ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 19, פרוטוקול מספר 371, 2014-07-29 13:10

דוד צור: שלום לכולם.

דוד צור: אני מתנצל על האיחור הקל שנבע מכך שערכנו כאן מספר דיונים.

דוד צור: בפתח הדברים אומר, זה אולי הדיון הראשון היום מתוך כלל הדיונים שהובאו לפתחה של הוועדה שבו אנחנו דנים בנושא שקשור לאירועים שקורים בימים אלה.

דוד צור: ליבנו עם המשפחות.

דוד צור: אירועים קשים מאוד.

דוד צור: מה שנקרא, חורקים שיניים, מזילים דמעה, אבל בנחישות רבה.

דוד צור: אנחנו מחזקים מאוד את החיילים שפועלים בחזית.

דוד צור: ליבנו עם המשפחות.

דוד צור: תנחומינו למשפחות הנופלים וכמובן אנחנו גם מאחלים החלמה מהירה לפצועים וחזרה מהירה למשפחותיהם וליחידותיהם.

דוד צור: יחד עם זאת, אנחנו ממשיכים בשגרת החיים פה בכנסת ויש לנו חקיקה רבה לפנינו.

דוד צור: קיבלנו אישור מיוחד מיושב-ראש הכנסת לקיים את הדיון הזה בזמן המליאה, כי המליאה היום מתחילה בשעה 13:00.

<לאה קריכלי: ביקשו לקצר את הדיון.

דוד צור: לכן אני מבקש לקצר את הדיון הזה ככל הניתן כי אחרת "אקבל על הראש" ממנהלת הוועדה, שזה יותר גרוע אפילו מיושב-ראש הכנסת, אז אני מבקש להיות תמציתיים ולקצר בדברים.

דוד צור: חבר הכנסת משולם נהרי הגיש ביחד עם חברי הכנסת טלב אבו עראר ומנחם אליעזר מוזס הצעה לסדר היום בנושא היעדרות מקלטים, ממ"דים ומיגוניות לחלק מהאוכלוסייה.

דוד צור: חבר הכנסת נהרי, בבקשה תפתח, אחרי זה תדבר חברת הכנסת מרב מיכאלי כי היא חייבת לעזוב אותנו וניתן גם לאחרים להתבטא.

דוד צור: בבקשה, חבר הכנסת משולם נהרי.

משולם נהרי: אעשה את זה ממש בקיצור.

משולם נהרי: בפתח דברי גם אני רוצה לשלוח את תנחומי הכנים למשפחות החללים וברכת החלמה מהירה לפצועים.

משולם נהרי: ולאלה שנמצאים בשטח – אנחנו מתפללים שישובו בשלום.

דוד צור: חברת הכנסת תמר זנדברג, נכנסת לפה כאילו לא קורה כלום.

תמר זנדברג: אגיד לך למה נכנסתי כך כרוח סערה.

דוד צור: חברת הכנסת זנדברג, הגשת פה הצעה לסדר בנושא הבדואים.

תמר זנדברג: בדיוק, זה מה שאני רוצה לומר.

תמר זנדברג: אני יזמתי את הדיון הזה, אבל עכשיו מתחיל דיון במליאה בנושא חוק רשות השידור, שעבדנו עליו במשך מושב שלם.

תמר זנדברג: עכשיו הוא מתחיל ואני צריכה לעלות לדבר.

תמר זנדברג: איפה להיות, בדיון שיזמתי או בדיון על רשות השידור?

<לאה קריכלי: למה לא דיברת אתנו קודם?

<לאה קריכלי: זה לא הפתעה שהדיון מתקיים.

דוד צור: הרי המליאה הוקדמה.

דוד צור: ביקשנו רשות לקיים את הדיון הזה למרות הקדמת המליאה.

תמר זנדברג: ממי ביקשתם רשות?

דוד צור: מיושב-ראש הכנסת.

דוד צור: לכן אנחנו מקיימים אותו.

תמר זנדברג: אין בעיה, אבל אני באמת בחוסר אונים.

תמר זנדברג: איפה אני אמורה להיות עכשיו?

תמר זנדברג: לחלק את עצמי לשתיים?

תמר זנדברג: איך אוכל להיות בעת ובעונה אחת בשני דיונים שאני צריכה לקחת חלק בהם?

תמר זנדברג: מה לעשות?

דוד צור: אז תבקשי ששם זכות הדיבור תינתן לך בהמשך.

תמר זנדברג: אבל זה לא זכות הדיבור, זה דיון סיעתי, כולנו היינו מעורבים בזה.

דוד צור: אז את מציעה לבטל את הדיון עכשיו?

תמר זנדברג: אני לא יודעת מה אני מציעה.

תמר זנדברג: אני שואלת אותך, אדוני היושב-ראש, מה מציעים לי לעשות.

דוד צור: חבר הכנסת משולם נהרי, אני מניח, ייצג את עמדתך בעניין הזה.

תמר זנדברג: אין בעיה, אז בואו נבטל את הדיונים, שבכל דיון מישהו אחר ייצג את עמדתי.

תמר זנדברג: אני יזמתי את הדיון הזה ואני גם עכשיו צריכה לייצג את הסיעה שלי בדיון במליאה.

תמר זנדברג: תגיד לי מה לעשות.

דוד צור: אגיד לך.

דוד צור: חבר הכנסת עיסאווי פרוג' לדעתי מייצג אתכם בדיון במליאה באופן יוצא מן הכלל.

תמר זנדברג: אתה מבין שזה לא העניין.

דוד צור: עיסאווי פריג' היה נוכח בכל הדיונים על רשות השידור.

תמר זנדברג: אין בעיה, הכול בסדר.

תמר זנדברג: אולי חברי הכנסת מיותרים כי כל אחד מייצג אותו תמיד מישהו אחר.

תמר זנדברג: יש כאן שתי חובות שמוטל על חבר הכנסת לעשות והן עולות אחת על השנייה.

דוד צור: את מפריעה לקיים את הדיון בשל משהו שאין לנו שליטה עליו.

דוד צור: הדיון במליאה הוקדם משעה 16:00 לשעה 13:00, את יודעת כמוני, בהסכמה עם האופוזיציה.

דוד צור: אז על מה אנחנו מדברים עכשיו?

תמר זנדברג: אני מביעה את חוסר האונים שלי.

תמר זנדברג: אני בטוחה שגם אתם שותפים לחוסר האונים הזה.

דוד צור: אבל אנחנו מנסים להתנהל.

תמר זנדברג: כבר התרגלנו שיש 20 דיונים במקביל, כל רגע שואלים אותנו למה אתם לא שם.

תמר זנדברג: אבל מליאה וועדה – שניהם דיונים שאני יזמתי.

תמר זנדברג: מה אני אמורה לעשות?

תמר זנדברג: באמת, יש גבול.

דוד צור: אני מוכן להקדים את זכות הדיבור שלך כדי שתלכי למליאה.

תמר זנדברג: אני אומרת את זה גם בהקשר של מה שדיברנו כרגע, שעכשיו גם על פקיד היערות אנחנו צריכים בנוסף לקיים עוד דיון.

דוד צור: אני מבקש ממך להפסיק.

דוד צור: אי אפשר עכשיו שתביאי את כל התסכולים שלך לתוך הוועדה פה.

דוד צור: אני מבין אותך אבל אני עדיין אומר שאני חייב לקיים את הדיון כפי שהוא.

דוד צור: ביקשנו מיושב-ראש הכנסת אישור מיוחד כי הנושא חשוב.

דוד צור: את שואלת אותי מה לעשות?

דוד צור: אני לא מנהל הסיעה שלך.

דוד צור: אני מציע לך שתיתני לעיסאווי פריג' לדבר במליאה.

תמר זנדברג: זה לא נגדכם.

תמר זנדברג: זה תסכול כללי פה עכשיו אצל כולם.

דוד צור: אז פרקת אותו ואנחנו רוצים להמשיך.

דוד צור: אין לי מה לומר לך.

<לאה קריכלי: תמר זנדברג, היתה אפשרות לבטל את הדיון.

<לאה קריכלי: זאת האפשרות הלא טובה.

<לאה קריכלי: בגלל שהנושא חשוב הוחלט לקיים את הדיון.

<לאה קריכלי: זה לא היה במטרה לפגוע ביכולת שלך להשתתף.

תמר זנדברג: אני מבינה.

תמר זנדברג: חלילה לא אמרתי שזה היה במטרה לפגוע, ממש לא.

תמר זנדברג: אני מעריכה את קיום הדיון.

תמר זנדברג: ושוב, אני יזמתי את הדיון והיה חשוב לי שהוא יתקיים.

תמר זנדברג: אני רק רוצה לשאול- - -

<לאה קריכלי: ביקשו גם שנסיים את הדיון כמה שיותר מהר.

דוד צור: חבר הכנסת נהרי, בבקשה.

משולם נהרי: רבותי, מבצע "צוק איתן" חשף אותנו בפני שבר גדול בכל הקשור למיגון העורף.

משולם נהרי: כבר בשנת 2006, במלחמת לבנון השנייה, התריע מבקר המדינה על הכישלון של הטיפול בעורף.

משולם נהרי: כבר אז היינו חשופים לטילים, אמנם לא כמו המצב היום.

משולם נהרי: אבל מאז ועד היום מתברר שלרבע מן האזרחים, לרבע מן האוכלוסייה במדינת ישראל אין מיגון בכלל, בעיקר בערים הוותיקות ובישובים הערביים.

משולם נהרי: ראינו בפזורה הבדואית עד כמה הם חשופים.

