש מינהל הנפגעים, מתחת ליפה מור.

<רינה כהן: יש שם ענף שלם שלא מוכן להתעסק איתנו בכלל.

<רינה כהן: אין לנו שום תקשורת איתם והם אלה שמכשילים אותנו.

<רינה כהן: ליפה יהיה אולי רצון קצת לעזור.

<רינה כהן: יש שם ענף שלם שהוא חסום בפנינו והוא זה שאחראי להודעה, להתייחסות בשבעה.

<רינה כהן: הם מתחת ליפה מור.

<רינה כהן: הם חסומים ואנחנו לא מבינים למה.

<רינה כהן: אין תקשורת.

עליזה לביא: יפה, למה הם חסומים?

עליזה לביא: יש חצי יפה שמתקשר ויש חצי יפה שלא מתקשר?

עליזה לביא: מה זאת אומרת?

עליזה לביא: יפה, דברים קשים נאמרים.

עליזה לביא: מה זה האטימות ולא מתקשרים איתנו?

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אני חייבת להגיד משהו.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: קציני העיר לא אטומים.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם אנשים טובים שעושים עבודה שאלוהים ישמור, אף אחד לא צריך לעשות אותה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: יש להם הרבה מאוד על הראש והם צריכים למלא את כל מה שיש להם.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: החברה היא לא בגדר הדברים שהם חייבים לעשות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו רוצים פשוט להוסיף את זה לאחת החובות שלהם ואז הם יעשו את זה ב-200%.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם יעשו את זה בלב שלם ובנפש חפצה ובצורה הכי טובה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: הם פשוט חייבים לדעת שזה חלק מהתפקיד שלהם.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: כמו שהם מדברים עם האח בשבעה הם מדברים גם עם החברה.

עליזה לביא: אני רוצה להבין מה זה האטימות שעכשיו שמעתי אותה פעם ראשונה.

עליזה לביא: למה את מתכוונת?

<רינה כהן: הם לא רוצים ל- - -

עליזה לביא: מי זה "הם"?

עליזה לביא: תני לי שם.

<רינה כהן: כל קציני העיר יש להם הוראה - - -

עליזה לביא: אבל זה לא בסמכותם.

<רינה כהן: לא, יש להם הוראה: אתם לא פונים לחברה.

<רינה כהן: אני שמעתי את זה במו אוזניי.

עליזה לביא: אבל שמענו עכשיו שהולך להיות תיקון בעניין הזה.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אם יהיה תיקון אנחנו שמחות.

<תמר חיימוביץ-ריכטר: אנחנו לא רוצות לדבר על העבר, אנחנו רוצות לתקן מכאן.

עליזה לביא: סליחה, אני רוצה להבין.

עליזה לביא: יש תיקון או אין תיקון בנושא הזה?

<יפה מור: מעולם לא היתה הוראה שלא לגשת לחברה.

<קריאה: צריכה להיות הוראה פוזיטיבית לגשת וצריך להיות פיקוח.

<רינה כהן: זה מה שרע"ן קציני עיר אמר לפני 200 קציני מודיעין, כולם שמעו את זה: אתם לא ניגשים לחברה.

<יפה מור: - - - אבל אני אחדד.

<יפה מור: אני מדברת על ההודעה, ההנחיה היא שלא עושים הודעה וזה הסיפור.

<יפה מור: לגבי המעבר של המידע לעמותה ושל המידע לחברות לעמותה – אנחנו נחדד את זה.

<יפה מור: אנחנו נוודא שזה קורה.

<קריאות: - - -

עליזה לביא: אני מבקשת מכולם עכשיו לשתוק.

עליזה לביא: אני רוצה להבין איפה אני עומדת כי אני מבולבלת.

עליזה לביא: בואי תעשי לי סדר מה עבר, מה השתנה, מה את עונה לעדי שמאז שהיא סיפרה את הסיפור כבר השתנה ואיך את מזהה חברה חיילת כדי שעדי אם הנוהל הזה היה קיים היא כן היתה זוכה למענה ולא היתה צריכה לשבת שם עם הסמב"ציות.

עליזה לביא: בואי תעשי לי סדר מה כן תוקן, מה לא תוקן, ומה הנוהל שיורד לשטח, בבקשה.

