ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 204, 2014-06-15 10:00

עמרם מצנע: והרישום הוא פתוח?

טלי פלוסקוב: מה נקרא מרחבי חינוך?

טלי פלוסקוב: מרחבי חינוך זה בדיוק זה, שההורה יכול להחליט יחד עם הילד שלו איפה הוא ירצה ללמוד.

טלי פלוסקוב: לא בהכרח קרוב לבית, אבל בהכרח מה שילד אוהב ומה שמתאים לו.

טלי פלוסקוב: לכן אנחנו אחת מהערים, אני חושבת שאנחנו ואשדוד היינו הראשונים בדרום בכלל שנכנסו לפרויקט הזה ואני יודעת שיצא לי אפילו לדבר על זה בפורומים, כי רצו לשאול איך זה הצליח כל כך יפה בערד.

טלי פלוסקוב: אז הדבר הזה מאוד יפה, ילד, לפני שהוא עולה לכיתה א', ילד וכמובן ההורים שלו, יודעים על האופציות שעומדות בפניו, הם הולכים לכל בתי הספר, לומדים ורואים מה קורה ובוחרים את מה שהכי מתאים לילד.

טלי פלוסקוב: אני חייבת להגיד לכם שלפני שנה סיימנו יחד עם קרן רש"י שיפוץ מסיבי של בתי הספר, שגם זה עזר לנו מאוד להבליט את הדברים מיוחדים שקורים בבתי הספר.

טלי פלוסקוב: אני מדברת גם על אולפן הקלטה בבית ספר חלמיש, או היכל לאמנויות בבית ספר לבאות.

טלי פלוסקוב: אני לא יודעת אם אנחנו נהיה בלבאות, לא נהיה, אז יש שם אגף שנקרא מבחינתנו היכל אמנויות.

טלי פלוסקוב: שם אתה נכנס, זה אולם מוזיקה בפני עצמו, עם כל הכלים ועם כל היופי ועם כל ה - - - אני מאוד מאמינה שילד שנכנס לבית הספר, הוא צריך לצאת עם הרגשה שאני רוצה לחזור לשם.

עמרם מצנע: החמישה האלה זה גם ממלכתי דתי?

טלי פלוסקוב: כן, גם ממלכתי דתי.

עמרם מצנע: זאת אומרת הבחירה מצטמצמת, כי מי שהולך לממלכתי דתי - - -

טלי פלוסקוב: אז ארבעה, נכון.

<רחלי אברמזון: אני רוצה לומר עוד משהו.

<רחלי אברמזון: בשנה הבאה עוד שלושה בתי ספר מצטרפים למרחב החינוכי, בית הספר הדמוקרטי קדם נכנס עכשיו להליך של הכרה רשמית במסלול הרשמי ובתי הספר של חב"ד השנה הצטרפו למסלול החרדי רשמי, שאותו הוביל השר, אז הבחירה תהיה גדולה יותר.

עמרם מצנע: זאת אומרת בית הספר הדמוקרטי ייכנס גם כן לתוך בחירה של - - -

<רחלי אברמזון: כן.

<רחלי אברמזון: הם היו בוועדת הייחודיים לפני חודש, פחות, כן, והם יקבלו הכרה ואנחנו בעצם נרחיב את המסגרות.

<רחלי אברמזון: אני רק רוצה לומר שבנושא הזה של מרחבי חינוך, בדיוק לנקודה שבה אתה אומר שהבחירה מצטמצמת כי ישנו קהל שבוי, אנחנו פתחנו את בתי הספר היסודיים שלנו ובעצם קראנו להם מרחב חינוך עירוני כשהשאיפה היא, השנה התנסינו בשכבת כיתות ד', שבשנה הבאה ילדי כיתות ה'-ו' יבחרו יום אחד בשבוע ללמוד בבית ספר אחר שהם לא מכירים ואז בעצם ה - - -

עמרם מצנע: איך פתרתם את בעיית ההסעות?

עמרם מצנע: משרד החינוך מממן את ההסעות האלה?

<רחלי אברמזון: בינתיים לא, אבל בשנה הבאה המימון יהיה בהסעות מאורגנות.

<רחלי אברמזון: כן.

<רחלי אברמזון: המשרד מקצה לזה - - -

<מירב זרביב: התקציב שהמשרד נותן לתכנית הזאת הוא 15% תוספת תקציב בהסעות כדי לאפשר ניוד לאוכלוסיות מוחלשות שאין להן את היכולת לממן.

עמרם מצנע: לא, אני לא מדבר על מוחלשות.

עמרם מצנע: לי יש ילד בכיתה א' ואני גר בקצה אחד של העיר ויש לי בית ספר ליד הבית, אבל בחרתי בית ספר בשכונה מרוחקת, משרד החינוך מכיר בזה?

<מירב זרביב: עד 15% תוספת בתקצוב נוסף של משרד החינוך.

עמרם מצנע: עד 15% תוספת על כלל התקציב של ההסעות?

<מירב זרביב: על כלל תקציב ההסעות.

<מירב זרביב: המספר הזה נובע מתוך מחקרים שנעשו בעולם שבסופו של דבר 15% מהתלמידים, זה המספר שמתנייד מעבר לאזורי הרישום שלו ויוצא מהאזור שהוא קרוב לבית שלו ולכן זה הרציונל במספר הזה.

טלי פלוסקוב: המזל שלנו שכרגע מדובר על עיר יחסית קטנה, אז אנחנו - - -

<רחלי אברמזון: אבל אצלנו באמת אחוז הניוד הוא הרבה יותר גבוה.

<רחלי אברמזון: אנחנו שברנו את השיאים הארציים, אנחנו עם 32% ניוד השנה ואנחנו בכל זאת - - -

עמרם מצנע: מה זה אומר אחוז הניוד?

<רחלי אברמזון: זה אומר שילדים מתניידים משכונה שאינה בית הספר שלהם והבחירה משנה לשנה נעשית על ידי ההורים בצורה מושכלת יותר, הם באמת בוחרים על פי שיקולים אחרים, לא רק החברים והמקום הקרוב.

עמרם מצנע: מבחינת גודל בתי הספר האלה במרחב הפתוח, הם פחות או יותר זהים בגודלם?

<רחלי אברמזון: היום פחות או יותר כן.

עמרם מצנע: זאת אומרת הביקושים מתאזנים.

<רחלי אברמזון: כן, מאוד.

<רחלי אברמזון: ואנחנו גם שומרים, כי גם במודל ובקריטריונים שאנחנו בנינו דאגנו שתמיד בכל שכבה, כי פתחנו לפחות שתי כיתות א', בכל בית ספר, כך שדי שמרנו על האיזון זה.

<רחלי אברמזון: ההורים מסמנים שלוש עדיפויות והם יכולים לבחור.

<רחלי אברמזון: אני יכולה לומר בגאווה גדולה שעד לשנה הזאת הצלחנו לאפשר להם את הבחירה הראשונה שלהם, אבל גם אם יש בחירה שנייה זה לא נורא.

עמרם מצנע: זה מביא אותי לשאלה נוספת.

עמרם מצנע: איך אתם עם כיתות א'-ב' בשנה הבאה מבחינת הגודל?

<רחלי אברמזון: אנחנו די מסודרים, אין לנו פיצוץ אוכלוסין בכיתות האלה.

<רחלי אברמזון: אני מוכרחה לומר שממוצע התלמידים הוא 27 תלמידים בכיתה.

<רחלי אברמזון: בתי הספר די מאוזנים מבחינת גודל הכיתות, פחות או יותר.

טלי פלוסקוב: אני רוצה להמשיך ברשותכם.

טלי פלוסקוב: אנחנו קצת קפצנו ליסודי, אבל בכל אופן מה שחשוב לנו מאוד במערכת הזאת זה לבנות רצף חינוכי.

טלי פלוסקוב: אנחנו רוצים שאף ילד לא יישאר מחוץ למערכת מגיל הכי צעיר שלו.

טלי פלוסקוב: בגאווה גדולה אנחנו יכולים לספר פה על הקמת מרכז לגיל הרך שאנחנו עשינו פה גם כן, התחיל לפעול לפני שנתיים, הוא מוכר גם על ידי משרד הרווחה ומשרד הבריאות, שזה מאוד מאוד חשוב.

טלי פלוסקוב: על טופס 17 עובדים.

טלי פלוסקוב: זה אומר שהילדים שהיו צריכים לקבל טיפול של קלינאי תקשורת, לדוגמה עד היום הם היו צריכים לנסוע לבאר שבע, היום הם יכולים לקבל את השירות הזה בערד.

טלי פלוסקוב: אז אנחנו התחלנו מהמרכז לגיל הרך, אחר כך עברנו לגני ילדים.

טלי פלוסקוב: בגני הילדים, פה אני חייבת להגיד כמה מילים - - -

עמרם מצנע: אתם הייתם מגיל 3 עוד קודם לרפורמה.

טלי פלוסקוב: אנחנו היינו, אחר כך יצאנו, אחר כך נכנסנו עם כולם.

<אורנה אלישע: אבל תמיד אפשרנו לגילאי 3, זה היה רק בתשלום של - - -

טלי פלוסקוב: אנחנו לקחנו על עצמנו.

טלי פלוסקוב: זה לא היה מסובסד לאחרונה, הרבה מימשנו מתקציב העירייה, זאת אומרת השתתפנו בבעלות אבל ברגע שזה הגיע זה הגיע.