משולם נהרי: אין בכלל מיגון, וגם כשיש מיגון בדמות מקלטים ציבוריים מתברר שלא כולם כשירים, או שהם משמשים לדברים אחרים, או שהם סגורים, או שהמקלט בכלל לא שמיש.

משולם נהרי: זאת אומרת, המצב קשה מאוד.

משולם נהרי: היום אנחנו בסכנה בנושא הזה יותר מאשר אי פעם.

משולם נהרי: כל אזרחי ישראל, רוב מדינת ישראל חשופה לטילים.

משולם נהרי: וחמור ביותר זה מוסדות החינוך, כאשר עדיין במדינת ישראל כיום- - -

דוד צור: על אילו טווחים אתה מדבר, של 40 קילומטרים, של 7 קילומטרים?

משולם נהרי: אני מדבר על המקסימום שהם הצליחו להגיע והסכנה שיש גם מהצפון.

משולם נהרי: הרי אף אחד לא מבטיח לנו שמהצפון לא תיפתח הרעה.

משולם נהרי: זאת אומרת, אנחנו היום לא יכולים לקחת סיכון.

משולם נהרי: היום אנחנו חייבים שיהיה מיגון זמין בדמות מקלטים, או אפילו ביוביות, אבל אי אפשר להשאיר אזרחים בלי מיגון.

משולם נהרי: ל-5.7 מיליון אנשים אין ממ"דים.

משולם נהרי: לחלקם יש מקלטים, אבל לרבע מן האוכלוסייה אין בכלל מיגון.

משולם נהרי: איך אפשר להשאיר אותם במצב הזה כאשר מבקר המדינה כבר התריע ב-2006?

משולם נהרי: אני רוצה לשים דגש על מוסדות החינוך.

משולם נהרי: גם אלה שיש להם מרחבים מוגנים עדיין זה לא נותן מענה לכל התלמידים.

משולם נהרי: אבל לא על זה אני מדבר.

משולם נהרי: אני מדבר על כך שיש היום הרבה מוסדות חינוך, בעיקר במגזר החרדי, שנמצאים במבנים יבילים, בקרוונים, כאשר כולנו יודעים מה הסכנה.

משולם נהרי: איך אפשר להשאיר אותם במצב הזה?

משולם נהרי: לכן ביקשנו את הדיון הזה, שהוועדה תדון.

משולם נהרי: ביקשנו שזו תהיה ועדת הפנים והגנת הסביבה מפני שזה קשור גם לשלטון המקומי.

משולם נהרי: ביחד עם מערכת החינוך צריך לתת פתרונות ולתחוֹם אותם בלוח זמנים ברור.

משולם נהרי: נכון שהממשלות הקודמות, אני לא רוצה לומר שלא השקיעו, הן השקיעו בנושא הגנת העורף, אבל בכל נושא המיגון אנחנו בסכנה גדולה.

משולם נהרי: תודה.

דוד צור: תודה.

דוד צור: חברת הכנסת זנדברג, כמציעה אתן לך לדבר, ואולי זה יפתור לך חלק מן התסכולים והבעיות.

דוד צור: לא בגלל שאת מדברת אלא כדי שתוכלי להגיע למליאה.

תמר זנדברג: אין בעיה.

תמר זנדברג: אני רק רוצה לשוב ולומר ששיתפתי אתכם בתסכול שאני בטוחה שאתם שותפים לו ואין בדברי טענה ולו חצי טענה לא ליושב-ראש הוועדה ולא לוועדה, שעושה עבודה נאמנה בלחץ הזמנים שכולנו נמצאים בו.

תמר זנדברג: אני רוצה להתייחס ספציפית.

תמר זנדברג: אתם יודעים, השורה המפורסמת מהשיר אומרת "המוות אינו מחוסר עבודה", אבל לצערי המוות או ההרג או הפגיעה לא עיוורים למאפיינים, לא סוציו-אקונומיים, לא אתניים, לא לאומיים ולא אחרים.

תמר זנדברג: לא בגלל שיש אבחנה, לא בגלל שהכדור או הטיל צבוע בצבע או יש לו כתובת עם צבע, אלא בגלל שאותם הזנחה, אי-השקעה ופערים מתמשכים שאנחנו רואים במשך שנים רבות מאוד באים לידי ביטוי גם כשקורים אסונות.

תמר זנדברג: אולי אין זה מקרה שההרוגים והנפגעים הראשונים מקרב האזרחים מפגיעות טילים היו כולם מאוכלוסיות מוחלשות, בין אם זה עובד זר, מהגר עבודה באחת החממות החקלאיות, בין אם זה האוכלוסייה הבדואית בכפרים הלא מוכרים ובין אם זה שכונות מוחלשות בבאר-שבע, באשדוד ובתל-אביב.

דוד צור: ההרוג הראשון היה מבית אריה.

תמר זנדברג: נכון, אבל אני מדברת על פגיעת הטילים שהופנו לעבר האוכלוסייה האזרחית.

תמר זנדברג: ובין אם היו פגיעות ברכוש, שכאמור היו בשכונות פריפריה, גם גיאוגרפית וגם חברתית, כלכלית וסוציו-אקונומית.

תמר זנדברג: אני רוצה להתמקד ספציפית במקרה של האוכלוסייה בכפרים הלא מוכרים בנגב שסובלת מהזנחה ופגיעה כפולה ומשולשת.

תמר זנדברג: למה?

תמר זנדברג: פעם אחת, מכיוון שמדובר בהיעדר מיגון בבנייה, בממ"דים שיש לכולנו, שזה דבר שלא ייחודי לאוכלוסייה הזאת.

<שמחה בניטה: לא לכולנו יש ממ"דים.

תמר זנדברג: את צודקת.

תמר זנדברג: אני אומרת שזה דבר שאינו ייחודי לאוכלוסייה הזאת.

תמר זנדברג: יש פערי מיגון, שבטח המשך הדיון יוקדש להם, שמתפרשים על פני כל הארץ.

תמר זנדברג: אבל יש בכל זאת כמה מאפיינים ייחודיים.

תמר זנדברג: מדובר בשטח שלמרבה האירוניה והזוועה מוגדר ככל הנראה על-ידי מערכת "כיפת ברזל" ומפעיליה כשטח פתוח, וכידוע לנו המערכת הזו לא מיירטת נפילות בשטח פתוח.

תמר זנדברג: רק מה לעשות שמה שמוגדר על-ידי גורמים מסוימים כשטח פתוח עבור אנשים אחרים זה הבית שלהם, כאשר בני אדם, ילדים ואוכלוסייה אזרחית חיה שם ונפגעת.

תמר זנדברג: למה זה מוגדר, ככל הנראה, כשטח פתוח?

תמר זנדברג: מכיוון שמדובר בכפרים, ישובים שלא מוכרים מבחינה תכנונית.

תמר זנדברג: הם לא הוסדרו, לא הוכרו, יש על כך מאבק גדול מאוד, שמתנהל בין היתר גם בין כותלי הוועדה הזאת במשך חודשים רבים.

תמר זנדברג: כאן אנחנו רואים בדיוק את הפגיעה המשולשת, כי לא רק שאותם ישובים לא מוכרים ולכן לא נהנים מרבים מיתרונות מערכת התכנון, החינוך, החשמל, הקצאת המשאבים וכולי אלא גם במקרה כזה הם הראשונים להיפגע ולשלם את המחיר, ולצערנו זה פעמים רבות מחיר דמים.

תמר זנדברג: אני רוצה לציין עתירה לבית-המשפט שהגישה האגודה לזכויות האזרח בשבוע הראשון ללחימה, עתירה שנדחתה על-ידי בית-המשפט בטענה שעל הבדואים למגן את עצמם, או שבעצם האחריות חלה עליהם.

דוד צור: על הישובים הבלתי מוכרים.

דוד צור: ברהט, לדוגמה, זה שונה?

דוד צור: ברהט גם אין מיגון?

תמר זנדברג: תיכף בטח נשמע על כל פערי המיגון שקיימים, אבל שוב, היה לי חשוב לציין כמה מאפיינים ספציפיים כאן.

תמר זנדברג: דבר נוסף שאני רוצה לציין, מעבר לסוגיית ההכרה, ההסדרה, הפערים החברתיים וכולי, אני רוצה לציין את הפתרון המאוד-מאוד פשוט בדמות הצבת מיגוניות שהוצבו באוכלוסיות אחרות, כולל באוכלוסייה החקלאית, שם בעקבות דרישה שעלתה מהבית הזה הוצבו אותן מיגוניות, למרות שזה שטח פתוח.

דוד צור: אבל להציב מיגונית בכל מאהל?

תמר זנדברג: אתה יודע, האמירה הזאת "בכל מאהל" – צריך להכיר את הישובים הבדואים ולדעת שמדובר בישובים לכל דבר.

דוד צור: תני לי קרדיט שאני מכיר איזה ישוב אחד או שניים מתפקידיי הקודמים.

דוד צור: אני שואל.

תמר זנדברג: מצוין, אז אתה בטח יודע שזה לא אוהל זרוק פה ושם אלא יש היגיון תכנוני.

תמר זנדברג: אני מציעה שנשמע, אולי מפיקוד העורף או אינני יודעת ממי, האם נעשה מיפוי של הישובים לראות איפה אפשר, מה ההיגיון בזה.

תמר זנדברג: במקום להגיד: לא, זה אוהל, אנחנו לא נציב וזהו.

תמר זנדברג: האם נעשתה עבודה כזאת?

תמר זנדברג: האם נבחנו חלק מן המקומות שבהם כן אפשר להציב מיגוניות?