<יפה מור: קציני הערים מונחים לצורך העניין על-ידי, על-ידי מיופה כוחי, לאן הם נפגעים, למי הם מבצעים את ההודעה.

<יפה מור: הם לא יכולים לקבל החלטה, הם לא יודעים לקבל החלטה ומישהו צריך לפקח לאן הם נכנסים.

<יפה מור: לא סתם נתתי את הדוגמה שכשאנחנו לא בטוחים אז זה דורש מעורבות לצורך העניין של ראש אכ"א.

עליזה לביא: זיהיתם בית כי את שלחת אותם.

עליזה לביא: האימא מבקשת: תודיעו לחברה.

<יפה מור: אני לא מודיעה לחברה שהיא לא חיילת כרגע.

עליזה לביא: אומרים לך שהחברה היא חיילת, את מודיעה?

<יפה מור: כן.

עליזה לביא: קצין העיר שואל אם יש חברה?

עליזה לביא: תעני לי איך זה עולה לדיון.

<יפה מור: קצין העיר שואל אם יש חברה כדי להעביר לה את הפרטים של העמותה ולהעביר לעמותה את הפרטים שלה.

<יפה מור: נוהל חברה - אנחנו נחדד אותו לגבי מפקד.

<יפה מור: אם יש חברה שהיא בצבא אני מתחייבת לחדד את זה לכל קציני הערים.

<יפה מור: מפקד יודיע לחברה שהיא חיילת וגם יביא אותה הביתה.

<יפה מור: נייר המדיניות לגבי החופשות יצא אחרי פגישה משותפת מבורכת מאוד עם העמותה כשאני אמרתי: זה קורה, אני מצפה ממפקדים.

<יפה מור: אמרה לי רינה, אמרה לי תמר: בואי נוודא שלמרות שאנחנו סומכים על המפקדים שלנו זה גם קורה בכתוב.

<יפה מור: אמרתי לה: את יודעת מה?

<יפה מור: למרות שאני סומכת עליהם אני חושבת שמפקד מפעיל שיקול דעת.

<יפה מור: מקום שיש חברה נרשמת חופשה מיוחדת.

<יפה מור: זה לא יהיה נתון לשיקול דעת של מפקד.

<יפה מור: אנחנו נוציא את זה כמדיניות והמדיניות הזו יצאה.

<יפה מור: זה מה שקורה כרגע.

<קריאה: אבל רובן לא חיילות, זו הבעיה.

מיכל רוזין: העמדה של צה"ל לא להודיע לחברות, זו העמדה.

<רינה כהן: בחודש וחצי האחרון דיברתי עם המון מפקדים.

<רינה כהן: הם אמרו שאין להם רשות להוציא - - -

עליזה לביא: אני יכולה לקבל בבקשה העתק של הנוהל שיצא?

<יפה מור: כן.

עליזה לביא: אני אשמח מאוד.

עליזה לביא: תעבירי בבקשה לוועדה את הנוהל שיצא.

עליזה לביא: אנחנו גם רוצים אותו אצלנו.

<מאירה בסוק: אבל לגבי אזרחיות לא קרה כלום.

מיכל רוזין: יש לה עמדה נגד, זה לא לא קרה.

עליזה לביא: אנחנו כבר יושבים שעתיים, אנחנו צריכים לסגור את הוועדה.

עליזה לביא: אני פתחתי ואמרתי שאני לא עוצרת בוועדה הזו.

עליזה לביא: אנחנו התחלנו תהליך, לוקח זמן לשנות.

עליזה לביא: אני בטוחה שהאנשים היקרים והטובים שיושבים איתנו כאן גם שומעים וגם חושבים וגם אולי יעזרו לנו לראות איך מדברים עם עוד אנשים כדי לעזור לכם.

עליזה לביא: זה ברור לי שחלק מהדברים שאנחנו מבקשות פה לא בסמכותכם, זה ברור לי.

עליזה לביא: אני מבינה את המצוקה שלכם, אני קוראת את הפנים שלכם.

עליזה לביא: אתם רוצים לעזור?

עליזה לביא: אז בואו תעזרו לנו לעזור לכם או את מי עוד לגייס כדי להבין את הפלונטר הזה שקיים כאן.

עליזה לביא: זה לא אנחנו נגדכם, ממש לא.