טלי פלוסקוב: ברשותך, אחרי כמה הדברים הטובים שקורים במערכת עד עכשיו, אני רוצה לגעת בכמה דברים שבעיניי חייב התערבות של משרד החינוך ודחופה.

טלי פלוסקוב: אני מדברת על הנושא של החזקת מבני חינוך.

טלי פלוסקוב: המבנים שיש כאן בעיר, אני מדברת גם על בתי הספר וגם על גני הילדים, כל זה נבנה בשנות ה-70-80, נגיד את זה כך, וכל הדברים האלה צריכים כל הזמן תחזוקה.

טלי פלוסקוב: כשאנחנו פונים למשרד החינוך ומבקשים עזרה לשיפוץ המבנה, ואני מדברת על משהו רציני, לא על צביעה וכל זה, זה אנחנו מסתדרים לבד.

טלי פלוסקוב: התשובה שאני מקבלת שמשרד החינוך לא לוקח על עצמו אחריות של תחזוקה.

טלי פלוסקוב: תחזוקה זה הרשות.

טלי פלוסקוב: מצוין, אבל צריך להסתכל איזה רשות והאם יש לה יכולות.

עמרם מצנע: את משתמשת בכספי מפעל הפיס?

טלי פלוסקוב: בוודאי.

טלי פלוסקוב: מה שעשיתי כרגע, אני רק רוצה להגיד לך, פניתי למשרד ה - - -

עמרם מצנע: לא לתחזוקה, אבל לשיפוץ משמעותי.

טלי פלוסקוב: אני רק רוצה להגיד לך, לאחרונה אני פניתי למפעל הפיס, אני החלטתי, מנה אחת של כל השנה לקחת לשיפוץ של המבנים.

טלי פלוסקוב: קיבלתי תשובה שלילית, שהם לא יכולים לתת את כל המנה, אבל הם מנסים להתגמש, הם אמרו 'תיקחי מנות של 15 ו-16 ותיקחי משם שליש לטובת החינוך ואז תבני לך את אותו דבר'.

טלי פלוסקוב: אני רק לא מבינה למה אנחנו צריכים לעבוד על עצמנו.

<דודי אוחנינה: הם מכניסים בפנים את כל השיפוצים.

<דודי אוחנינה: כשהם אומרים שיפוץ אז מפעל הפיס אומר 'יש לך מנה איקס, שליש מזה יכול ללכת לשיפוצים', גם אם שיפצת מבנה אחר שהוא לא מבנה חינוך, אז הם מורידים לך את זה.

עמרם מצנע: כן, הבנתי את זה.

טלי פלוסקוב: אבל עוד פעם, כהחלטה עירונית וכדי לצאת עם מסר מאוד ברור ולא רק מסר פוליטי כרגע, אני באמת חושבת שזה מה שהמערכת שלנו היום צריכה, את כל הכסף הזה.

טלי פלוסקוב: מדובר על סדר גודל של 3.6 מיליון שקל שאנחנו הולכים להשקיע בשיפורים ושיפוצים של מערכת החינוך הקיימת, אני מדברת על גן ילדים, אני מדברת על גדרות בטיחות.

טלי פלוסקוב: גדרות בטיחות, אני צריכה לחכות כל כך הרבה זמן כשאנחנו מדברים על בטיחות?

טלי פלוסקוב: אני חושבת שמשרד החינוך חייב פה לגלות עניין ולהיות קצת יותר אמיץ עם כל דבר שקשור לבטיחות, אם אתם רואים רשות שאין לה כסף, אתה יודע על מה אני מדברת, אתה היית לא מזמן באותה מסגרת, פה צריך לבוא מענה ולצערי הרב המענה לא הגיע.

טלי פלוסקוב: אני מקווה מאוד שעכשיו עם מפעל הפיס אנחנו נפתור את הבעיה הזו, אבל בכלל הנושא של אחזקת מבנים, ההחלטה הגורלית הזאת שמשרד החינוך לא נמצא שם, בעיניי היא לא נכונה.

טלי פלוסקוב: אני רוצה טיפה לעלות,עכשיו אנחנו מגיעים לתיכון.

טלי פלוסקוב: יש פה כמה דברים שאני בהחלט אומרת את זה בגאווה מאוד מאוד גדולה.

טלי פלוסקוב: אנחנו עובדים עם רשת אורט.

טלי פלוסקוב: תיכון אורט שלנו בשנה שעברה היה תיכון מצטיין של רשת אורט והמנהל שלנו היה מנהל מצטיין והדבר שאנחנו הכי גאים בו זה, כשאנחנו עושים השוואה לזכאות לבגרות למה שהיה לפני ארבע שנים ונכון להיום, יש פה קפיצת מדרגה מאוד מאוד משמעותית.

טלי פלוסקוב: אתם רואים בתשע"ד, שאנחנו מגיעים כבר ל-79% זכאות לבגרות ואני יודעת שלבית הספר יש יעד קצת יותר גבוה מזה ואנחנו כמובן עובדים ביחד בשיתוף פעולה ותומכים גם - - -

עמרם מצנע: יש פה רק תיכון אחד?

טלי פלוסקוב: יש פה תיכון מקיף אחד.

<רחלי אברמזון: שש שנתי.

טלי פלוסקוב: והשני שאנחנו עכשיו מדברים עליו זה תיכון מקצועי, שזו גאווה נוספת שלנו.

טלי פלוסקוב: נמצא איתנו גם מנהל בית הספר הזה.

טלי פלוסקוב: זה בית ספר שקם בתמיכה של סטף ורטהיימר יחד עם משרד הכלכלה ורשת אורט.

טלי פלוסקוב: אנחנו פה הרמנו בית נפלא לילדים שמאיזה שהיא סיבה לא נמצאים באורט מקיף ושם הם בנו בית חם, נתחיל מזה.

טלי פלוסקוב: אנחנו נהיה שם, אתה פשוט תראה את הילדים שכל כך אוהבים את המקום הזה והם לומדים מקצוע.

טלי פלוסקוב: הם מסיימים בית הספר ברובם עם בגרות ועם מקצוע ביד.

טלי פלוסקוב: לומדים שם עיבוד שבבים.

טלי פלוסקוב: אנחנו כרגע מדברים עם כל השותפים שלנו על הקמת מרכז ארצי להכשרה מקצועית בתחום מלונאות ותיירות, מן הסתם ערד מאוד מתאימה, וזה גם ייכנס לתוך בית הספר הזה.

טלי פלוסקוב: סטף ורטהיימר, בפעם האחרונה שסטף היה כאן הוא אמר לי ש'זה בדיוק מה שחלמתי ועכשיו אני רוצה שכאלה', הוא אמר 'איך אפשר לשכפל את שוקי?' שוקי זה מנהל בית הספר, 'אפשר לשכפל אותו?

טלי פלוסקוב: כי זה באמת אדם שליווה והביא את בית הספר הזה להישגים.

עמרם מצנע: אני מבין ממה שאת אומרת שזה ילדים שבעצם לא מצאו את מקומם במאערכת החינך הנורמטיבית, נקרא לזה כך.

טלי פלוסקוב: נכון.

עמרם מצנע: כי זאת הייתה הבעיה שבגללה נסגרו בתי הספר המקצועיים, שזה הפך להיות בעצם החצר האחורית.

עמרם מצנע: ההתלבטות היום היא איך יוצרים מסלול מקצועי שהוא לא מסליל את הילדים.

עמרם מצנע: זה אני לא בטוח ש - - -

טלי פלוסקוב: אני אשמח מאוד ששוקי דווקא יגיד כמה מילים, איך הוא עשה את בית הספר הזה, שילדים רוצים להגיע לשם וזה נחשב כהישג ולא כמשהו שכל מי שלא מתאים לכאן אז בואו נזרוק אותו לשם.

טלי פלוסקוב: זה ממש לא.

<שוקי רוסק: אנחנו נעשה סיור ואני אסביר.

עמרם מצנע: אוקיי, נבקר אצלך.

טלי פלוסקוב: כן, אנחנו נהיה אצלו.

טלי פלוסקוב: דבר נוסף, תיכון אורט שלנו הפך להיות השנה גם למכללה, זאת אומרת אנחנו פותחים שם גם י"ג ו-י"ד באורט, שזה גם הישג מאוד גדול.

עמרם מצנע: לא מכללה, הנדסאים, אני מניח.

טלי פלוסקוב: הנדסאים, נכון, אבל זה מכללת אורט.

עמרם מצנע: השימוש במונח מכללה הוא קצת מטעה.

טלי פלוסקוב: אם אתה תלך לשם תראה שכתוב שם ממש תיכון מכללה - - -

עמרם מצנע: בסדר, אבל השימוש קצת מטעה.

עמרם מצנע: מכללה זה אקדמי.

עמרם מצנע: י"ג-י"ד זה הנדסאים.

טלי פלוסקוב: 15 תלמידים, זה באמת משהו מאוד מאוד יפה.

טלי פלוסקוב: ושוב, אתה, כאחד שניהלת עיר מרוחקת מתל אביב, אני לא אוהבת להגיד את המילה פריפריה, כי זה ממש לא נכון, אבל מרוחקת, נקרא לזה ככה, אתה מבין עם מה אנחנו מתמודדים.

טלי פלוסקוב: כי אין פה מספיק דברים, אין פה מספיק היצע לילדים.

עמרם מצנע: כמה תושבים יש בערד היום?