תמר זנדברג: האם התשובה בבג"ץ כפי שדווחה בתקשורת – ושוב סליחה אם אני לא מדייקת – היתה: אי אפשר, השמיכה קצרה, אי אפשר לכסות הכול ולכן התיעדוף במקום אחר?

תמר זנדברג: לאור זה שלמשל על השדות החקלאיים כן הוצבו מיגוניות, וגם שם מדובר בשטח פתוח, ולאור זה שכן יש ישובים שבהם הוצבו מיגוניות על-פי איזה היגיון מסוים וכן אפשר לעשות את זה אז אולי יוצג בפנינו האם נבחנו פתרונות ומה הם, ומה בכל זאת אפשר לעשות.

תמר זנדברג: תודה.

<שמחה בניטה: אבל יש גם ישובים יהודיים שאין בהם מיגוניות, למשל בבאר-שבע.

דוד צור: רגע, אנחנו נקיים דיון.

דוד צור: מכיוון שיש פה לחץ גדול של חברי הכנסת אז חבר הכנסת מוזס, אתה אחד המציעים, אבל אתן קודם את רשות הדיבור לחברת הכנסת מיכאלי, ברשותך, כי היא צריכה ללכת לדיון בוועדת החוץ והביטחון.

מנחם אליעזר מוזס: ועדת החוץ והביטחון היא עכשיו לפני הכול, כפי שאני מבין.

מרב מיכאלי: תודה רבה לחבר הכנסת מוזס ותודה רבה אדוני היושב-ראש.

מרב מיכאלי: אני רוצה קודם כול להצטרף לדבריה של חברת הכנסת זנדברג.

מרב מיכאלי: אני בטוחה שיתקיים פה עכשיו דיון פרודוקטיבי, ובאמת אני אומרת את זה, חלילה שלא איחשד בסרקזם, לגבי פערי המיגון במקומות שנחשבים שבהם אפשר לטפל.

מרב מיכאלי: אני רוצה להתמקד לרגע בסיפור הפזורה הבדואית.

מרב מיכאלי: אני פניתי למשרד הביטחון, גם לראש המטה לביטחון לאומי, ממש בימים הראשונים, כשעוד לא היה מבצע קרקעי ולא כלום, בגלל שקיבלתי פניות מחברי וחברותי בפזורה הבדואית.

מרב מיכאלי: אחרי שיחות אחדות קיבלתי תשובה, שקיבלתי אותה גם בכתב, שבה פורט מה עשה פיקוד העורף – אגב, אני יכולה להעביר את זה גם לוועדה אם תרצו – הם בוודאי יפרטו את זה גם כאן, ברמת הדרכה של האוכלוסייה, ברמת המיגוניות הקיימות, מה אפשר היה לתת וכולי.

מרב מיכאלי: אבל הדבר המרכזי הוא שהתשובה של הממשלה, ולא משנה עם מי דיברתי, אם זה משרד הביטחון, אם זה המטה לביטחון לאומי, אם זה השר שמיר, שגם אתו דיברתי, היא אחת: הישובים הלא חוקיים הם מחוץ לדיון.

מרב מיכאלי: אם רוצים לדבר על מיגון – שייכנסו לישובים החוקיים.

מרב מיכאלי: זאת בעיני תשובה לא לגיטימית, שממשיכה את היחס הלא לגיטימי של ממשלות ישראל לאוכלוסייה הבדואית.

מרב מיכאלי: מה שקרה במלחמה הזאת, באופן שבו האוכלוסייה הבדואית בישובים הלא מוכרים ובפזורה חשופה לסכנה באמת מאוד מוחשית, שכבר הוכיחה את עצמה לצערי, מדגים בדיוק את האופן המפלה בין חיים לחיים, בין דם לדם, שבו מדינת ישראל מתייחסת לאוכלוסייה הזאת תמיד.

מרב מיכאלי: כי להמשיך להגיד בהקשר הזה – אמר לי אחד מחברי הכנסת: מה, כל מי שילך עכשיו ויקים צריף על החוף אני צריך לשים על-ידו מיגונית?

מרב מיכאלי: לא, זה לא המקרה.

מרב מיכאלי: הסיפור של האוכלוסייה הבדואית הוא סיפור מורכב וארוך שנים, יש לו היסטוריה מורכבת עם מדינת ישראל.

מרב מיכאלי: לבוא בימים אלה ולהגיד: סליחה, בלא חוקיים אנחנו לא מטפלים – בעיניי זה- - -

דוד צור: זה תשובה רשמית שקיבלת ממשרד הביטחון?

מרב מיכאלי: אני יכולה להעביר לכם את האי-מייל, זה גם כתוב: "לגבי הפזורה והישובים הלא מוכרים – ראי גישתה של מדינת ישראל בכלל".

משולם נהרי: למה בונים להם בתי-ספר?

מרב מיכאלי: אני חושבת שכאן מדינת ישראל כושלת כשל חמור מאוד.

מרב מיכאלי: כמו דברים רבים אחרים, צריך להשתמש ברגע הזה, שהוא משבר גדול מאוד, בשביל להתאפס על עצמנו לגבי היחס של מדינת ישראל לאוכלוסייה הבדואית, גם בכפרים הלא מוכרים וגם בפזורה, ולהתחיל להבין שאי אפשר לדבר במונחים האלה.

מרב מיכאלי: צריך לא להתנצח עם האוכלוסייה אלא להתחיל לפתור את הבעיה, לעשות את מה שצריך כדי לפתור את הבעיה.

מרב מיכאלי: מדינת ישראל צריכה להבין שגם האנשים האלה הם אזרחיות ואזרחים שלה, כמו כל אחת ואחד מאתנו, עם כל מה שהביא אותנו לעובדה שהם גרים בישובים כביכול לא חוקיים, ולקחת אחריות על החיים שלהם.

מרב מיכאלי: תודה רבה.

מרב מיכאלי: אני שוב מתנצלת על כך שאני צריכה לעזוב.

מנחם אליעזר מוזס: אלה זמנים לא רגילים עכשיו כמובן.

מנחם אליעזר מוזס: העליתי במליאה את הנושא הזה.

מנחם אליעזר מוזס: מכיוון שהייתי עוד סגן שר החינוך בקדנציה הקודמת התוודעתי לדוח מבקר המדינה, אדוני היושב-ראש, על 650 כיתות רק בירושלים רבתי שהן לא תקניות.

מנחם אליעזר מוזס: אם חלילה ייפול עליהן אפילו רסיס של טיל אז – השם ישמור.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה להתמקד בפזורה החרדית באשדוד.

מנחם אליעזר מוזס: מדוע פזורה?

מנחם אליעזר מוזס: כי אלפי תלמידים פזורים בקרוונים.

מנחם אליעזר מוזס: אשדוד היא עיר של קרוונים מבחינת בתי-הספר.

מנחם אליעזר מוזס: במלחמה הקודמת, ב"עמוד ענן" טיל אחד נפל בעומק של 7 מטרים בין קרוונים ולא התפוצץ, טיל שני נפל על גג של קרוון והרס אותו, אבל זה היה בשבת.

מנחם אליעזר מוזס: אבל כבר אמרו חכמינו: "אין סומכים על הנס".

מנחם אליעזר מוזס: אנחנו צריכים להיות מוכנים.

מנחם אליעזר מוזס: באותה תקופה הייתי גם חבר בוועדת שרים להיערכות לרעידות אדמה, ואז אמרו: אנחנו יוצאים להיערכות הגדולה לרעידות אדמה, זה כבר יכסה גם את נושא הטילים.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, התחילו בתקציב מכובד למדי אבל צריך לעשות סקר וועדת היגוי.

מנחם אליעזר מוזס: בינתיים לא התקדמו הרבה ונפלה עלינו כבר המלחמה הזאת, כאשר אנחנו רואים מה קורה.

מנחם אליעזר מוזס: מה שהכי עצוב, אם אתה רוצה היום להקים ממ"ד, ואתה יודע שיש היום כבר ממ"דים מוכנים לרכישה, אתה יודע כמה זמן לוקח לקבל רישיון לממ"ד?

מנחם אליעזר מוזס: בתל-אביב 3 שנים ובירושלים למעלה משנה.

מנחם אליעזר מוזס: אני מספר לך.

מנחם אליעזר מוזס: התעניינתי היום.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, היום ביררתי.

מנחם אליעזר מוזס: בתל-אביב זה לוקח לפחות 3 שנים, בירושלים שנה.

מנחם אליעזר מוזס: זאת אומרת, מציעים לנו להביא את המטרייה לאחר הגשם, כאשר אנחנו יודעים שאוכלוסייה כל-כך גדולה חשופה.

דוד צור: בואו נשמע קצת גם את האנשים.

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה להציג רק עוד נקודה אחת.

מנחם אליעזר מוזס: מישהו אמר: מגיע עכשיו חוק הוותמ"ל.

מנחם אליעזר מוזס: יש לי חדשות בשבילכם: חוק הוותמ"ל מתייחס רק לבנייה חדשה.

מנחם אליעזר מוזס: אין לזה קשר למי שרוצה להוסיף לו ממ"ד, למי שרוצה לרכוש ממ"ד מוכן של 12 מטרים ולהניח אותו צמוד לבית כדי שיוכל להציל את עצמו.

דוד צור: בואו נשמע בבקשה את משרד הביטחון.

<שמחה בניטה: למה לא תשמעו קודם את האזרחים?

<שמחה בניטה: הם יוכלו לענות תשובות גם לנו.

דוד צור: גברתי, את רוצה גם לנהל לי את הדיון?

דוד צור: אנחנו רוצים להתקדם.

דוד צור: ניתן גם לכם לדבר.