עליזה לביא: בואו נעבוד ביחד כדי לתקן את המציאות המאוד מאוד בעייתית הזו.

עליזה לביא: שמענו פה את חוות הדעת המקצועיות, הסיפורים קורעי הלב לפנינו.

עליזה לביא: בואו נראה איך אנחנו כן נותנים מענה.

עליזה לביא: ישראל, בבקשה.

<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שרוב הזמן פה התייחסנו לנקודה של ההודעה עצמה.

<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שמיצינו אותה וכולם מבינים.

<ישראל חיים סרוסי: ישנה נקודה נוספת והיא הקטע של ההגעה או להסיע את המשפחה או את החברה.

<ישראל חיים סרוסי: אני יודע שאני עשיתי כמעט בעשרים דקות דרך שעושים בערך בחמישים דקות או שעה כי נהגתי כמו מטורף, אין מה להגיד.

<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שעל הקטע הזה לא צריכה להיות מחלוקת בכלל, זה דבר טריוויאלי לחלוטין וכדאי לעשות אותו.

<ישראל חיים סרוסי: זה לא מי יודע מה.

<ישראל חיים סרוסי: אנחנו מתעסקים בנושא החקיקה והייתי רוצה להתייחס למשהו שהוא יותר ספציפי לעדנה.

<ישראל חיים סרוסי: עדנה היתה מאורסת, לעדנה נקבע מועד חתונה.

<ישראל חיים סרוסי: בעוד שבוע הינו צריכים לחגוג את החתונה.

<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שמי שמגביל את עדנה מלקבל זכויות או להכיר בה כאלמנה זה רק החוק היבש כי החוק מכיר גם בידועה בציבור, אבל מה לעשות שבמגזר שלנו החברות הדתיות לא גרות ביחד עם חברים.

<ישראל חיים סרוסי: גם מועד חתונה וגם מאורסת והכל לקראת חיים משותפים, זה חיים משותפים, אין מה לעשות.

<ישראל חיים סרוסי: אני חושב שבמקרה הספציפי של הארוסות עם תאריך נישואין, עם איזשהו קריטריון כזה או אחר, צריך כן לתת מעמד של אלמנה.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: עו"ד גלי עציון מנעמ"ת, בבקשה.

<גלי עציון: במהלך המבצע פגשתי את העמותה ובאמת עבודה ומברכת ומדהימה.

<גלי עציון: אני רוצה להפנות את תשומת הלב לכמה דברים קטנים.

<גלי עציון: קודם כל, זו תופעה נוראה, אבל בסופו של דבר במספרים מוחלטים אנחנו מדברים בכמות לא גדולה וצריך לזכור את זה.

<גלי עציון: אני מבינה את הרגישויות של צה"ל, את המלחמה בין הבירוקרטיה, בין החשש להכרה לבין הצורך לתת פה מענה אנושי וצריך לזכור את זה בהקשר הזה.

<גלי עציון: אני דווקא לא חושבת שבמקרה הזה זה נכון, וחברת הכנסת רוזין יודעת כמה שאני שותפה בדרך כלל לאמירה שלא צריך להפריט.

<גלי עציון: במקרה הספציפי דווקא ההפרטה מאפשרת גמישות כי אם זה יעבור להגדרה מאוד מדויקת בחוק זה יהיה מאוד מדויק.

<גלי עציון: זה חברה שהיא שלושה שבועות או חודש או שנתיים ולעמותה יש את הגמישות.

<גלי עציון: וכמו שאמרו לי תמר ופיליס, מי שבא לפה ועובר את החוויה הקשה של הקבוצות או הטיפול זה אנשים שיש להם מצוקה אמיתית, זה חברות אמיתיות.

<גלי עציון: אנחנו לא מחפשים להדביק תגיות.

<גלי עציון: לכן, זה אולי כן נכון להישאר בהיקש הזה.

<גלי עציון: אגב, בקשר לשבעה - אני גם חושבת ששני הדברים המאוד מאוד בוערים כרגע זה נושא ההודעה שלדעתי הוא הולך ביחד עם ההגעה למקום המשפחה.

<גלי עציון: זה חלק מהעניין.

<גלי עציון: אם יודיעו - יביאו.

<גלי עציון: זה קשור אחד בשני.

<גלי עציון: הדבר השני זה באמת נושא השבעה שגם פה זה סוג של בשורה.