טלי פלוסקוב: אנחנו היום מתקרבים ל-29,000, שזה באמת הישג.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שיש פה גם תושבי ערד שלא יודעים שאנחנו מתקרבים ל-29,000, אבל כן.

טלי פלוסקוב: אנחנו מדברים פה, כמו שאמרתי, על הגירה מתמדת חיובית לכאן, שאני מאוד מקווה שרובם יהיו משפחות צעירות ואנחנו עובדים קשה היום גם כדי להיות אטרקטיביים במעבר בסיסי צה"ל דרומה.

טלי פלוסקוב: אנחנו נבחרנו כאחת משש ערי מטרה בהחלטת הממשלה.

טלי פלוסקוב: מן הסתם אתה מבין שאנחנו די רחוקים מעיר הבה"דים, אז אנחנו כמובן לא יכולים לקבל את מה שירוחם מקבלת ואני לגמרי שמחה מאוד בשביל ירוחם - - -

עמרם מצנע: המונח די רחוקים הוא קצת מטעה.

עמרם מצנע: כמה זה?

עמרם מצנע: עוד 15 דקות נסיעה?

טלי פלוסקוב: זה נכון, לכן אנחנו נמצאים שם ואנחנו נמצאים בכל מקום.

עמרם מצנע: אני פעם הסברתי לחבר'ה בנבטים שהמרחק מנבטים לירוחם או מנבטים לערד הוא לא הרבה יותר גדול.

עמרם מצנע: כי בסוף אתה בוחר את מקום המגורים, בטווח של נניח בין שעה וחצי-שעתיים נסיעה ממקום עבודה, על פי איכות החיים והנקודה המרכזית באיכות החיים זה החינוך.

עמרם מצנע: לכן יש לכם באמת על מה להתחרות, גם על עיר הבה"דים.

טלי פלוסקוב: בוודאי, אנחנו נמצאים שם, מתחרים שם, אנחנו לא מוותרים בקלות.

טלי פלוסקוב: מה גם שאנחנו יודעים ש-8200 צריכים להגיע לצומת שוקת, אז זה בכלל מקרב אותם אלינו, אז בוודאי ובוודאי שאנחנו נמצאים שם ועושים את הכול, שוב, כדי לשמור על האטרקטיביות של העיר.

טלי פלוסקוב: אני רוצה להגיד כמה מילים לגבי ההמשך, שגם פה אני רוצה דווקא להעיר אולי הערה לוועדת החינוך.

טלי פלוסקוב: כשאנחנו מדברים על מרכזי הצעירים, אני לא יודעת אם אתם יודעים בכלל על קיום מרכזי הצעירים, במיוחד בערי פריפריה.

טלי פלוסקוב: מרכזי הצעירים זה מרכז שנותן מענה לצעירים בין גיל 18 עד גיל 35.

טלי פלוסקוב: אמנם זה מן הסתם כאילו כביכול יוצא מגדר של ועדת החינוך, אבל יש פה איזה שהיא בעיה וסוגיה שבעיניי אנחנו כולנו צריכים להיות ערים לה.

טלי פלוסקוב: אני מדברת על התקצוב של המרכזים האלה.

טלי פלוסקוב: אף משרד ממשלתי עד היום לא לוקח אחריות על המרכזים האלה.

טלי פלוסקוב: יוצא שהמרכז הזה קיים רק על תרומות ואתה היום קיים, אבל מחר אתה כבר לא יודע מה יהיה לך.

טלי פלוסקוב: האם התורם הזה יסכים להמשיך בתרומתו או שהוא יפסיק ואז הכול בעצם הולך ומתפרק.

טלי פלוסקוב: אני מדברת על מוסד מאוד מאוד חשוב.

טלי פלוסקוב: אגב, אנחנו לא תכננו כאן ביקור אצלה, אבל אני עדיין אספר לך, היה לנו פה מבנה בעיר, מבנה של הסוכנות היהודית שבזמנו זה היה מרכז קליטה, מבנה עם 112 חדרים לאנשים שהיה נטוש לגמרי שנים ארוכות.

טלי פלוסקוב: מה שקורה, נכון לעכשיו, במבנה הזה אנחנו החלטנו לתת קומה ראשונה למרכז הצעירים, כמובן יחד עם הסוכנות, יחד עם משרד נגב וגליל, יחד עם הכספים שאנחנו הבאנו מבחוץ, זה כספים קואליציוניים קצת לשיפוץ מבנים.

טלי פלוסקוב: אנחנו שיפצנו את כל החדרים שם, המקום הזה היום מלא בסטודנטים.

טלי פלוסקוב: בקומה הראשונה הוקם מרכז הצעירים, שנותן מענה לכל האנשים שאני אומרת, זה סדנאות לחיילים משוחררים, זה גם הכנה לצאת לחיים, זה קורסים, זה הדרכות.

טלי פלוסקוב: אם היום תושב ערד מחפש מקום עבודה, הוא לא הולך ללשכת העבודה, הוא הולך למרכז הצעירים, כי הוא יודע ששם יש לו יותר אופציות, למה?

טלי פלוסקוב: כי מרכזי הצעירים באזור משתפים פעולה ויש להם מאגר הרבה יותר רחב, זאת אומרת אם אין מקום עבודה בערד אז יש לו בדימונה, יש לו בבאר שבע, והוא יודע איך לכוון את התושב.

עמרם מצנע: מה אחוז האבטלה בערד?

טלי פלוסקוב: אחוזי האבטלה בערד מאוד נמוכים.

טלי פלוסקוב: אנחנו נמצאים סביב 6%.

טלי פלוסקוב: זה לא אומר שאין לנו בעיית תעסוקה.

טלי פלוסקוב: אני תמיד אומרת שהמספר הזה לי אישית לא אומר כלום, כי כמובן מן הסתם אנחנו מדברים על אנשים שנרשמים בלשכת העבודה ומה קורה לאחרים, אלה שלא נרשמים?

טלי פלוסקוב: לצערי הרב, כל מה שקשור לתעסוקה בערד עדיין מחייב שיפור מאוד מאוד גדול.

טלי פלוסקוב: אנחנו פה אחרי סגירה של מפעל שעבר לאופקים, שזה פלקסטרוניקס, המפעל שבזמנו היה מוטורולה, עבדו שם מהנדסים 20-25 שנה וחלק פוטרו, חלק העבירו לאופקים, שגם באופקים זה לא יציב.

טלי פלוסקוב: יש לנו בעיה מאוד גדולה עם מקומות עבודה, אבל זה לא לוועדה כאן, רק ככה קצת לידיעה.

עמרם מצנע: אני מכיר היטב את התחום הזה של מרכז צעירים וזה נכון שאין אף משרד ממשלתי שעומד אחריו.

עמרם מצנע: מה שעושים זה בעצם מקבצים לתוך הסל התקציבי הזה כל מיני ארגונים, כמו הג'וינט שתמך בזה הרבה מאוד.

טלי פלוסקוב: נכון, גם עכשיו תומך.

עמרם מצנע: הקרן לחיילים משוחררים.

עמרם מצנע: אבל זה נכון, אין אף משרד ממשלתי ואני גם לא כל כך רואה משרד שייקח את זה.

עמרם מצנע: מי שהתעסק בזה זה סילבן שלום, הרבה מאוד, והוא גם תקצב את זה במידה מסוימת.

טלי פלוסקוב: הוא תומך במבנים פיזית.

טלי פלוסקוב: במבנה הזה, השיפוץ שאנחנו עשינו, גם נגב וגליל בפנים.

טלי פלוסקוב: בוודאי.

טלי פלוסקוב: אבל עוד פעם, אני כרגע מדברת על התפעול השוטף.

טלי פלוסקוב: אין שום דבר.

עמרם מצנע: כן, אני מבין על מה אתה מדברת.

טלי פלוסקוב: דבר נוסף שאני רוצה לספר לכם, בכל אופן הוועדה זה חינוך, תרבות וספורט, אני רוצה לספר לכם כמה מילים על הספרייה העירונית שלנו.

טלי פלוסקוב: הספרייה העירונית שלנו נבחרה בשנה שעברה כספרייה מצטיינת ארצית.

טלי פלוסקוב: נעשית שם פעילות יוצאת מן הכלל לכל שכבות הגיל, מגיל 3, הילדים מגיעים לשם, עד גיל 102.

טלי פלוסקוב: כל יום יש שם פעילות.

טלי פלוסקוב: עכשיו אנחנו נמצאים בעיצומו של שבוע הספר, כשכל פעם אנחנו מארחים סופרים וגם ערדניקים שהופכים להיות לסופרים, אנחנו נותנים להם במה שם, שזה מאוד מאוד יפה ומחמם.

טלי פלוסקוב: ודבר נוסף שגם אני רוצה להעלות כאן, וגם לחשוב איתך ביחד, זו הסוגיה של האמנים.

טלי פלוסקוב: אנחנו ועדה גם לאמנות ותרבות.

טלי פלוסקוב: יש בערד רוב אמנים, זה עוגן תיירותי מאוד יפה.

טלי פלוסקוב: גם בירוחם יש משהו כזה, שבאזור התעשייה שם הוקם מרכז נוער לצורך העניין.

עמרם מצנע: מרכז נוער, לא מרכז אמנים.

טלי פלוסקוב: אצלכם זה מרכז נוער, אצלנו זה ההאנגרים.

טלי פלוסקוב: אותם ההאנגרים, מבנה תעשייה השכיר לאמנים.

טלי פלוסקוב: מה שקורה, יש שם אמנים צנועים, אבל מוכשרים ברמות מאוד גבוהות.