<שמחה בניטה: אבל כך הם יוכלו לענות גם לנו.

דוד צור: אז הם יענו לכם, אם צריך, גם אחרי זה.

דוד צור: שמענו פה גם לגבי הפזורה, גם לגבי המצוקה של האחרים.

דוד צור: בכלל תגידו מה המדיניות ואיך אתם מתכוונים להתמודד.

דוד צור: בבקשה.

<בני שיק: אני רמ"ח מיגון ואשתדל לענות על הכול, אבל ברשותכם, הייתי גם הנציג בבג"ץ, כאשר ניתנה תשובה בעניין הפזורה הבדואית, ביחד עם היועצים המשפטיים, וגם לזה אשמח להתייחס.

<בני שיק: באופן עקרוני, צריך להגיד באופן כללי, לגבי האמירות של חבר הכנסת נהרי, ל-27% מן האנשים במדינת ישראל אין מיגון, מה שאנו מגדירים כמיגון תקני.

<בני שיק: ה-27% הללו מתמגנים פחות או יותר באמירה של "הכי מוגן שיש", בין אם זה נמצא בחדר מדרגות או בחדר פנימי ועד כדי כאלה שגרים בבנייה קלה או חסרי בנייה בכלל, מפוני גוש קטיף, העלייה מחבר העמים בשנות התשעים שהמדינה בנתה להם, מבנים באיו"ש ובעוד חלק לא מבוטל מן המקומות במדינת ישראל, שגרים בקרוונים או במבנים קלים ללא יכולת מיגון, כולל במקרה של הפזורה.

<בני שיק: כאשר אני מדבר על 27%, גם אי אפשר להגיד שהמיגון שיש ל-73% האחרים כשיר לחלוטין, והעלו פה את נושא המקלטים הציבוריים.

<בני שיק: צריך להגיד אמירה אחת.

<בני שיק: בשנת 1992 מדינת ישראל הפריטה את המיגון לאזרחים.

<בני שיק: עד שנת 1992 פחות או יותר המדינה היתה אחראית למיגון.

<בני שיק: מ-1992 כל אזרח משלם מכיסו על מיגון כשהוא קונה את הבית שלו.

<בני שיק: לכן מי שצריך לדאוג למיגון שלו באופן עקרוני, מ-1992 ועד היום, זה האזרחים עצמם.

<בני שיק: אז קודם כול צריך לשאול איך זה קרה לנו שמ-1992 יש לנו הרבה מאוד ישובים- - -

דוד צור: רמת האיומים מ-1992 קצת השתנתה.

<בני שיק: התקנים לא השתנו.

דוד צור: הערכת המצב של משרד הביטחון היא שרמת האיום שהיתה קיימת ב-1992 תואמת לרמת האיום של 2006, 2008, 2012 ו-2014, בנקודות הציון שאנחנו מכירים?

<בני שיק: המענה המיגוני שניתן מ-1992 ועד היום לא שונה באופן משמעותי ממה שהגדרנו ב-1992, ואנחנו נמצאים ב-2014, ואני יכול להגיד לך שגם ב-2018 וב-2023 לא נשנה את המענה המיגוני.

דוד צור: לא זאת היתה השאלה.

דוד צור: שאלתי אם רמת האיום השתנתה מ-1992 ועד 2014.

<בני שיק: מכיוון שהמדינה, מכיוון שמשרד הביטחון מתכנן את התהליכים כפי שהוא רואה אותם קדימה, לפני עשרים שנים הוא הגדיר מה רמת המיגון שהוא רואה לשנים קדימה.

<בני שיק: לא הגיוני לבנות ב-1992 מענה ל-1994.

<בני שיק: ב-1992 בנו מענים לשנים 2000 ו-2010, לא ל-1992.

<בני שיק: ואותו דבר היום, הרמה המיגונית התעדכנה מול הצרכים – מי שמכיר, מערכות אוורור וסינון, הגדלה של- - -

משולם נהרי: זה היה אז, אבל איום הטילים החל רק ב-2006.

תמר זנדברג: גם במקרה של הבדואים וגם במקרים שתוארו כאן מדובר בבנייה שהיא טרום 1992.

<בני שיק: רק רגע, אתייחס לכול, לאט-לאט.

תמר זנדברג: זה שמ-1992 חובה לבנות ממ"דים, את זה אנחנו יודעים.

מנחם אליעזר מוזס: מדובר בכלל לא בבנייה אלא בקרוונים.

דוד צור: תנו לו להשיב.

דוד צור: אנחנו שואלים אותך מידי פעם שאלות.

דוד צור: אתה לא חייב להיצמד לזה אבל תענה גם לחברי הכנסת.

<בני שיק: אני מתחייב לענות על הכול.

<בני שיק: באופן עקרוני גם מוסדות חינוך וגם מוסדות בריאות וגם מבנים ציבוריים וגם מבנים לאזרחים פרטיים משנת 1992 היו צריכים להיות מוגנים, אולם חלק גדול מן המבנים לא נבנו בסגנון הזה.

<בני שיק: האמירה החשובה היא, פערי המיגון שאנחנו מנסים לפתור בשבועיים של "צוק איתן" הם לא תפקידו של פיקוד העורף.

<בני שיק: פיקוד העורף היום עוסק בשיפור רמת המיגון הקיימת, בין אם בפזורה ובין אם במקומות אחרים, מתוך לא רעיון מיגוני אלא מתוך רעיון של חוסן לאוכלוסייה ויכולת להתמודד עם המצבים הקיימים הנוכחיים.

<בני שיק: את מרבית הפעילות שלנו אנחנו עושים בשגרה.

<בני שיק: השגרה זה הכנת האוכלוסייה, זה בניית המיגון, זה טיפול בהתרעה, זה שיח עם התושבים, זה כל מה שאנחנו מכירים, שחברת הכנסת מרב מיכאלי הציגה.

<בני שיק: את זה אנחנו עושים בשגרה בכדי שבמצב חירום לא ב-20 ימים נפתור בעיות שלא הצלחנו לפתור במשך 20 שנים.

<בני שיק: לכן המענה שאנחנו נותנים לעניין הזה הוא מענה לחוזק האוכלוסייה להתמודד עם המצב הקיים, לא בפתרון מיגוני.

<בני שיק: מי שחושב שפיקוד העורף מחזיק באיזה מחסן תת-קרקעי שלו פתרון לפער במיגון ל-2.2 מיליון אנשים במדינת ישראל, טועה.

<בני שיק: אין יכולת כזאת.

<אבנר עורקבי: זה 27%?

<בני שיק: כן.

<שמחה בניטה: זה נשמע לך הגיוני?

<שמחה בניטה: 2.5 מיליון לא מוגנים.

דוד צור: רבותי, במדינה שנמצאת תחת איומים – בואו נכניס את הדברים לתוך קונטקסט.

דוד צור: אני קודם כול רוצה לתת לו להשמיע את הדברים.

<אבנר עורקבי: מתוך 7 מיליון?

משולם נהרי: מתוך 8 מיליון.

דוד צור: רבותי, בואו לא ניכנס פה לאיזה טירוף מערכות.

דוד צור: מדינה לא יכולה למגן את עצמה כך שכל אחד ינוע עם "כיפת ברזל" אישית ופרטית.

דוד צור: מדינה צריכה לספק ביטחון לתושביה ברמה ההתקפית וברמה ההגנתית.

דוד צור: אנחנו המדינה הכי מוגנת בעולם.

דוד צור: נכון, לא באופן מלא.

תמר זנדברג: אבל ההגנה היא דיפרנציאלית.

דוד צור: אני שומע אתכם בקשב רב.

דוד צור: 30% מהתושבים לא ממוגנים.

<שמחה בניטה: מי לא מוגן?

<שמחה בניטה: הכי חלשים בחברה.

דוד צור: גם כשנעים ממקום למקום ברכב אנשים לא ממוגנים.

דוד צור: אי אפשר למגן כל מטר רבוע.

דוד צור: אחרי שאמרתי את זה, אני אומר שוב- - -

<שמחה בניטה: אבל הגישה הזאת לא נכונה.

דוד צור: אני שמח מאוד שאת מעירה לי מתוך ההבנה שלך.

דוד צור: אני בטוח שהמדינה היתה שמחה מאוד- - -

<שמחה בניטה: המדינה היא זאת שצריכה למגן.

דוד צור: גברתי, אני בטוח שהמדינה היתה שמחה מאוד להגן על כל פרט ופרט.

דוד צור: מדינה חפצת חיים לא יכולה להקדיש את כל מרצה ותקציבה רק להגנה על אנשיה.

דוד צור: היא צריכה לספק ביטחון.

דוד צור: במסגרת חבילת הביטחון שהיא מספקת היא אומרת: יש ביטחון צמוד, שזה ממ"דים, יש ביטחון סביבתי ויש הנחיות כלליות.

דוד צור: אחרי שאמרתי את כל מה שאמרתי בתפיסת עולם, שדי צמודה למה שאתם אומרים, אני עדיין שואל אותך לגבי אוכלוסיות ספציפיות.

דוד צור: דובר כאן על האוכלוסייה של הפזורה הבדואית ותיכף נתייחס גם לאוכלוסיית האנשים עם המוגבלויות.

משולם נהרי: אבל הוא אמר לך יותר מזה.

משולם נהרי: הוא אמר לך שלרבע מן האוכלוסייה אין כלל מיגון.

דוד צור: אני מבין.

דוד צור: אני גם מקבל את זה, אדוני.

תמר זנדברג: השאלה היא מי הרבע הזה.

דוד צור: חבר הכנסת נהרי, היית בממשלה.