<גלי עציון: בעצם כל נושא השבעה במשק, לא בצבא, מוסדר בצו הרחבה שזה אומר שזה יותר פשוט לחוקק את זה מאשר חקיקה ראשית.

מיכל רוזין: כל חוק שעסק בצו הרחבה נפל לי כי אמרו לי : זה הסתדרות - - -

<גלי עציון: לא, לא.

<גלי עציון: אני לא אמרתי לעזוב את זה, אני רק מסתכלת על המסלול.

<גלי עציון: אני התחייבתי, ואגב, זה משהו שהתחיל כשיו"ר נעמ"ת הלכה להלוויה של עובדת נעמ"ת בטבריה ששכלה את בנה במבצע האחרון, והיא ראתה את החברה וכך התחלנו לדבר.

<גלי עציון: אני אמרתי להם: אנחנו לרשותכם ואנחנו גם מתעסקות בנושא הזה עד להבאתו לחוף מבטחים.

<גלי עציון: אני יושבת פה בשקט ושומעת.

<גלי עציון: יש לי הערכה לאנשים וזה באמת אנשים שכולם עושים מלאכת קודש.

<גלי עציון: אני לא מקנא באדם שזה תפקידו.

<גלי עציון: יחד עם זאת, נקודת המוצא צריכה להיות איך עושים ולא איזה הסברים למה לא וזה מה שאני קצת מרגישה פה.

<גלי עציון: אני חושבת שאפשר למצוא נוהל, אני חושבת שאפשר לכתוב נוהל שייתן מענה לפחות ל-90%, ואני גם מאמינה של-99.9%.

<גלי עציון: זה צריך להיות בנוהל ולא בחקיקה ראשית.

<גלי עציון: הכי קל לכתוב איזושהי טיוטה, אבל זה לא המצב.

<גלי עציון: כנראה מה שצריך זה שלנוהל הזה כמו בהרבה מקרים אחרים של חקיקה יהיה איזשהו פיקוח או של הוועדה או של ועדה משותפת של ועדת חוץ וביטחון עד שזה יוטמע כי כמו שיש הרבה דברים אחרים שלקח להם זמן עד שהם חלחלו.

<גלי עציון: עד שזה יוטמע שיהיה איזשהו דיווח, חלק בדיווח.

<גלי עציון: כמו הדיווח על הטרדות מיניות בצבא יהיה דיווח גם על הנושא הזה.

<גלי עציון: שוב, אני מבינה את הבעייתיות גם של הגנת הפרטיות ולהעביר פרטים.

<גלי עציון: אבל זה מאוד מזכיר את הנושא של נפגעי עבירה - אם אנחנו נגיד להם שהם יכולים ונצפה שהם יעשו או שאנחנו נעשה משהו אקטיבי?

<גלי עציון: אגב, אם אנחנו משווים זה כמו ייצוג הולם.

<גלי עציון: פה במקרה הזה כשאנחנו מדברים על באמת נשים וגברים שהתרסקו, לא צריך לצפות לאקטיביות מצדם.

<גלי עציון: מה שצריך, וזה גם עונה על החוק, זה לבקש את רשותם להעביר את הפרטים שלהם לעמותה כדי לאפשר לה להושיט יד, וזה מה שהעמותה מבקשת.

<גלי עציון: לכן, צריך לאגד את כל הדברים האלה.

<גלי עציון: אפשר לפתור את זה באמת.

<גלי עציון: עם רצון טוב ועם מחשבה יצירתית יש לזה פתרון.

<גלי עציון: אני חושבת שהדבר הכי חשוב במסגרת הפתרון הזה זה באמת פיקוח.

<גלי עציון: פה הכנסת צריכה לקחת את התפקיד השני שלה.

<גלי עציון: לא התפקיד של המחוקק אלא התפקיד של מפקח.

עליזה לביא: כמו שאת רואה זה מה שאנחנו מנסים לבנות כאן באופן תהליכי, מוסדר, מלומד.

עליזה לביא: עשינו המון שיעורי בית לפני שהגענו לדיון הזה ואני לא עוצרת בדיון הזה.

עליזה לביא: לפני שאני מסכמת האם יש מישהו או מישהי שרוצה להוסיף משהו?

<שרי אברהם: קוראים לי שרי אברהם.