טלי פלוסקוב: יש לנו מוזיאון זכוכית, מוזיאון האדמה.

טלי פלוסקוב: יש לנו כמה דברים ופה גם המדינה לא נותנת מענה ותבין על מה אני מדברת.

טלי פלוסקוב: אם אנחנו מדברים על מוזיאון, יש הגדרות מאוד מוגדרות מה זה מוזיאון.

טלי פלוסקוב: בעיניי כל ההגדרות שיש לך בהגדרה כמוזיאון זה אך ורק למרכז הארץ, אין שום הבדל בין מוזיאון בתל אביב למוזיאון בערד, או בירוחם.

טלי פלוסקוב: הקריטריונים זה אותם קריטריונים.

טלי פלוסקוב: לדוגמה מרכז המבקרים במוזיאון זה אחד מהקריטריונים, שכמובן ערד לא יכולה להתחרות עם תל אביב.

טלי פלוסקוב: אבל למה כל זה?

טלי פלוסקוב: כל זה רק מזה שהאמנים האלה צריכים לשלם ארנונה וזה דבר שאנחנו לא מצליחים לאכול אותו.

טלי פלוסקוב: מול משרד הפנים ומול כל הגורמים אנחנו לא מצליחים לעשות שום דבר, כי המוזיאונים האלה לא עומדים בקריטריונים של מוזיאונים ולכן הם משלמים ארנונה מאוד מאוד גבוהה ולצערי הרב יש אמנים שלא מחזיקים מעמד בגלל זה.

טלי פלוסקוב: אמנים מוכשרים, אמנים שבאמת יכולים לתרום ויכולים לעשות המון.

עמרם מצנע: המבנה הוא של המועצה?

טלי פלוסקוב: לא, המבנה הוא מבנה תעשייה, אבל ארנונה משלמים לעירייה.

עמרם מצנע: לא, הוא מושכר לעירייה?

טלי פלוסקוב: לא, הוא מושכר לאמן.

עמרם מצנע: אז שהעירייה תשכור אותו ותיתן לאמנים מקום, אז לא צריך לשלם ארנונה.

טלי פלוסקוב: זה לא כל כך פשוט, כי כל אמן - - - אני צריכה לצאת להקצאה, אתה יודע את התהליך.

טלי פלוסקוב: אתה עברת את כל זה, אתה מכיר את זה.

טלי פלוסקוב: ועוד פעם, אנחנו מדברים על משהו היסטורי ויש גם עלות ואני לא יכולה לקחת על עצמי עלות של מבנה תעשייה כאשר אני לא יודעת שהמבנה - - - אם היו לי כספים ואיזה שהיא קרן בצד, אולי הייתי יכולה - - -

עמרם מצנע: משלמים או שהם נתנו את זה - - -

טלי פלוסקוב: משלמים.

טלי פלוסקוב: אמנם סכום מסובסד, זה לא סכומים גבוהים כמו שמשלמים - - - משלמים.

טלי פלוסקוב: עדיין, עזוב, אני כרגע מדברת על המוזיאונים ויש עוד הרבה דברים שעוד מגיעים למוזיאון כמוזיאון, אז אני חושבת שאולי פעם הוועדה צריכה גם לחשוב על זה, מה הקריטריונים למוזיאונים ומה ההבדל בין מוזיאון בתל אביב לבין מוזיאון בעיר פריפריה, שגם כאן לאמן יש אותן זכויות כאמן ותאמין לי, יש פה אמנים לא פחות מוכשרים ממה שיש בתל אביב, רק אנחנו כל הזמן מקשים עליהם, לא נותנים להם - - - במקום לחשוב על היצירה הם חושבים איך משלמים ארנונה.

עמרם מצנע: אבל השאלה אם את לא מפרידה בין סדנאות לאמנים ומוזיאון.

עמרם מצנע: מוזיאון זה לא סדנה לאמנים.

טלי פלוסקוב: נכון, אבל יש לי מוזיאון, אני לא מדברת על סדנאות לאמנים.

עמרם מצנע: שמה יש בו?

טלי פלוסקוב: מוזיאון זכוכית לדוגמה.

טלי פלוסקוב: זה מוזיאון, אנשים מגיעים לשם לביקורים ואם אתה תיכנס למוזיאון אתה תבין על איזה אמן ובאיזה רמה מדובר.

עמרם מצנע: זה אמן אחד?

טלי פלוסקוב: במקרה הזה זה אמן אחד, מוזיאון הזכוכית זה אמן אחד, זה היצירות שלו.

טלי פלוסקוב: גדעון פרידמן שמו.

עמרם מצנע: זה אותו עירוב בין מוזיאון לסדנת יצירה.

טלי פלוסקוב: זה לא סדנת יצירה, אצלו זה מוזיאון פרופר.

<דודי אוחנינה: הוא גם עובד שם, יש לו גם את הסדנה.

טלי פלוסקוב: כן, אבל הסדנאות שהוא עושה הוא עושה בנפרד, במקום אחר, אבל יש לו מוזיאון.

<יהודית גידלי: אבל יש קריטריונים למוזיאון.

טלי פלוסקוב: נכון, על זה אני מדברת.

טלי פלוסקוב: אני אומרת שהקריטריונים צריכים להיות שונים בין תל אביב לעיר פריפריה, או לפי מספר התושבים.

טלי פלוסקוב: צריך איכשהו לבנות איך אנחנו גם פה תומכים במוזיאונים.

טלי פלוסקוב: גם המוזיאון ההיסטורי שלנו, המוזיאון ההיסטורי של ערד, אבל עזבו, פה אנחנו לקחנו את זה על עצמנו לכן שם אנחנו לא משלמים.

טלי פלוסקוב: הלכתי לפי המתכונת שאתה הצעת אותה, כשמדובר על מוזיאון העיר.

<דודי אוחנינה: גם במוזיאון הזכוכית הלכנו לפי המתכונת, בהתחלה שמנו אותו תחת המתנ"ס, בשביל שלא ישלם ארנונה, אבל דודו כהן בזמנו, כשהיה ממונה על המחוז, באיזה שהוא שלב החליט שזה לא תקין וביקש שלא נעשה את זה יותר.

טלי פלוסקוב: אני רוצה לגעת בכמה מילים כמה כסף אנחנו כעיר משקיעים במערכת החינוך.

עמרם מצנע: מה התקציב הכולל שלכם?

טלי פלוסקוב: אנחנו היום מתקרבים ל-140 מיליון שקל שוטף.

עמרם מצנע: מה הגירעון השנתי?

עמרם מצנע: המצטבר?

טלי פלוסקוב: המצטבר 16 מיליון.

עמרם מצנע: נמוך.

טלי פלוסקוב: יחסית.

עמרם מצנע: לא יחסית, זה נחשב לנמוך.

טלי פלוסקוב: אז מה זה אומר?

טלי פלוסקוב: אתה מאשר להגדיל לי אותו?

עמרם מצנע: אני לא מאשר כלום ואני גם מציע לך לא להגדיל אותו, אבל זה נמוך מאוד.

עמרם מצנע: על 130, 140 מיליון שוטף, 16 מצטבר זה נמוך מאוד.

טלי פלוסקוב: אני מסכימה איתך - - -

עמרם מצנע: כשאני הגעתי לירוחם, על 60 מיליון, שזה התקציב השוטף שלהם, היה 35 מיליון מצטבר.

טלי פלוסקוב: אני רוצה להגיד לך, נכון לרגע, התחושה שלי שהשנה אנחנו הולכים להגדיל את הגירעון המצטבר, כי המצב הוא מאוד קשה.

טלי פלוסקוב: הקטינו לנו את מענק האיזון, הקטינו לנו חד צדדית, פתאום משרד האוצר נכנס והחליט שהוא לא נותן לנו את כמות ההלוואות שמשרד הפנים אישר, שאני לא מבינה מה קורה פה, איך משרד הפנים מאשר ומשרד האוצר משנה את ההחלטה שלו.

טלי פלוסקוב: על פניו נראה לי שהשנה תהיה שנה קשה מאוד, למרות שכמובן, כמו שאתה מבין, אנחנו מתכוונים להילחם עוד, אבל זה המצב.

טלי פלוסקוב: מה שאני רוצה להגיד, ש-58% מתקציב החינוך בעירייה הוא תקציב מוניציפאלי.

טלי פלוסקוב: זאת אומרת אנחנו לא שמים - - -

עמרם מצנע: כמה מתוך זה הוא כסף של הרשות?

טלי פלוסקוב: התקציב של החינוך זה 33 מיליון שקל - - -

עמרם מצנע: לא, אבל זה סך הכול.

עמרם מצנע: כמה מתוך זה - - -

טלי פלוסקוב: 60%.

טלי פלוסקוב: מתוך 33 מיליון 60% זה אנחנו.

עמרם מצנע: ומה הם הדברים המרכזיים שאתם תומכים בהם?

טלי פלוסקוב: רחל, את רוצה לפרט קצת?

<רחלי אברמזון: כל מיני מאטצ'ינגים שיש לנו למשל בתכניות, מיל"ה, תכנית רבדים, התכנית - - -

עמרם מצנע: לא, אבל, אם יש לך נתון כזה, מה היא הדלתא, מעבר למה שמשרד החינוך נותן, מעבר למאטצ'ינג שלכם, מה הדלתא שאתם מחליטים מרצונכם החופשי להשקיע?