משולם נהרי: אגיד לך איפה, גם בישובים הוותיקים וגם בישובים הערבים.

תמר זנדברג: חבר הכנסת צור, אנחנו מקבלים את הדברים שלך, זה ברור, וכפי שנאמר אי אפשר לכסות מאה אחוז.

תמר זנדברג: הרושם שלנו, לצערי, במבחן התוצאה, מן האופן שזה מחולק עולה שיש הבדל בין דם לדם, שיש שווים ושווים פחות.

דוד צור: רציתי למקד את השאלה.

דוד צור: האם יש פתרון או מדיניות מכוונת שאומרת: מכיוון שבניתם את ביתכם פה באופן לא חוקי, בלתי מוסדר וכדומה אנחנו המדינה לא מתכוונים לטפל, מתעלמים לגמרי?

דוד צור: זאת אומרת, לאותה אוכלוסייה בפזורה שכוללת כמדומני 80,000 תושבים- - -

דב חנין: 100,000 תושבים.

דוד צור: בתוך האוכלוסייה הזאת של 100,000 התושבים אין ולו מיגונית אחת.

<בני שיק: אסביר את התפיסה ואז אענה.

דוד צור: אחרי זה תתייחס גם לאוכלוסיית הנכים.

<בני שיק: לשתי האוכלוסיות הללו אתייחס בהמשך התשובה.

<בני שיק: אנחנו צבא של מדינת ישראל ולא צבא של אוכלוסייה כזאת או אחרת.

<בני שיק: ההתייחסות שלנו זהה לדם של כולם.

<בני שיק: מכל האמירות שנשמעות מסביב, אין אצלנו הבדל, לפחות בתפיסה שלנו ובהנחיות שאנחנו נותנים לאנשים, ואני חושב שאנחנו מתאימים את כל מה שאנחנו צריכים.

דוד צור: זה מובן מאליו אבל לפעמים גם כדאי להגיד את המובן מאליו.

<בני שיק: אז אמרתי אותו.

<בני שיק: התפיסה של פיקוד העורף היא שהגיע מצב חירום ובואו נראה באילו שלושה דברים אנחנו מתמקדים.

<בני שיק: הראשון הוא איך אנחנו משמרים את הרציפות של משק מדינת ישראל לעבוד בחירום כדי ששום דבר לא יקרוס פה.

<בני שיק: השני הוא איך אנחנו מאפשרים אורך נשימה ארוך למדינה לקבל החלטות מול ההתמודדות.

<בני שיק: הדבר השלישי, אנחנו מתעסקים בהצלת החיים.

<בני שיק: כשאנחנו מזהים פער בשכונה מסוימת, במקום מסוים, יש לזה הרבה מאוד קריטריונים.

<בני שיק: אם תרצו אגיד אותם, אולי אגיד את חלקם: נפילות, פגיעות, כמות ההתרעות שנכנסות, ההיסטוריה הגזרתית שלהם, רמת המיגון.

<בני שיק: יש לנו הרבה מאוד קריטריונים שאנחנו מזהים בפער הזה.

דוד צור: הפזורה הבדואית, כשאתה מנתח אותה, נמוכה יחסית בסקלה הזאת.

<בני שיק: נכון מאוד.

<בני שיק: צריך רק להגיד, יש עוד הרבה מאוד אוכלוסיות נמוכות בסקלה.

<בני שיק: דיברו פה על שכונות באשדוד.

מנחם אליעזר מוזס: כמו למשל הקרוונים באשדוד.

<בני שיק: רק רגע, אתייחס, אני מתחייב להתייחס.

<שמחה בניטה: באר-שבע, אשקלון.

<בני שיק: באשדוד, בבאר-שבע, באשקלון, גם בדרום תל-אביב, גם ברמת-גן, גם בחיפה.

דב חנין: יש לי שאלה.

דוד צור: הוא לא מצליח לסיים משפט אחד ולומר את הרציונל שלו.

דוד צור: חברי הכנסת דיברו חצי שעה.

דוד צור: אני נותן לו 5 דקות לדבר והוא לא מצליח.

דב חנין: את הרציונל הבנו.

דב חנין: יש שאלה שתבהיר.

דוד צור: אי אפשר לנהל כך דיון ולהגיע בסוף למיצוי.

דוד צור: תנו לו לדבר.

דוד צור: בסוף אתן לכולם לדבר.

דב חנין: אני רוצה להעיר באופן מאוד נקודתי, לא באופן כללי.

דב חנין: אדוני צודק, יש בהחלט גם בדרום תל-אביב, ואפילו בצפון תל-אביב, שכונות שלא ממוגנות בצורה ראויה.

דב חנין: ההבדל כשאנחנו מדברים על האוכלוסייה הבדואית הוא בכך שהם מוגדרים במערכות ההגנה של מדינת ישראל כשטחים פתוחים.

דב חנין: אז יש היום יכולות אחרות להגן על אוכלוסיית תל-אביב מאשר על שטח פתוח.

<בני שיק: אני מתחייב לענות על הכול, רק תנו לי לסיים להסביר את הרציונל שלנו.

<בני שיק: יש לנו שלושה מרכיבים משמעותיים ביכולת של האוכלוסייה להתמודד עם מצבי החירום האלה.

<בני שיק: הראשון בהם הוא התרעה, להנגיש את ההתרעה לכל אזרח בכל המקומות האפשריים.

<בני שיק: זאת אומרת, אם שמעת שיש התרעה ואתה יודע מה צריך לעשות, באופן עקרוני ב-96% מן המקרים לא תיפגע.

דוד צור: האזעקות מופעלות גם בפזורה הבדואית?

<בני שיק: ועוד איך זה קורה, ואגיד גם מה עשינו אחרי האירועים.

דוד צור: יש להם אזעקות?

<בני שיק: כן.

<בני שיק: אסביר הכול, האמינו לי.

<בני שיק: אם יש משהו שלא אענה עליו אני מתחייב להשלים בסוף.

<בני שיק: כאשר אמרתי קודם שאנחנו מזהים את הפער הזה, מזהים את המצוקה הזאת, את החוסן של האוכלוסייה ואי-היכולת שלה להתמודד, אנחנו נכנסים אליה ובודקים אותה ותומכים אותה.

<בני שיק: אגיד גם מה עשינו לפזורה הבדואית.

<בני שיק: אז הדבר הראשון הוא התרעה – לוודא שכל אדם יודע שיש התרעה.

<בני שיק: ברגע שאתה יודע שיש התרעה והתנהגת נכון – הצלת את עצמך.

<בני שיק: הדבר השני הוא אמצעי מיגון.

<בני שיק: אנחנו לא מספקים אמצעי מיגון תקניים.

<בני שיק: אם מישהו חושב שאנחנו מחלקים ממ"דים – אנחנו לא מחלקים.

<בני שיק: מיגונית היא לא פתרון מיגון תקני.

<בני שיק: היא פתרון למרחב אזרחי, לתנועה של אנשים ממקום למקום, כאשר הרעיון הוא: תפעל על-פי ההנחיות ותמגן את עצמך.

תמר זנדברג: לפי הרציונל הזה מיגנתם את השדות החקלאיים בשבוע שעבר?

<בני שיק: לפי הרציונל הזה, בקיום שגרת החירום של מדינת ישראל, כדי שהמפעלים שלה ימשיכו לפעול- - -

דוד צור: בתחום 7 הקילומטרים?

<בני שיק: בתחום 7 הקילומטרים.

תמר זנדברג: אני שואלת על השדות החקלאיים.

<בני שיק: לפי הרציונל, כדי לקיים את שגרת החירום הקיימת, את עבודת המפעלים, הקטיף וכולי ניתנה הנחיה על חלק מן השדות החקלאיים שנמצאים באיום ישיר של ירי מהרצועה לשים מיגוניות.

דוד צור: אז אני מוסיף שאלה לעניין הזה לאחר שחברת הכנסת זנדברג וגם חבר הכנסת דב חנין חידדו את הנקודה.

דוד צור: האם בתוך ה-7 קילומטרים יש איזו פזורה בדואית שקיבלה את אותו יחס או לא קיבלה את אותו יחס?

<בני שיק: אין ב-7 קילומטרים פזורה בדואית, אני לא מכיר.

<בני שיק: נגיד מה עשינו בפזורה הבדואית אחרי האירוע.

<בני שיק: לפני הדיון בבג"ץ בחנו מחדש את הפזורה הבדואית.

<בני שיק: אגיד מה עשינו לפני האירוע שקרה עם שתי הבנות הפצועות בתחילת הלחימה.

<בני שיק: גייסנו באופן ספציפי גדוד בדואי לטיפול בפזורה הבדואית, לליווי הפזורה הבדואית ולליווי הרשויות הבדואיות.

<בני שיק: חילקנו את כל מה שאמרה חברת הכנסת מרב מיכאלי, ולא אחזור: עלונים, שיעורים בכיתות, לימודים, בשלבים המאוד מוקדמים לתהליך הזה.

<בני שיק: כשקרה האירוע נכנסנו פעם שנייה והבאנו כוח נוסף, בנוסף על הגדוד הבדואי, כוח בדואי נוסף כדי למלא את התהליך הזה.

תמר זנדברג: מה תפקידו של הגדוד הזה?

תמר זנדברג: הבעיה היא טילים וקשיי מיגון, אז מה גדוד יכול לעשות?

דוד צור: גם להסביר ולהנחות.

<בני שיק: הסברתי קודם שהדרך להתמודד עם הטילים היא לא רק מיגון.

<בני שיק: זה למלא הנחיות, זה להבין מה ההתרעה אומרת, כמה זמן יש לך כדי לתפוס מחסה.