<שרי אברהם: החבר שלי נהרג לפני 17 שנה, ביום ראשון האזכרה.

<שרי אברהם: הוא נפצע בלבנון והמשפחה שלו הגיעה לקצין העיר.

<שרי אברהם: אחד הדברים הראשונים שאימא לו אמרה זה שהיא צריכה להתקשר לשרי כי באמת היינו מודיעות אחת לשנייה שהוא יצא מהמארב.

<שרי אברהם: הם נסעו במונית של קצין העיר לרמב"ם.

<שרי אברהם: היא התקשרה לספר לי ואני הערתי את אבא שלי ונסעתי לבית חולים רמב"ם.

<שרי אברהם: כשהגענו לבית החולים חנינו בחדר המיון והלכתי יחד עם אבא שלי לכניסה.

<שרי אברהם: בכניסה עמד קצין מקצין העיר שעד היום אני זוכרת אותו והוא שאל אותי אם אני החברה.

<שרי אברהם: שתי המילים הקטנות האלה גרמו לי תחושה מדהימה של הכרה.

<שרי אברהם: זה התאפשר בזכות המשפחה שכמובן ידעה.

<שרי אברהם: מערכת היחסים שלנו לא רלוונטית.

<שרי אברהם: זה שהיינו מאורסים או לא מאורסים, זה לא משנה.

<שרי אברהם: זה לא שאם היו מודיעים לי בצורה אחרת היום החיים שלי היו נראים אחרת, אני לא מאמינה.

<שרי אברהם: אני ברוך השם נשואה ויש לי ילדים ואני מאושרת, אבל אופיר עדיין אהבת חיי.

<שרי אברהם: אני חושבת שמשהו משמעותי בהודעה הזו עזר לי להרגיש שיש לי איזושהי הכרה.

<שרי אברהם: עד היום הוא עדיין חבר שלי למרות כל השנים שעברו.

<שרי אברהם: אני ממש מאחלת לכן שיהיה לכם את הכוח לעשות את השינוי הזה כי השינוי הזה יכול לגרום כל כך הרבה טוב להמון המון בנות אחריי.

<שרי אברהם: הלוואי שלא יצטרכו, אבל מניחה שכן, לצערנו.

<נטליה גיטלסון: שמי נטליה גיטלסון ואני הייתי חיילת בודדת.

<נטליה גיטלסון: אני הכרתי את יותם גלבוע.

<נטליה גיטלסון: עליתי לקיבוץ בצפון והייתי בסוף שנה ראשונה ללימודים באוניברסיטה בירושלים.

<נטליה גיטלסון: את הבשורה קיבלתי משמועות.

<נטליה גיטלסון: אני לא ארחיב, רק חשוב לי להגיד שכן יש את המקרים המיוחדים.

<נטליה גיטלסון: בוודאות היינו ארבע שנים ביחד.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: אני חוזרת אליך, עצרתי אותך.

<אריה מועלם: אני רוצה לומר שני דברים: ראשית, אני רוצה לחזק את דבריה של עורכת הדין מנעמ"ת שבהחלט לאפשר לעמותה את הגמישות שמאפשרת להחליט כן חברה, לא חברה, כי אם הדברים יהיו מקובעים אז שוב נהיה כלואים במסגרות כאלו ואחרות.

<אריה מועלם: שנית, למרות כל מה שנאמר פה, אם בכל זאת מתקיימים הכללים ותהיה פנייה אלינו, אז כל מקרה לגופו.

<אריה מועלם: כל אחד מהמקרים שיופנה אלינו ייבחן מתוך צנעת הפרט, לגופו של עניין אם מתקיימים הכללים או לא מתקיימים הכללים.

עליזה לביא: בבקשה.

<גפן נער: אני חברה בעמותה.

<גפן נער: חבר שלי נהרג לפני חמש שנים.

<גפן נער: אני רק רוצה להגיד לך שבמבצע האחרון אני ישבתי ימים ולילות, ולא רק אני אלא עוד חברות פה בעמותה, למצוא את החברות בפייסבוק, ב-144, בכל מקום אפשרי, דרך החבר של החבר של החברה של החבר, על מנת למצוא איכשהו דרך להגיע.

<גפן נער: במקום ללכת לעבודה באמת ישבתי שעות שלמות וחיפשתי.