עמרם מצנע: בכסף.

<רחלי אברמזון: אני מניחה שזה משהו כמו מחצית ממה שיש לנו בתקציב, כי אנחנו תומכים גם בתגבורים בתוך בתי הספר, אנחנו תומכים גם בפרויקטים פדגוגיים, אנחנו משלימים גם - - - למשל, כל תכנית מרחבי החינוך, היא אמנם מתוקצבת על ידי המשרד, אבל יש לה עוד הרבה מאוד השלכות שהרשות המקומית נותנת תגבורים בתוך גני ילדים, למשל, בחונכויות - - -

עמרם מצנע: לדוגמה תיכון אורט.

עמרם מצנע: אתם חתומים עם אורט בטח על כך שמתחלקים בגירעון בחצי.

טלי פלוסקוב: נכון.

עמרם מצנע: יש גירעון?

טלי פלוסקוב: בחטיבת הביניים.

<רחלי אברמזון: מעבר לזה אנחנו בכל שנה תומכים בעוד 400,000 שקלים בתכניות ובקידום תכניות בתוך התיכון בלי שום קשר, כולל - - -

עמרם מצנע: שזה מאטצ'ינג מול אורט?

<רחלי אברמזון: שזה בלי שום קשר להסכם שיש לנו מולם, עם גירעון וחצי בהשתתפות.

<רחלי אברמזון: מעבר לזה יש תקציב שהוא נטו, רק לתמיכה בפרויקטים - - -

טלי פלוסקוב: לפני שנתיים גם תמכתי ב-800,000 שקל.

טלי פלוסקוב: הייתה לי אפשרות קצת יותר, החלטתי לתת עוד דגש.

<רחלי אברמזון: תכניות מצוינות, משלחות לפולין.

<רחלי אברמזון: הרבה מאוד ילדים, אנחנו רואים שמספר הילדים הולך וגדל במעגל הזה שאנחנו מוציאים לפולין במשלחות שלנו ואנחנו נותנים מעכשיו מלגות.

<רחלי אברמזון: גם תמיכה בבית הספר התיכון למקצועות התעשייה, היא גם ניתנת, כ-250 - - -

עמרם מצנע: חוץ מהדמוקרטי יש עוד בתי ספר ייחודיים?

<רחלי אברמזון: כל בתי הספר שלנו הם ייחודיים.

עמרם מצנע: לא, מבחינת הגדרת משרד החינוך.

<רחלי אברמזון: כן.

<רחלי אברמזון: במרחבי החינוך הם - - -

טלי פלוסקוב: הוא לא מדבר על מרחבי החינוך.

<רחלי אברמזון: מעבר לדמוקרטי אין, זה מה שיש.

עמרם מצנע: אתה הדמוקרטי, איך אתם מסתדרים עם תשלומי הורים עכשיו, לפי הנהלים החדשים?

<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו קודם כל ממתינים עדיין לתשובה של הוועדה, מה שנקרא אם וכאשר אנחנו הגענו עם המשרד לאיזה שהיא הבנה של הפחתת תשלומי הורים הדרגתית.

<יובל ארנפרוינד-כהן: ספציפית לא תהיה כל כך בעיה, כי גם ככה תשלומי ההורים שלנו הם לא כל כך גבוהים, יחסית לחלק מהדמוקרטיים, במיוחד במרכז.

<יובל ארנפרוינד-כהן: אז לפי חוזר מנכ"ל לרדת לאזור הנדרש, אנחנו נוכל לעשות את זה, לדעתי, תוך שנתיים-שלוש.

<יובל ארנפרוינד-כהן: לרדת מ-7,500 ל-5 או 4, ולרדת מ-16 ל-5 או 4, זה סרט אחר לגמרי.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: כמה ילדים בבית הספר?

<יובל ארנפרוינד-כהן: 70.

עמרם מצנע: על כמה כיתות?

עמרם מצנע: כמה שכבות?

<יובל ארנפרוינד-כהן: עד כיתה ח' אצלנו בבית הספר.

עמרם מצנע: זה פחות מ-10 ילדים בכיתה?

<יובל ארנפרוינד-כהן: כן, זה ממש כיתות קטנות.

<יובל ארנפרוינד-כהן: ויש לנו - - -

עמרם מצנע: ולמורים אתם משלמים לפי אופק חדש?

<יובל ארנפרוינד-כהן: לא.

<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו במצב - - -

עמרם מצנע: אבל זה חלק מהכניסה לתהליך.

עמרם מצנע: בתי ספר דמוקרטיים במספרים האלה לא יחזיקו מעמד.

<יובל ארנפרוינד-כהן: לא, ברור שהדבר הכי גדול שלנו זה לגדול.

<יובל ארנפרוינד-כהן: איך שלא מסתכלים על זה, בית ספר ציבורי לא יכול להיות כל כך קטן.

<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו מאמינים שאנחנו כל כך קטנים עד עכשיו אל"ף, בגלל תשלומי ההורים, ובי"ת, בגלל בוא נגיד יותר הוא לא חלק מהמיינסטרים.

עמרם מצנע: לא, גם אם בתי הספר היסודיים האחרים הם טובים, אז אין מוטיבציה כל כך גדולה ללכת לשם.

<יובל ארנפרוינד-כהן: קודם כל כן, אבל אנחנו גם טובים.

טלי פלוסקוב: אני גם רוצה להגיד לך שיש הרבה משפחות שהגיעו לערד בגלל בית הספר הדמוקרטי.

טלי פלוסקוב: אז תביא לי תושבים חדשים, לא על חשבון היסודי.

<יובל ארנפרוינד-כהן: אנחנו עובדים על זה, טלי, אבל אנחנו בית הספר הדמוקרטי היחידי בדרום, אז זה מאוד משמעותי וזו גם נקודה מעניינת.

<יובל ארנפרוינד-כהן: עכשיו יש עוד יוזמה בקרית גת, שאנחנו מלווים.

עמרם מצנע: באים לכאן ילדים מחוץ לערד?

<יובל ארנפרוינד-כהן: כן, יש ילדים בודדים מחוץ לערד.

<יובל ארנפרוינד-כהן: יש מהר עמשא, יש מחוות בודדים, יש מעומר.

<יובל ארנפרוינד-כהן: ולמשל יש ממש משפחות שמגיעות אלינו לראות את בית הספר, כי הם מחליטים שהם עוברים דרומה והם בודקים את ערד וחלק מזה זה בגלל בית הספר.

<יובל ארנפרוינד-כהן: אז אני חושב, שוב, שזה משהו שיכול להיות מאוד מאוד אטרקטיבי וזה עניין של שיח, איזה שיח חינוכי אנחנו רוצים לנהל.

<יובל ארנפרוינד-כהן: כמובן שאצלנו הוא שונה מבתי הספר הרגילים ואנחנו חושבים שיש לו מקום.

עמרם מצנע: כן.

טלי פלוסקוב: כן, אין יותר טוב מלראות בעיניים מאשר לדבר, אז אנחנו נצא עכשיו כמובן לסיור.

טלי פלוסקוב: לפני שאנחנו מסיימים אני רוצה להגיד שאני מקווה שבשנה הבאה אנחנו שוב נגיש מועמדות לפרס חינוך ואני כולי תקווה ומאמינה מאוד שבאמת מערכת שעברה כזה שינוי ואני חייבת להגיד לך, יש פה אנשים מקסימים שלכל אחד מהם יש את החלק בכל מה שקורה כאן.

טלי פלוסקוב: ואמרתי לך שם בצד, מנהלי בתי הספר היסודיים, כמעט כולם חדשים, כולם ערדניקים, שזה מאוד מאוד חשוב, ואני אמשיך לקדם את הערדניקים.

טלי פלוסקוב: אני מקווה שבפעם הבאה אתה תרים לי טלפון ותברך אותי על הזכייה בפרס החינוך.

עמרם מצנע: מה קורה עם בית הספר של החופש הגדול אצלכם?

<רחלי אברמזון: אנחנו נפעיל את בתי הספר במלואם, כל היסודיים עד כיתה ה'.

עמרם מצנע: אבל רק א'-ב' נכנסים לזה.

<רחלי אברמזון: אנחנו קיבלנו אישור.

<רחלי אברמזון: ביקשנו ג'-ה' וקיבלנו.

<רחלי אברמזון: אנחנו נפעיל אותם גם עם אפשרות להורים להאריך את יום הלימודים עד השעה ארבע בתוספת תשלום שהיא יחסית והיא אושרה לנו.

עמרם מצנע: המנהלים והמורים - - -

<רחלי אברמזון: המנהלים ומורים, המנהלים שלנו מנהלים את בתי הספר של החופש הגדול.

<רחלי אברמזון: יחד עם זה אני רוצה לומר שאנחנו גם נמשיך ונאפשר להורים עד 14 באוגוסט מסגרות באותה מתכונת של בתי הספר של הקיץ, של החופש הגדול.

<רחלי אברמזון: אז אנחנו נאפשר, כי אנחנו מזהים שהאוכלוסייה זקוקה למסגרות האלה, בעיקר בגני הילדים וכיתות א'-ב'.

<רחלי אברמזון: אז א'-ב' וגם הגנים ימשיכו עד 14 באוגוסט וכל התלמידים מגן ועד כיתה ה', עד ה-21, תתאפשר להם גם מסגרת עד ארבע.

<רחלי אברמזון: והפעילויות הן מאוד מגוונות, נרתמו כל השותפים, גם מועצת ההורים העירונית וגם יחידת הנוער.