<בני שיק: זה תפקידו של הגדוד, לפתור בעיות אד-הוק לדברים או לאנשים, בעיות שצצות פתאום על השולחן.

מנחם אליעזר מוזס: יש שם אזעקות?

<בני שיק: כן.

דוד צור: הוא אמר כן.

דוד צור: אני מבקש להמשיך.

<בני שיק: אקח את זה עוד צעד אחד קדימה.

<בני שיק: אחרי שנכנסנו פעם שנייה הבנו שבחלק מן המקומות יש לנו פערים בצפירה, לא כולם שומעים אותה באופן מלא ולא כולם יודעים אם זה מתאים להם או לא מתאים להם.

<בני שיק: הכנסנו 200 כורזיות.

<בני שיק: ביקשנו להתחבר למסגדים, דרך הכרוז של המואזין בכפר, כדי שבהינתן מצב של צפירה ישמעו אותה.

<בני שיק: דרך אגב, היתה התנגדות, ביטלו לנו את זה לחלוטין.

דוד צור: למה?

<בני שיק: אני לא יודע להגיד למה במדויק.

<בני שיק: אני גם לא רוצה לבקר את זה.

דוד צור: בשל התנועה האיסלמית?

דוד צור: אולי תיפנו לאיברהים צרצור.

<בני שיק: לא משנה.

<בני שיק: בסוף אמרנו: בסדר, לא נותנים לנו את ההליך הזה.

<בני שיק: שמנו יותר כורזיות במרחבים שהבנו שעוטפים אוכלוסייה גדולה מאוד.

<בני שיק: ברגע שיש צפירה כולם שומעים אותה.

<בני שיק: פתחנו רדיו ספציפי.

<בני שיק: נתנו הוראות בדרום.

<בני שיק: הם מופיעים בגל השקט, הם מופיעים בטלוויזיה ובאינטרנט.

<בני שיק: בקיצור, הנגשנו את האות באופן משמעותי מאוד לאוכלוסייה הזאת.

<בני שיק: דרך אגב, עומדים היום על המדף עוד 150 כורזיות כדי שהפזורה הבדואית תבוא לקחת ולשים במועצה עצמה.

<בני שיק: אנחנו מחכים עם זה כבר שבוע וחצי וזה עוד לא קורה.

<בני שיק: אנחנו חושבים שזה חשוב.

דוד צור: למה אתם לא דוחפים להם את זה?

<בני שיק: אנחנו דוחפים להם את זה.

<בני שיק: זה נמצא ברשות.

<בני שיק: עכשיו צריך ללכת באופן ספציפי ולעשות את זה.

<בני שיק: אתה שואל את עצמך איך אתה פותר את הבעיה בנוגע לבדואים.

<בני שיק: האם לבוא עכשיו ולשים 5 מיגוניות בפזורה של 120,000 איש?

<בני שיק: האם זה נותן פתרון לבעיה?

<בני שיק: בעינינו בתפיסה, להצלת החיים זה לא נותן פתרון.

<בני שיק: אולי זה נראה יפה מאוד שהמדינה שמה מיגונית.

<בני שיק: בעיני אין קשר אם הישוב חוקי או לא חוקי.

<בני שיק: אתה רוצה לתת פתרון לפער אוכלוסייה גדול מאוד, לחשוב איך בזמן קצר מאוד ממגנים 120,000 אנשים.

<בני שיק: הדרך היחידה שלנו לעשות את זה היתה למצוא מן הנמצא בסביבה עצמה.

<בני שיק: בהתחלה אמרו לנו: כן, חבר'ה, בואו תבנו לנו מגננים.

<בני שיק: זה מה שתכננו.

<בני שיק: אני כרמ"ח מיגון מחזיק לעצמי מלאי של יכולת לבנות מגננים בעזרת אלמנטים מסוימים.

<בני שיק: אמרנו: בואו נבנה אותם.

<בני שיק: אמרנו לנו: לא, לא, לא רוצים.

דוד צור: מה לגבי אוכלוסיות נכים?

תמר זנדברג: רק חידוד קטן בנושא האוכלוסייה הבדואית.

דוד צור: כבר דיברנו 50 דקות על האוכלוסייה הבדואית וניתן 10 דקות גם לאוכלוסיית הנכים.

תמר זנדברג: יש פה איזו נקודה שאני חושבת שהיא חשובה מאוד.

<שמחה בניטה: לא רק הבדואים נמצאים בסיכון.

<אבנר עורקבי: אנחנו הכי מסכנים.

תמר זנדברג: יש לנו כאן בנייר של האגודה לזכויות האזרח, באחד המענים לעתירות שלהם – והתייחסה לזה גם חברת הכנסת מיכאלי במייל שאמרה שתעביר לוועדה ועדיין לא העבירה – המדינה, משרד הביטחון ופיקוד העורף מסרו בתשובות, בין היתר לפניות של ארגון רופאים לזכויות אדם וכולי, שלמשרד הביטחון אין כוונה להוסיף מיגון בישובים הבדואים מלבד בעיר רהט.

תמר זנדברג: כלומר, יש כאן איזו התייחסות לשאלה מה הוא ישוב מוכר ומוסדר ומה לא.

תמר זנדברג: אתה בדברים שלך כאן

תמר זנדברג: אמרת אמירה ששמחתי לשמוע אותה, שאין התייחסות לזה וההתייחסות היא אך ורק למקום שבו נמצאים בני אדם ומקום שבו הם גרים ויושבים ואז אפשר להסתכל.

תמר זנדברג: מההתרשמות שלי מהישובים לא מדובר באוהל פה ואוהל שם אלא מדובר בישובים שכן אפשר להתכנס סביבם לאיזה היגיון מיגוני.

תמר זנדברג: נשאלת השאלה אם זה נכון.

תמר זנדברג: ואם לא, האם אתם חוזרים בכם מן התשובות שנמסרו בין היתר לארגונים ולחברת הכנסת מיכאלי ומציגים לנו פה מציאות אחרת?

תמר זנדברג: לדעתי השאלה ברורה.

דוד צור: אני רוצה להתקדם.

דוד צור: השאלה ברורה מאוד אבל היא כבר ארוכה.

דוד צור: בואו נשמע תשובה.

<בני שיק: חברת הכנסת זנדברג, אנחנו שמנו ב-חוּרה, שמנו בשגב שלום, שמנו ברהט, בכל המקומות בהם זיהינו בעיה של חוסן, כשבחנו איך מרימים את האוכלוסייה ואת הרשות כדי להתמודד עם מצבי חירום, שמנו את הפתרון שמתאים למרחב.

<בני שיק: אז להגיד שלא שמנו זה אמירה אחת, בהבדלה בין אחד לשני.

<בני שיק: הפתרון שאנחנו נותנים היום לפזורה הבדואית- - -

תמר זנדברג: בישובים לא מוכרים שמתם?

<בני שיק: עד היום לא זיהינו בעיה של חוסן פרט לאירוע הספציפי הזה, ובאירוע הספציפי הזה לא שמנו מיגונית.

<בני שיק: יש לנו פתרון מיגוני אחר שהאוכלוסייה לא מוכנה לקבל אותו – מגננים ושטחים שבהם אפשר להתמגן, בחלקם בנויים על "אסקו", שזו מערכת סגורה, אבל האוכלוסייה רוצה או מיגונית או כלום.

דוד צור: אני סוגר את הפרשייה של הפזורה הבדואית.

דוד צור: אני רוצה לתת לארגוני הנכים לדבר.

<שמחה בניטה: תודה רבה, כבוד היושב-ראש.

<שמחה בניטה: אני כמובן מייצגת את אוכלוסיית הנכים.

<שמחה בניטה: הדירות של "עמידר" שבהן גרים נכים או הדירות של "פרזות", חברות משכנות, הן דירות ישנות.

<שמחה בניטה: בזמנו לא בנו ממ"ד כפי שקובע החוק מאז 1992, אבל הדירות האלה נבנו עם קום המדינה ואותן מעבירים לנכים.

<שמחה בניטה: נכים על כיסאות גלגלים, כפי שאתה מבין, לא יכולים לרוץ, גם לא למיגונית.

דוד צור: ולחדר המדרגות?

<שמחה בניטה: אין.

<שמחה בניטה: זה קומת קרקע בלי מדרגות.

<שמחה בניטה: אני מכירה נכים שפשוט צורחים מפניקה ואז לוקחים אותם לבית-חולים כדי שהם יוכלו להרגיש ביטחון.

<שמחה בניטה: זה מצב אבסורדי.

<שמחה בניטה: בירושלים היתה אזעקה פעם אחת והתקשרו אלי נכים שגרים בדירות של עמידר".

<שמחה בניטה: אם אתם אומרים שהמדינה מחויבת לבנות ממ"דים על חשבון הדייר, אבל דייר עם כל הכבוד גר כדייר מוגן, אז אולי תחייבו את החברות הציבוריות שהן האחראיות על הדירות.

<שמחה בניטה: אבל אם מדובר על דירות שנבנו לפני 1992 בכל מקרה אין בהן ממ"דים או חדרי מדרגות ואין להם שום פתרון, אז אתם חייבים למצוא פתרון לאותה אוכלוסייה שאינה מסוגלת לרוץ, ובטח לא תוך שניות כפי ה"טיימינג" שנותנים.

<שמחה בניטה: אני רוצה להגיד שזאת האוכלוסייה הכי חלשה.

<שמחה בניטה: מדברים פה כל הזמן על הפזורה הבדואית, אבל אנחנו מדברים פה על אוכלוסייה מאוד-מאוד חלשה, שגם עליה צריך לתת את הדעת.