<גפן נער: זה נכון שעצם זה שנתנו לנו את שמות החללים זה דבר שהוא משמעותי, אבל צריך גם את החברה עצמה.

<גפן נער: זה לא מספיק לתת את שם החלל.

<גפן נער: אנחנו ישבנו המון המון זמן בשביל למצוא.

<גפן נער: אני הגעתי לחברה של החברה עצמה והיא אמרה לי: איזה מזל שבאתם, אנחנו לא יודעים מה לעשות.

<גפן נער: עם כל הרצון הטוב, אנחנו לא מקבלים את שמות החברות, וחבל.

<גפן נער: הדבר השני, זה מצוין שנותנים את הכרטיס, אבל הרבה פעמים לוקח חודשים.

<גפן נער: לי לקח כמה חודשים להרים את הטלפון ולהתקשר לרינה.

<גפן נער: אם רינה היתה יודעת עליי לפני זה והיתה מגיעה אליי אז זה פשוט חודשים שלמים של בדידות היו נחסכים ממני.

עליזה לביא: יפה, אני יודעת שאת מקשיבה ואני יודעת שתעזרי לנו למצוא את הדרך לשנות כי חייבים לשנות.

עליזה לביא: אי-אפשר להשאיר את המצב כך, לפחות במקרים שבהם יש ודאות מלאה שיש חברה ויש בקשה של ההורים, של המשפחה הגרעינית לבוא ולסייע בדרך ההודעה בשעה האיומה ביותר כשגם המשימה הזו מוטלת על ההורים השכולים הטריים.

עליזה לביא: אני רוצה לסכם.

עליזה לביא: קיבלתי תשובה מראש מטה שר הביטחון על המכתב שלי שגם אתם ובעקבות זה התחיל הדיון אצלכם.

עליזה לביא: המכתב הזה לא מספק.

עליזה לביא: כל מה שאומר המכתב הזה הוא שישבתם ודנתם.

עליזה לביא: התשובות, הפרוטוקול של הדיון, ההחלטות שלכם, מעולם לא יצאו החוצה.

עליזה לביא: גם העמותה שמחכה מאז הפגישה לא קיבלה שום דבר כתוב, שום נוהל, שום סיכום של הפגישה, איזושהי אסמכתה כזו או אחרת שמלמדת שהמצב אכן השתנה.

עליזה לביא: מה ששמענו פה היום זה במלל, לא במסמך כתוב, על משהו שהשתנה אצלכם.

עליזה לביא: לכן, אני מבקשת לקבל גם את הסיכום שלכם לגבי שינויים שהצבעת עליהם עכשיו, אם זה ימי החופשה, אם זה דרך ההודעה לחיילת בתפקיד.

עליזה לביא: אני לא רואה את התשובה המעורפלת לגבי כן- לא, שחור - לבן, למי שהיא אזרחית.

עליזה לביא: אני מבקשת מכם לקחת את מה ששמעתם כאן ולעשות דיון חוזר אצלכם.

עליזה לביא: לבוא ולראות באמצעים יצירתיים, שיתופיים, עם העמותה.

עליזה לביא: את לא צריכה לענות לי עכשיו.

<יפה מור: לא, אני מסתכלת עליה.

<יפה מור: הכול אנחנו עושות ביחד.

<קריאה: בזה לא הסכמנו.

עליזה לביא: אבל זה לא מספיק ויש פה אי-הסכמות.

עליזה לביא: בגלל החברות העמוקה ביניכן והעבודה המשותפת אתן באמת גם מאוד מאוד אדיבות האחת כלפי השנייה, אבל צריך לתת פה מענה.

עליזה לביא: אני אומרת לך, אני נכנסתי למשהו ופה יודעים שכשאני נכנסת אני נכנסת עד הסוף.

עליזה לביא: אני לא יכולה להסתכל על הפנים של הבנות האלה מבלי לחזור אליהן עם תשובה.

עליזה לביא: את פתחת את הפגישה שנמצאים איתנו פה בחדר גם החללים.

עליזה לביא: אנחנו חייבים לתת להם את הידיעה שאנחנו מטפלים בחברות שלהם.

עליזה לביא: אנחנו לא מספיק מטפלים בחברות שלהם, ואנחנו לא מספיק דואגים, ואנחנו לא לומדים מהמקרים שעברו מ-48' על הצלקות על אלו שהן פצועות.