<רחלי אברמזון: כולם נמצאים בתוך ההובלה של התהליך הזה, המנהלים, צוותים.

<רחלי אברמזון: ההיענות הייתה נפלאה.

<רחלי אברמזון: אז אנחנו באמת הולכים לקראת קיץ של - - -

טלי פלוסקוב: כן, פרויקט מצוין.

טלי פלוסקוב: אתה רוצה להגיד עוד משהו, משהו לשאול?

עמרם מצנע: אני, אל"ף, רוצה להודות לך, טלי.

עמרם מצנע: אנחנו מכירים כבר מהאזור, מה שנקרא.

עמרם מצנע: ובאמת גם ההתרשמות שלי, שהיא התרשמות חיצונית, לא רק מהפגישה, אלא בכלל מהאינפורמציה שאנחנו ניזונים ממנה, ערד בשנים האחרונות, מאז יציאתה מהוועדה הממונה, קיבלה תנופה ולפי דעתי בעיקר הצלחתם למקסם את הגאווה המקומית.

עמרם מצנע: אני טוען שיישוב שיש בו גאווה על הישגיו ועל אופיו ועל הייחוד שלו והוא מצליח להדביק בזה גם את העוסקים במלאכה אבל גם את התושבים, אז אפילו השמים הם לא הגבול.

עמרם מצנע: מה שיכול היישוב לעשות אף אחד אחר מבחוץ לא יכול לעשות עבורו.

טלי פלוסקוב: צודק לגמרי.

עמרם מצנע: אני מבקר הרבה ביישובים ואני רואה, כולם מקטרים, זה לא נותנים, שם לא נותנים, אפשר פה, אבל בסוף התוצאות הן מתוך יוזמות מקומיות, מנהיגות מקומית ויכולת מקומית עם מה שיש לעשות הכי טוב.

עמרם מצנע: זה דבר אחד.

עמרם מצנע: דבר שני, אני לא צריך להגיד, כי אני חסיד, תמיד הייתי, שהחינוך הוא הדבר החשוב ביותר וראשי ערים שהבינו, ויותר ראשי ערים מבינים את זה, העיר שלהם השתנתה.

עמרם מצנע: מי שמשקיע במדרכות משולבות ובכיכרות ובכל מיני פנסים מסולסלים, וחושב שהחינוך זה אחריות של מישהו אחר, אז הוא מוצא את עצמו בסוף במשבר.

עמרם מצנע: זה באמת הדבר הכי חשוב, וחינוך, כפי שאתם באמת מפרטים פה, זה לא רק שעות בית ספר, זה לפני וזה אחרי וכל החינוך הבלתי פורמלי.

עמרם מצנע: מערכת החינוך, לא צריך להגיד, עוברת תזזית.

עמרם מצנע: המונח תזזית, לפעמים יש בו אלמנטים חיוביים ולפעמים יש בו אלמנטים בעייתיים והרבה פעמים אני אומר לשר החינוך 'קצת פחות רפורמות, אבל להטמיע אותן עד הסוף'.

עמרם מצנע: זו מערכת ענקית וכשאתה אומר משהו למעלה בראש המטוטלת, עד שזה מגיע לכיתת הלימוד ועד שזה מיושם בפועל, זה לוקח הרבה מאוד זמן, אבל הכיוונים הם לדעתי נכונים, זה הרבה יותר עצמאות למנהלים, לבתי ספר, הרבה יותר שיתוף פעולה עם הורים, חינוך על הרצף, פחות בחינות חיצוניות ויותר דברים תוכניים וזה בהחלט כיוונים נכונים.

עמרם מצנע: הוועדה שאני בראשה שמה לעצמה כמטרה מרכזית צמצום פערים בין פריפריה למרכז ואתם תראו, לפי דעתי, בתקופה הנראית לעין, שינויים גם בהקצבות.

עמרם מצנע: יותר תקציבים לילדים בפריפריה לילדים במרכז.

עמרם מצנע: דווקא מי שבא, אני הייתי עשר שנים בחיפה וחמש שנים בירוחם, אני מכיר ומבין יותר טוב את ההבדלים ויודע שאם אתה משקיע ומכניס יותר אנרגיה של משאבים ותשומת לב התוצאות הן מדהימות.

עמרם מצנע: לכן אנחנו מנסים למצוא את הדרכים איך לשפר בצורה מאוד משמעותית את הדיפרנציאציה הזו.

עמרם מצנע: יש לא מעט קשיים, אבל לפי הערכתי זה יקרה בהרבה מאוד תחומים ויופנו יותר משאבים לפריפריה הזו, גם פריפריה גיאוגרפית, גם חברתית וכן הלאה וכן הלאה.

עמרם מצנע: כך שמבחינה זו אני מקווה שתהיינה הפתעות לחיוב.

<שוש פישמן: אני מאמינה שאנחנו הולכים לעבור שינוי מאוד גדול בתיכון, השאלה היא, האוניברסיטאות מקבלות את השינוי הזה?

עמרם מצנע: את מעלה נקודה מאוד חשובה.

עמרם מצנע: התהליך הזה קצת מתעכב כי ללא הסכמה עם האוניברסיטאות לא יעזור כלום.

עמרם מצנע: יש היום הבנות, הן עדיין לא מספיק מסוכמות, אבל בהחלט אם לא נגיע להבנות אז הרפורמה הזו לא תצליח.

<שוש פישמן: אני מבינה שהאור הירוק לצאת לרפורמה כבר יצא לדרך.

עמרם מצנע: כן, אבל זה מאוד בשלבים.

עמרם מצנע: המחזור, למשל, שהיום בי"א, בטח בי"ב, כבר לא - - -

<שוש פישמן: לא, אלה שעולים ל-י' - - -

עמרם מצנע: נכון.

עמרם מצנע: יש הסכמה עם ועד ראשי האוניברסיטאות על כך שהקריטריונים שייקבעו לתיכונים יספקו אותם.

עמרם מצנע: זה תנאי מפתח.

עמרם מצנע: אין ספק בזה.

<שוש פישמן: אחרת כל הרפורמה הזו - - -

עמרם מצנע: נכון.

עמרם מצנע: יש באמת הרבה דו שיח.

עמרם מצנע: אני אישית חושב שהיה צריך להסתפק בשלוש עד חמש בחינות בגרות חיצוניות, כל היתר להעביר לתוך המערכת, אבל זה לא יכול לקרות בן לילה, בגלל שהמנטליות שאנחנו פיתחנו לאורך השנים יצרה מציאות שבה אם אין בחינה או אין בחינת בגרות בסוף זה לא שווה.

עמרם מצנע: צריך עכשיו לשנות וזה לא יום ולא יומיים ולא באמירה כזו או אחרת.

עמרם מצנע: לכן זה ייקח את הזמן שלו.

עמרם מצנע: אבל החשיבות, ושי פירון מבין את זה, שללא הסכמה עם ועד ראשי האוניברסיטאות על נהלי הקבלה זה לא שווה שום דבר.

<שוש פישמן: אני חייבת להגיד לך רק עוד דבר אחד, שהוא מאוד מאוד חשוב, שאנחנו כהורים, בטוחה שאנחנו יותר שותפים במערכת, וזה באמת המקום להגיד תודה לטלי ורחלי, כי השותפות שלנו כוועד ההורים בתוך העיר הוא אדיר וענק וזה באמת בזכותן ובזכות הבמה שהן נותנות לנו, אבל כשדיברת על עזרה לפריפריה, אני אומרת שכל הזמן שוכחים ותמיד מקצים כספים לשני הקצוות, או לחלשים, או לחבר'ה המצטיינים, והמסה הקריטית נמצאת תמיד באמצע.

<שוש פישמן: הילד שמקבל 70 ורוצה לקבל את ה-90, הילד שמקבל 60 ורוצה לקבל את ה-85 או ה-90, כאן אנחנו כהורים נופלים בין הכיסאות הרבה פעמים.

<שוש פישמן: המערכת בדרך כלל נותנת לילדים הנחשלים ולילדים המצטיינים.

<שוש פישמן: ואם תיקח אותם, כ-1,200 תלמידים, כל המסה נמצאת באמצע והמסה הזאת, למזלנו הטוב יש לנו מנהלת מחלקת חינוך שכל פעם שפונים אליה היא רק נותנת, וגם ראש עיר, ומנהל תיכון שמבין את זה, אבל כ - - - אני לא יודעת למה המערכת ככלל שמה את שני הקצוות האלה והמסה הקריטית בדרך כלל נופלת בין הכיסאות.

<שוש פישמן: אז תשימו לב לדברים האלה.

<שוש פישמן: אני אתן לך סתם דוגמה.

<שוש פישמן: בשנה שעברה, מתוך שכבה של 193 ילדים, 82 ילדים נסעו למסע בפולין.

<שוש פישמן: זה לא מובן מאליו בעיר כל כך קטנה.

<שוש פישמן: זה רצון של ילדים, זה אמירה של עיר.

<שוש פישמן: השנה היוצאים 70 ילדים, בתוספת 30 ילדים מכפר ורדים.

<שוש פישמן: אנחנו יוצאים עם 100 ילדים השנה.

<שוש פישמן: זה משהו שהוא אדיר, אנחנו נלחמים ותומכים בכולם ולא כולם מגיעים מהקצוות האלה.