<משה בר: תודה ליושב-ראש.

<משה בר: אני יושב-ראש עמותת "תנו יד לחירש" ו"נכים למען נכים".

<משה בר: אני כבר יותר מ-3 שנים מתעסק בבעיה הזאת.

<משה בר: פניתי לפיקוד העורף, פניתי למגן דוד אדום, פניתי להסתדרות הרפואית, פניתי לכולם, למי לא פניתי, כולל המשטרה וכולם.

<אבנר עורקבי: מדברים על מיגון.

<משה בר: אני מדבר על מיגון.

<משה בר: מה שקורה, אנחנו הנכים לא יכולים לרדת למקלטים, לא יכולים לשכב ברחובות, לא יכולים שום דבר.

<משה בר: אנחנו מהווים את האוכלוסייה הראשונה בסיכון במדינת ישראל וחשופים לפגיעה.

<משה בר: פניתי גם במקרים כאלה שאמרו לי: תחכה, ברגע שיהיה אנחנו נמצא את הפתרון.

<משה בר: אני רוצה להציע פתרון.

<משה בר: היום בבתי-המלון מבטלים הרבה מאוד הזמנות ובסופו של דבר המדינה תפצה את אותם בתי-מלון.

<משה בר: ביקשתי שאת הנכים הקשים, שלא יכולים ללכת למקלטים, שהדירה שלהם לא מתאימה, לקחת לפחות אותם לבתי-מלון בתקופה הקשה.

<משה בר: גם כך המדינה תעמוד בהוצאה הזאת.

<משה בר: שלחתי מכתבים ל-120 חברי כנסת כבר לפני שבועיים, שלחתי ל-300 עיתונאים ואנשי תקשורת.

<משה בר: לא סופרים את הנכים במדינת ישראל, לצערי.

<משה בר: אני חושב שעד שלא יפגעו נכים לא יקרה דבר.

<משה בר: כשייפגעו נכים פתאום כולם יתעוררו.

<משה בר: כאשר נכים הולכים לבתי-חולים זה עולה למדינה מחיר הרבה יותר יקר.

<משה בר: עשרות נכים אומרים: עדיף לנו להיות בבתי-חולים, ואז שם הם נדבקים במחלות נוספות.

<משה בר: הדבר הזה לא מביא שום פתרון.

מנחם אליעזר מוזס: על הפזורה החרדית לא שמעתי.

<אבנר עורקבי: מאז החל "צוק איתן" המייל שלנו בארגון אהב"ה מתמלא פניות של הורים לילדים נכים, מתמלא פניות של נכים.

<אבנר עורקבי: שואלת אותי אמא: אני עם שני ילדים קטנים, אני נכה בכיסא גלגלים.

<אבנר עורקבי: כשיש אזעקה לאן אלך?

<אבנר עורקבי: את מי אקח ראשון?

<אבנר עורקבי: אין להם מרחב מוגן.

<אבנר עורקבי: מרחב מוגן צריך להיות עם שירותים, עם כל האביזרים המותאמים לאדם בעל צרכים מיוחדים ולילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<אבנר עורקבי: אתם מכבדים אותנו פה.

<אבנר עורקבי: סליחה שאנחנו מפנים את האש אליכם, אבל אתם מציבים אותנו כמו אווזים במטווח.

<אבנר עורקבי: הנכים פה, הילדים הנכים פה הם כמו אווזים במטווח.

<שמחה בניטה: אתה יודע כמה יש בבאר-שבע?

דוד צור: למה אתה אומר "הם"?

<אבנר עורקבי: לצאת לחדר מדרגות זה לא רלוונטי.

דוד צור: הבנתי.

דוד צור: שלושת

דוד צור: כם אמרתם את זה.

איתן גינזבורג: אני סגן ראש עיריית רעננה והייתי רוצה לדבר על פערי המיגון שהם מעבר לאוכלוסיות המיוחדות.

איתן גינזבורג: גם ברעננה יש מקומות לא מוגנים.

דוד צור: רגע, רבותי, אני רוצה להיות ממוקד מאוד.

דוד צור: אני אומר שוב, ולא בזלזול, רבותי, בואו לא ניתפס לזה שמדינת ישראל צריכה למגן את עצמה לדעת מטר-מטר.

דוד צור: תפיסת המיגון והאבטחה של מדינת ישראל, תפיסת הביטחון של מדינת ישראל היא בראש ובראשונה תפיסה התקפית, ואחרי זה יש תפיסה הגנתית, שיש לנו את מטריית "כיפת ברזל", ומתחתיה יש לנו את תפיסת המיגון האישי, שבגדול כל אדם צריך לראות שהוא יכול למגן את עצמו.

דוד צור: רשויות מקומיות – ולכן אנחנו עובדים גם בעניין הזה- - -

<שמחה בניטה: כשאתה חסר ישע אתה לא יכול.

דוד צור: רגע, אני לא יכול למקד את הדיון.

דוד צור: הבנתי אותך, גברתי, ואני מבקש לתת לנו לסיים משפט.

דוד צור: לכן בתפיסת ההגנה אנחנו יורדים קומה-קומה.

דוד צור: יש כרגע אוכלוסיות שנמצאות בתחתית הקומה, ודיברנו עליהן: הפזורה הבדואית, חלק מן הפזורה החרדית – קראת להם פזורה חרדית למרות שאני לא אוהב את המושג הזה – ואוכלוסיית הנכים, שלגביהם גם הנחיות המיגון שאמורות להיות המעטפת האחרונה, לאפשר להם להגיע לחדר מדרגות או למקום מוגן, גם את זה הם לא יכולים למלא.

דוד צור: האם לזה ניתן איזשהו מענה בהנחיות שלכם ועל איזו אוכלוסייה אנחנו מדברים?

<שמוליק דוד: אני משתי"ל.

<שמוליק דוד: רציתי להזכיר את הבנייה הקלה.

<שמוליק דוד: זו סוגיה נוספת שלא הוזכרה כאן עד עכשיו.

<שמוליק דוד: באופקים יש שכונה שלמה של בנייה קלה ובבאר-שבע גם יש.

דוד צור: קבל את התשובה שנתתי.

דוד צור: הבנתי היטב.

מנחם אליעזר מוזס: מה לגבי מוסדות החינוך שנמצאים בקרוונים באשדוד.?

דוד צור: תתייחס למוסדות החינוך בקרוונים ולנכים.

דוד צור: אנא תשובה מהירה, כי אני חייב לסכם את הדיון.

<בני שיק: כנראה לא כל-כך הבהרתי את עצמי.

<בני שיק: האחריות על נושא המיגון – יש משרדים במדינה שזה תפקידם.

<בני שיק: משרד החינוך אחראי על מיגון בתי הילדים ובתי-הספר על-פי הנחיות שהגדיר אותן פיקוד העורף.

<בני שיק: זה שפותחים גן ילדים או את ה"חרגול" באשדוד עם כמות כזו גדולה של ילדים לא מוגנים, בעיניי זה שערורייה.

דוד צור: זה עבירה.

<בני שיק: אבל אני לא יודע להתמודד עם עבריינים, כלומר לצורך העניין עם מי שפתח אותם.

<בני שיק: אותו דבר אגיד על הרווחה.

דוד צור: האם הרווחה אחראית על הנכים, למיגון, לתת להם הנחיות?

<בני שיק: הנחיות הן דבר אחד ומיגון הוא דבר אחר.

<בני שיק: אם יש פה בנייה של- - -

דוד צור: את זה הבנתי.

דוד צור: הלאה.

<דוד דהאן: השר מאיר כהן יצא לתקשורת ואמר שהוא הולך לטפל- - -

<בני שיק: נכון, ורווחה מטופלת דרך משרד הרווחה ושם גם מטופלות בעיות הנכים, בחלקן.

דוד צור: השר מאיר כהן, עם כל הרצון הטוב שלו, הוא לא גורם מקצועי.

דוד צור: אתם גורם מקצועי מנחה.

דוד צור: מה ההנחיות?

<בני שיק: ההנגשה של ההתרעה ומה עושים בהינתן כל מצב – בחלק מן המקרים, מכירים את זה בדרום, ניתנים ביפרים לחרשים ויש תהליכים של ליווי וכולי.

<בני שיק: אבל בנושא המיגון הספציפי ובניית המיגון- - -

דוד צור: לא דיברתי על זה.

דוד צור: מה ההנחיות לנכה שתופס את עצמו באזעקה כשהוא על כיסא גלגלים?

דוד צור: לאן הוא ילך?

דוד צור: מה ההנחיה?

<בני שיק: הוא מקיים את אותו סט מלא של צעדים כמו אדם רגיל.

<בני שיק: אם יש לו מרחב מוגן – יש לו מרחב מוגן.

<בני שיק: אם לא – לצאת לחדר מדרגות או לאזור הכי מוגן שיש בבית.

<בני שיק: אלה הפתרונות שיש לנו.

<בני שיק: אין לנו פתרונות אחרים.

<אבנר עורקבי: עד שאני אגיע על כיסא הגלגלים שלי- - -

משולם נהרי: אני מבקש להעיר הערה בקצרה.

דוד צור: חבר הכנסת נהרי, אני מבקש, נתתי לדיון הזה יותר זמן מאשר אני יכול.

<רות וישנק-ונר: סליחה, יש אנשים שישבו בשקט והמתינו.

דוד צור: אני מצטער, רבותי, יש לנו שעה לדיון.

משולם נהרי: אחרת לא נוכל למצות את הדיון.