עליזה לביא: יושבת לידך דמות חיה, נושמת, שלא יכולה לחבק את הנכדים שלה כי לא עזרנו לה בזמן.

עליזה לביא: כשהיא באה עכשיו לבקש עזרה הדלת נאטמת.

עליזה לביא: זה לא הדרך שאנחנו יודעים, זה לא המקום שלנו בראש חודש אלול ובחודש אלול כשאנחנו רוצים לבוא ולתקן את החברה וללמוד מה לא עשינו נכון ואחרי זה לעמוד בפני חברינו ובורא עולם למה עשינו ומה לא.

עליזה לביא: כל החיים אנחנו צריכים לבוא ולתקן וכאן דרוש תיקון.

עליזה לביא: כן נהלים, לא נהלים – כולנו צריכים למצוא את הפתרון.

עליזה לביא: הדבר האחרון שאני רוצה זה לבוא ולחוקק פה חוק עבורכן – בטח לא.

עליזה לביא: אבל אני אומרת לך, בואי נמצא יחד פתרון שיהיה נכון לכם ושיהיה נכון גם לחברות של החללים.

עליזה לביא: ושוב, היום זה אתן, מחר זה אנחנו.

עליזה לביא: אנחנו עם אחד, כולנו משפחה אחת.

עליזה לביא: התפקיד של כולנו ברגעי משבר של מישהו זה לתת יד ולהצעיד קדימה ולהחזיר לחיים.

עליזה לביא: זה לא אנחנו נגדכם ואתם נגדנו, כולנו משפחה אחת.

עליזה לביא: זה התפקיד שלנו.

עליזה לביא: זה צבא העם, זה לא צבא של שכירים.

עליזה לביא: זה אנחנו, זה הנשמה שלנו.

עליזה לביא: זה הדם של כולנו, זה הילדים של כולנו.

עליזה לביא: אותה דפיקה בדלת – זה רק עניין של תור למי זה מגיע.

עליזה לביא: בואו ניתן את המענה כמו שצריך, כמו שאנחנו יודעים לעשות ואתם יודעים לעשות את זה.

עליזה לביא: אני חוזרת לפרוטוקול על מה אנחנו בטוחים ולמה אנחנו מחכות ומחכים.

עליזה לביא: העמותה מבקשת שאותו נוהל שמוחל על אחים, סבים, יחול גם על החברות.

עליזה לביא: כלומר, כשמגיעים לספר להורי החייל ישאלו אותם האם יש חברה והאם הם רוצים שיספרו לה.

עליזה לביא: אני מבקשת שתיתנו לנו תשובה מה אתם מחליטים אחרי שאתם עושים את הדיונים שלכם, אבל תנו לנו תשובה.

עליזה לביא: גם אם לא - זה גם תשובה.

עליזה לביא: אנחנו נמשיך עם הכלים שלנו כדי לשנות את ההוראות שחלות על קצין העיר וקציני הנפגעים כך שבמהלך הלוויה והשבעה יתייחסו גם לחברה.

עליזה לביא: אני לא חוזרת על הדברים כי את נתת תשובה, רק שזה יהיה כתוב וגם שיוטמע בשטח.

עליזה לביא: לגבי החברות שהן חיילות בעצמן – אותו כנ"ל.

עליזה לביא: לגבי ימי החופשה – אותו כנ"ל.

עליזה לביא: לגבי הנושא של האזרחיות שאתן העליתן – אנחנו לא טיפלנו בזה היום, אנחנו נמשיך ונטפל.

עליזה לביא: לגבי הנושא שאתה העלית – גם כאן

עליזה לביא: אנחנו נבדוק בעזרת הכלים שלנו איך אנחנו יכולים לבוא ולנסות לסייע.

עליזה לביא: אני מודה לכולם על הזמן, על העשייה, על הרצון, על ההבנה, שצריך לתקן.

<פיליס חיימוביץ: כל כך תודה לך, כל כך תודה לך, כל כך תודה לך.

עליזה לביא: תודה רבה לכם ותודה רבה לכן.

עליזה לביא: תמשיכו, אנחנו פה ביחד.

עליזה לביא: שתהיה לכולנו שנה טובה.