טלי פלוסקוב: אנחנו גם עוזרים, מוזילים את התקציב של המשפחה.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר לך שהנסיעות לפולין, יש לי הרבה מאוד סימני שאלה על כל העניין הזה, כי לעולם מערכת החינוך ולעולם גם העיריות לא תוכלנה לממן את כל הנסיעות האלה ולעולם זה יוצר פערים גדולים מאוד בין מי שיכול למי שלא יכול.

עמרם מצנע: ואתם, ערד הוא לא יישוב חלש, יש הרבה יישובים הרבה יותר חלשים מאשר ערד, מה הם עושים?

עמרם מצנע: או בכלל שכונות חלשות בערים הגדולות.

עמרם מצנע: את יודעת, אנחנו כל הזמן עוסקים בתשלומי הורים על עוד 10 שקלים, פחות 10 שקלים, ופה מרביצים בוכטה חבל על הזמן.

<שוש פישמן: אנחנו התיכון היחידי בארץ שגובים 3,600 שקל מההורים.

עמרם מצנע: בסדר, זה גם סכום גבוה.

עמרם מצנע: אני לא מדבר כרגע על ה - - -

<שוש פישמן: אני לא מדברת איתך דווקא על פולין, אני מדברת על הלימודים הרגילים, שבדרך כלל תקציבים מגיעים ממשרד החינוך, או ליבה, או הזנק, או כל הדברים האלה.

<שוש פישמן: בדרך כלל מי שמופנה לשם זה התלמידים הנחשלים, או שרוב המשאבים מושקעים בתלמידים המצטיינים.

<שוש פישמן: קח שכבה של 160 אתה תמצא שהרוב נמצא דווקא באמצע והאמצע של הגרף והגרפים עלו בעיקר בגלל האמצע, בגלל ההתעקשות של מנהלת חטיבה עליונה, בגלל ההתעקשות על כל תלמיד, בגלל היחס האישי - - -

טלי פלוסקוב: יש שם שיטות שהם פיתחו, מאוד יעילות.

<שוש פישמן: אז הצלחנו לעלות למעלה ושם זה התקציב הגדול בעצם.

<קריאה: זה באופן פורמלי.

<קריאה: הבלתי פורמלי, אני רק אגיד תודה לטלי.

<משה קווס: יש עוד נושא, שזה הממ"ד.

<משה קווס: הממ"ד בעיר הזאת, התלמידים מגיעים לכיתה ח' ואין להם המשך כאן.

עמרם מצנע: בירוחם.

<משה קווס: למה אני צריך לשלוח את הילד שלי לירוחם?

עמרם מצנע: תקימו בית ספר.

<רחלי אברמזון: משה, אנחנו נדבר על זה בטללים.

<משה קווס: רק נושא התקציב.

<משה קווס: ואז הכסף וההורים, זה יוצא בסביבות 20,000 שקל בשנת לימודים.

עמרם מצנע: תדע לך שאחת הסיבות לנהלים החדשים לגבי תשלום זה בגלל הממ"ד, שבאמת משלמים שם סכומים בלתי אפשריים.

עמרם מצנע: אבל קיבלתם הרבה כספים קואליציוניים כדי לגשר איכשהו על הפער.

טלי פלוסקוב: אז אל תבואו אליי לבקש כסף.

עמרם מצנע: אבל בואו נלך, שלא נפספס.

עמרם מצנע: (סיור בבי"ס אורט צור)

<דן שרון: אני רוצה להגיד כמה מילים.

<דן שרון: קודם כל ברוכים הבאים לבית הספר.

<דן שרון: תרשו לי כמה מילים כלליות.

<דן שרון: במדינת ישראל של היום יש בערך 10% מכל שנתון מחוץ לבתי הספר ברמה התיכונית, פחות או יותר.

<דן שרון: במדינת ישראל של היום חצי מהילדים עושים בגרות, חצי מהילדים לא עושים בגרות.

<דן שרון: החצי שלא עושה בגרות בקושי מתקבל לשירות צבאי, מסיבות שונות, אבל זה המצב.

<דן שרון: אנחנו גם עומדים פחות או יותר קרוב ל-40%, כמו במדינת ישראל, ומצד שני התפוקה האקדמית של ישראל, בערך שליש מכל שנתון, חלק ממנה יוצא לחוץ לארץ בגלל שהוא לא מוצא את מקומו בתעשייה המקומית.

<דן שרון: זאת התמונה הכוללת.

<דן שרון: בית הספר הזה, כמו כמה בתי ספר אחרים, אני כבר עובד בחינוך די הרבה שנים, הוא בית ספר שנוסד כיוזמה של ראש העיר המקומי, שאמר לנו ברגע מסוים 'יש לי יותר מ-100 ילדים נושרים ברחובות'.

<דן שרון: אמרנו שתמורת מקום וסידור מתאים נעשה מה שצריך לעשות.

<דן שרון: כאן צריך להכיר בנקודה מאוד מרכזית, בגרות איננה הדרך היחידה להתפתחותו של ילד.

<דן שרון: צריכים לייסד במדינה, כמו בהרבה מדינות אחרות, מסלולים מקבילים, לבנות לילד עתיד מבוסס על עברו, על נטיותיו, על כישרונותיו, על מיליון דברים אחרים, ולייצר מסכת מגוונת של הסמכות.

<דן שרון: זאת נקודת מפתח, אחרת לא נצא.

<דן שרון: אנחנו כבר 30 וכמה שנים נאבקים על שיפור אחוזי הבגרות וכל פעם אנחנו שומעים מכון טאוב אמר עוד חצי אחוז, פחות חצי אחוז, פחות או יותר על זה אנחנו נאבקים כבר עשרות שנים במקום להבין שצריכים לייסד מסלולים מקבילים בעלי יוקרה חברתית, בעלי עומק נכון, בעלי גיוון נכון וכל הדברים מהסוג הזה.

<דן שרון: זאת הנקודה המרכזית שאנחנו מראים בבית הספר הזה.

<דן שרון: החינוך המקצועי של פעם סבל מהמון דברים, לא רק מסטיגמות, אלא גם מאיכות נמוכה, יחסית בהרבה מאוד מקומות, בגלל חוסר ציוד, בגלל חוסר מקום, בגלל חוסר בעלי מקצוע, מיליון סיבות.

<דן שרון: כשמדברים היום על זה שבמקום היחידי שמגדלים עוד בעלי מקצוע בארץ, וזה במשרד התמ"ת, רוצים לחסל את זה ולהעביר את זה, רבותיי, אנחנו נפסיד את הקצת שיש לנו.

<דן שרון: כדאי בנקודה הזו טוב טוב לחשוב, אנחנו נפסיד את הקצת בעלי מקצוע שעוד יש.

<דן שרון: הנקודה המרכזית שאתם רואים פה היום זה אל"ף, ציוד ממדרגה ראשונה, מורים בעלי עומק ויכולת שיכולה להתחרות בכל מפעל תעשייתי וילדים שמוצאים את מקומם בעולם, את עתידם, את המקצוע שיביא אותם קדימה.

<דן שרון: נכון, צריך לייצר מסכת הסמכות מקצועית, שעוד חסרה לנו, אין לנו את כל הגיוון לגדל מיינסטרים, לגדל - - - כמו שבמדינות אחרות עושים, אנחנו צריכים עוד די הרבה לייצר, אבל הנקודה המרכזית היא הגיוון שבחינוך.

<דן שרון: צריכים לייצר מסלולי חינוך מגוונים.

<דן שרון: רבותיי, תודה.

<שוקי רוסק: תודה, דן.

<שוקי רוסק: בבקשה, תציגו את עצמכם.

<שוהם שפיר-תלמיד: לי קוראים שוהם שפיר, אני הגעתי לכאן בכיתה ט'.

עמרם מצנע: איפה למדת עד כיתה ט'?

<שוהם שפיר-תלמיד: אני למדתי בבית ספר אורט ופחות או יותר היה לי כזה בסדר שם, אבל אחרי שהציעו לי ואמרו לי ורצו שאני אגיע לכאן, בוא נגיד שכאן קצת יותר הסתדרתי, בגלל ש - - - אני לא אומר שום דבר על בית ספר אורט, אני אומר משהו על עצמי, אני הרגשתי שם פחות חשוב, כאילו עוד תלמיד.

<שוהם שפיר-תלמיד: אבל כשהגעתי לאורט צור, לבית הספר פה, הגעתי, איזה שבוע, שבועיים וביקשתי - - - באתי לגלית, ליועצת, ואמרתי לה 'גלית, לא מתאים לי', בגלל שהרבה ילדים, לא יודע, סטיגמות על אורט צור, משהו כזה, כל מי שיוצא מאורט הולך לאורט צור ואמרתי לגלית 'לא מתאים לי, אני רוצה לחזור לאורט', היא אמרה לי 'לפחות תנסה'.

<שוהם שפיר-תלמיד: אמרתי, 'את יודעת מה?

<שוהם שפיר-תלמיד: בסדר, ניקח עוד שבוע-שבועיים, ננסה', ואז התחלתי ללמוד כאן, התחלתי להכיר את כל צוות המורים, התחלתי להבין כמה פלוסים ענקיים יש לי פה שאין לי באורט.

<שוהם שפיר-תלמיד: פה באמת, איך להגיד, סגל המורים והמקצוע וכל מה שהביאו לכאן נתן לי את המוטיבציה להמשיך ללמוד.

עמרם מצנע: באיזה כיתה אתה היום?

<שוהם שפיר-תלמיד: היום אני בכיתה י'.