דוד צור: בלי המשפט של חבר הכנסת נהרי לא נוכל למצות את הדיון?

משולם נהרי: לא באנו להתדיין מול פיקוד העורף.

משולם נהרי: אמרתי בכוונה בהתחלה – זה נוגע למשרד הפנים מפני שזה קשור גם לשלטון המקומי.

משולם נהרי: אם אנחנו מדברים על תמ"א 38, כאשר 68% מתושבי המרכז רוצים שיהיה להם ממ"ד ושהם יממנו את זה, לא המדינה, אז הרשויות המקומיות "תוקעות" את זה.

דוד צור: תודה.

דוד צור: על זה ערכנו דיון בנפרד, רק על תמ"א 38.

משולם נהרי: לכן ביקשתי לשמוע את משרד הפנים.

משולם נהרי: לא את פיקוד העורף.

דוד צור: אם זה היה דיון על תמ"א 38 אז היינו מקיימים דיון על תמ"א 38.

דוד צור: רק לפני שבוע קיימנו על זה דיון.

משולם נהרי: זה גם חינוך, זה גם תמ"א 38, זה גם רשויות מקומיות, זה הכול.

דוד צור: אני לא רוצה להרחיב את הדיון ולכוון לשם.

דוד צור: תמ"א 38 תיתן לנו מענה בעוד 3 שנים או 10 שנים.

דוד צור: אנחנו מדברים כרגע על דברים מיידיים, על הנכים ועל הפזורה הבדואית.

משולם נהרי: זה יכול להתקדם מהר אם הרשויות המקומיות יקצרו את התהליכים.

דוד צור: חבר הכנסת נהרי, תמ"א 38 תיתן מענה ל"צוק איתן"?

משולם נהרי: זה גם משפיע, בוודאי.

<רות וישנק-ונר: אתם יודעים שמאז תחילת המבצע למשל שירותי רפואה, רפואה בכלל ורפואת חירום בפרט, לא עובדים בכלל בחלק גדול מן הישובים הבדואים?

<רות וישנק-ונר: מישהו יודע על כך?

דוד צור: מי גברתי?

דוד צור: מ"קרן אברהם"?

דוד צור: למה הם לא עובדים?

<רות וישנק-ונר: מכיוון שהם לא ממוגנים והצוותים הרפואיים לא מגיעים לשם.

דוד צור: מה זאת אומרת?

דוד צור: כל הצוותים הרפואיים שפועלים באשקלון, אשדוד ותל-אביב ממוגנים?

<רות וישנק-ונר: הם לא מגיעים למרפאה באום בטין שהיא חלק מהמועצה האזורית נווה מדבר, שהיא דרך אגב מועצה מוכרת.

דוד צור: הייתי מעיר איזו הערה, אבל אני ממש מתאפק לא לעשות את זה.

<רות וישנק-ונר: יש פה סדרה של כשלים שחייבים להבין.

דוד צור: איזה כשל?

דוד צור: מד"א לא מגיע כי הוא לא ממוגן?

<רות וישנק-ונר: אני לא מדברת על זה.

<רות וישנק-ונר: אני מדברת על כך שאין מרפאות ממוגנות.

דב חנין: אין שום חדר אחד ממוגן במרפאה.

<רות וישנק-ונר: אין שום מרפאות ממוגנות בישובים מוכרים, והבעיה חריפה אלפי מונים בישובים הלא מוכרים.

<רות וישנק-ונר: עליכם להבין שאין שם מבנים.

<רות וישנק-ונר: רוב המבנים הם יבילים, לא קבועים.

דוד צור: למה למשל בית-ספר או מרפאה, המבנים הציבוריים ברהט – אני בכוונה מדגיש – למה ברהט הם לא ממוגנים?

<בני שיק: אנחנו לא מנחים מעבר ל-40 קילומטרים להיות במבנים מוגנים.

תמר זנדברג: רהט נמצאת בתחום ה-40 קילומטרים?

תמר זנדברג: ואום בטין?

<בני שיק: היא דיברה על הישובים שמעבר ל-40 קילומטרים.

<בני שיק: רהט נמצאת ב-40 קילומטרים.

איתן גינזבורג: ממש בקצרה.

איתן גינזבורג: אני משמש גם כיושב-ראש ועדה מקומית.

איתן גינזבורג: אני מבין שתמ"א 38 היא לא פתרון מיידי.

איתן גינזבורג: אני מתחבר לדברים שאמר חבר הכנסת נהרי.

דוד צור: אני מבטיח לזמן אותך לדיון על תמ"א 38.

איתן גינזבורג: מילה אחת, כי זה בידי הוועדה הזאת וזה דבר מיידי.

איתן גינזבורג: מכיוון שתמ"א 38 חלה רק על מבנים שנבנו עד שנת 1980- - -

דוד צור: אבל אדוני, אני מפסיק אותך כי דיברנו על זה באריכות בשבוע שעבר.

דוד צור: לא אקיים פה עכשיו דיון חירום על תמ"א 38 ועל תמ"א 38א'.

דוד צור: אני מבקש לסכם.

דוד צור: אי אפשר לפתור את כלל בעיות התכנון והבנייה במדינת ישראל דרך דיון החירום הזה.

דוד צור: דיון החירום הזה נועד לתת פתרון לאוכלוסיות לא ממוגנות, לאוכלוסיות חלשות ומוחלשות, וצריך לומר את זה.

דוד צור: האוכלוסייה הבדואית שדנו בה, האוכלוסייה החרדית שגרה באזורים מסוימים – צריך גם לומר שהבנייה שם בלתי חוקית ומעמיסה אחת על השנייה – ואוכלוסיית הנכים שהיא אוכלוסייה חלשה.

איתן גינזבורג: זה לא נכתב כך בסדר היום.

דוד צור: סליחה, אדוני, אתה רוצה גם לנהל לנו פה את הדיונים?

דוד צור: הצעה לסדר היא הצעה לסדר.

דוד צור: התקיימו פה אין ספור דיונים, מתקיימים פה דיונים על הווד"לים, על תמ"א 38, על תמ"א 38א'.

דוד צור: אני אישית הצעתי שאת הרף של מבנים מ-1980 יזיזו ל-1984 ויזיזו אפילו יותר קדימה כי הנחיות המיגון הן מ-1992.

דוד צור: רק בשבוע שעבר דיברנו על נושא הממ"דים, שהמשרד להגנת העורף, ש"התאדה" לנו בינתיים מול העיניים, הוציא איזו הנחיה, תמוהה בעיני, שכרוכה במיליארדים, שמציעה שאנשים ימגנו את עצמם, כל אחד יבנה לעצמו ממ"ד, 80,000 שקל לממ"ד.

דוד צור: לא ברור איך רוצים לממש דבר כזה.

דוד צור: זה לא הגיוני ולא סביר.

דוד צור: לכן בעניין הזה צריך לעשות סדר.

דוד צור: אבל לא בדיון הזה.

דוד צור: הדיונים האלה צריכים להתקיים.

דוד צור: הדיון הזה מדבר על דברים שהם בחירום כרגע במבצע הזה, כשיש פה איום מיידי, ולא על תכנונים לטווח בינוני או ארוך.

דוד צור: לכן חשוב לחדד את הנושאים.

דוד צור: אני אומר את זה בעיקר למשרד הביטחון ולפיקוד העורף.

דוד צור: חשוב מאוד לחדד את ההנחיות, את הרמות השונות.

דוד צור: אנחנו גם לא מדינה שתמגן כל מטר רבוע.

דוד צור: אבל לגבי האוכלוסיות הללו שדובר בהן – הבדואים, החרדים והנכים – צריך לחדד את ההנחיות, בראש ובראשונה, לרבות אם צריך גם להגיש סיוע מעבר להנחיות, כי יש כמה הנחיות שכנראה הציבור לא יכול לעמוד בהן.

דוד צור: זה שתנחו את הנכים ללכת במהירות הרבה ביותר לאזור המוגן, זה לא יעזור.

דוד צור: הם לא יכולים לא ללכת, לא במהירות רבה, וגם אין להם אזור מוגן, ואינם יכולים גם לשכב על הרצפה.

<רות וישנק-ונר: גם מי שיכול לשכב על הרצפה לא יכול לעשות דבר אם אין אזעקה.

דוד צור: לכן אני אומר, הדברים האלה חייבים להיות מחודדים.

דוד צור: אני מקבל את האמירה של משרד הביטחון, גם בנושא חלוקת האחריות וגם בנושא הרמות השונות של אבטחה ומיגון.

דוד צור: אני רוצה לומר, עם כל הצער שיש לנו, גם על האירועים, גם על הנפגעים, גם על זה שהכלכלה נפגעת, ובעיקר הפגיעה בנפש, זה עיקר הבעיה שלנו, עדיין העורף, אני חייב להגיד את זה כאמירה, חבר הכנסת נהרי, אתה פתחת בזה, עדיין העורף ב-2014 הוא ללא שיעור טוב יותר מ-2006, בוודאי ובוודאי, ומ-2008 ומ-2012, אולי הרבה בזכות "כיפת ברזל", שזה חלק מן המטרייה שהמדינה נותנת גם להגנה על העורף, הרבה בזכות ההנחיות וגם העבודה שנעשית במרחבים המוגנים.

דוד צור: ובסוף-בסוף, נכון, עדיין יש לנו אחוזים מסוימים שיהיו פגיעים ואנחנו צריכים כמדינה לטפל בהם.

דוד צור: גם זה חלק מהחוסן הלאומי שלנו וגם חלק מן התיעדוף שחייבים לעשות.

דוד צור: תודה רבה.

דוד צור: אני נועל את הישיבה.