עמרם מצנע: כלומר שנתיים בערך אתה פה?

<שוהם שפיר-תלמיד: כן.

<שוהם שפיר-תלמיד: חשבתי שיש פה המון פלוסים והמון דברים טובים וזה נתן לי מוטיבציה ללמוד.

<שוהם שפיר-תלמיד: והרי בן אדם שבאמת רוצה ללמוד ובאמת רוצה להשקיע ואפילו נהנה מזה.

<שוהם שפיר-תלמיד: אני מגיע לכאן כל פעם, אני מגיע לבית הספר ואני חושב לעצמי איך בא לי לשים כבר את בגדי העבודה וללכת לסנסי, כי זה כל כך מהנה.

<שוהם שפיר-תלמיד: אני נהנה פה גם מבחינה שיש פה גם חוקים, שכן, צריך לשמור עליהם.

<שוהם שפיר-תלמיד: לא שזה כל כך קל, אנחנו לומדים וזה קשה, אבל נהנים ללמוד.

עמרם מצנע: מה עם הסטיגמה?

<שוהם שפיר-תלמיד: נגיד באורט, סתם, הם מסתכלים על בית הספר שלנו בתור בית ספר שלומדים בו מקצוע והם אומרים 'אז אתם לא יוצאים עם בגרות מלאה'.

<שוהם שפיר-תלמיד: בסדר, בגרות מלאה, יש לי המון חברים שסיימו בית ספר, יש להם בגרות עם הכי הרבה נקודות, אבל אין להם לאן להמשיך, הם נעצרים.

<שוהם שפיר-תלמיד: נגיד פה אני מסתכל על בית הספר הזה ואני אומר לעצמי כאילו, ביום שאני מסיים פה אני יודע לאן אני הולך.

<שוהם שפיר-תלמיד: יש לי מפעלים בים המלח, יש לי י"ג-י"ד ללמוד, יש לי ללכת למפעלים, יש לי בצבא סוג של מקצוע, אני יודע מה אני עושה אחרי בית הספר הזה, אני לא הולך ומחפש את עצמי ולא יודע מה לעשות עם עצמי.

עמרם מצנע: בבית תמכו בך בשינוי הזה שעשית?

<שוהם שפיר-תלמיד: בבית, אמא שלי גם דיברה עם שוקי.

<שוהם שפיר-תלמיד: כולם.

<שוהם שפיר-תלמיד: אני גם הסברתי לה מה קורה פה והרגשתי ש - - - אני בא לפה, יש לי לאן להתקדם, יש לי לאן ללכת, אני יודע מה אני עושה עם עצמי, אני מקבל גם מקצוע שהוא גם מהנה, הוא לא כמו רובוטים, שאנחנו כל היום יושבים ולומדים וכל היום רק לכתוב ולקרוא, לכתוב ולקרוא.

<שוהם שפיר-תלמיד: עושים דברים, הולכים לעבוד, לומדים כבר לחשוב כלכלית.

<שוהם שפיר-תלמיד: כבר בגיל הזה אתה לומד לחשוב כלכלית, אתה יודע מה אתה עושה עם עצמך, אתה מתחיל לתת יותר כבוד לכסף, אתה יודע לא לבזבז ולא לעשות שטויות.

<שוהם שפיר-תלמיד: אתה מתחיל לקבל משכורת, אתה מתחיל גם לעזור בבית, גם להשקיע בעצמך, כל דבר.

<שוהם שפיר-תלמיד: וזהו בתכל'ס.

<שוקי רוסק: תודה, שוהם.

<דרור-תלמיד: אני הגעתי לכאן מפרדס חנה בערך.

<דרור-תלמיד: הגעתי מתל אביב, אבל הייתי שם רק שנה.

<דרור-תלמיד: בפרדס חנה הייתי עד גיל 14, עכשיו אני בן 16.

<דרור-תלמיד: בפרדס חנה, מבחינה בית ספרית, אני לא למדתי אף פעם.

<דרור-תלמיד: כיום זה נדיר אם אני אאחר לשיעור, פעם זה היה נדיר שאני אכנס אליו.

עמרם מצנע: המשפחה בפרדס חנה או שעברו?

<דרור-תלמיד: אמא שלי בפרדס חנה, אבא שלי פה איתי.

<דרור-תלמיד: אחרי ריב עם אמא שלי הלכתי לגור עם אבא שלי ועם אמא חורגת שלי בתל אביב.

<דרור-תלמיד: שם האמא החורגת שלי התחילה לתמוך בי, התחילה ללמד אותי קצת אנגלית.

<דרור-תלמיד: תוך שנתיים אני כבר מדבר שוטף אנגלית, אבל עדיין, בית הספר החדש, לא למדתי שם, לא עשיתי כלום וגם כשאתה מנסה ללמוד אתה לא מצליח.

עמרם מצנע: מה זה חדש?

עמרם מצנע: איפה?

<דרור-תלמיד: בתל אביב.

<דרור-תלמיד: כשעברתי לאבא שלי לתל אביב.

<שוקי רוסק: בוא תספר מה קורה איתך פה.

עמרם מצנע: זה בסדר, תמשיך.

<דרור-תלמיד: זה קצת בעיה ללמוד שם.

<דרור-תלמיד: או שאתה תהיה הכי גרוע שיש ויתייחסו אליך וינסו להרים אותך, אבל גם זה בקושי, או שתהיה הכי טוב שאפשר ואז איכשהו יתייחסו אליך, ובאמצע אתה סתם עוד תלמיד, אתה סתם עוד בן אדם.

<דרור-תלמיד: ואז אחר כך ההורים שלי החליטו לעבור לערד והם חיפשו לי בית ספר חדש.

<דרור-תלמיד: מבית הספר ההוא כבר רצו להעיף אותי או להשאיר כיתה, אבל לא עשו את זה בגלל ששמעו שאני עובר.

<דרור-תלמיד: הם מצאו את בית הספר הזה.

<דרור-תלמיד: הם מאוד התלהבו מהדבר הזה, אני, לא יודע, חשבתי שאני הולך להיכשל גם בזה, לא היה אכפת לי כבר להיכשל כי כבר נכשלתי.

<דרור-תלמיד: עברתי לכאן.

<דרור-תלמיד: בהתחלה היה קצת קשה להבין את כל הקטעים כאן, את כל מה שקורה, את העבודה ואת המורים ואת האנשים.

<דרור-תלמיד: זה מוזר שמורה צוחק איתך, מוזר שמורה מתייחס אליך.

<דרור-תלמיד: פתאום מממוצע של 40 עליתי לממוצע של 90.

<דרור-תלמיד: זה מוזר.

<דרור-תלמיד: וזה לא רק הקטע של המכונות, כאילו אני מאוהב במכונות, אני יכול כל הזמן לעבוד עליהן, בלי סוף.

<דרור-תלמיד: כשאני בא לכאן אני לא רק - - - קורה שאני מתעורר בבוקר ואני רוצה ללכת לבית ספר, שאני לא מאמין שזה קרה לי אי פעם לפני זה.

עמרם מצנע: מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?

<דרור-תלמיד: אני רוצה להמשיך להתקדם במקצוע, אולי להמשיך לעבוד איתו, אולי להמשיך ללמוד הלאה, אבל אני רוצה להישאר במקצוע הזה.

<דרור-תלמיד: אני מאוד אוהב אותו.

עמרם מצנע: איזה מקצוע אתה הכי אוהב בשעות העיוניות?

עמרם מצנע: אם יש כזה.

<דרור-תלמיד: כן, יש.

<דרור-תלמיד: תנ"ך.

<דרור-תלמיד: זה המקצוע היחידי שתמיד הצלחתי איכשהו להבין אותו.

<דרור-תלמיד: היה לי במשפחה שידעו לספר את זה כמו שצריך, אז אהבתי את הסיפורים.

<דרור-תלמיד: זה היה המקצוע היחידי שתמיד העלה לי את הממוצע בתעודה.

<שוקי רוסק: תודה רבה, דרור.

<שוקי רוסק: סלאבה, בבקשה.

<שוקי רוסק: סלאבה הוא עולה חדש, הגיע לפני 9 חודשים מאוקראינה והשפה שלו היא פשוט - - - אתם תשמעו אותו עכשיו.

טלי פלוסקוב: הוא כבר שלנו.

<סלאבה-תלמיד: שלום, קוראים לי סלאביק, אני לומד בכיתה י'.

עמרם מצנע: אתם כולכם ב-י'?

<שוקי רוסק: לא.

<סלאבה-תלמיד: הגעתי לארץ ישראל לפני 9 חודשים.

<סלאבה-תלמיד: הייתה לי בחירה, ללכת או לאורט או לאורט צור והלכתי לצור.

<סלאבה-תלמיד: המורים פה טובים.

<סלאבה-תלמיד: אני יכול ללכת לכל מורה ולהגיד לו שיש לי בעיה והוא יכול להסביר לי מה שצריך, מה צריך לעשות, וזה טוב.

<סלאבה-תלמיד: פה בערד אני רוצה ללכת לבית ספר, לא כמו באוקראינה.

<סלאבה-תלמיד: אני מאוד שמח שהלכתי לצור.

<סלאבה-תלמיד: אני אוהב לעבוד על המכונות, אוהב שרטוט, אוהב את כל הדברים האלה שקשורים ל-CNC.

<שוקי רוסק: כל הכבוד.

<ליאור יוסף-תלמידה: אני הגעתי לפה מהטכני.

עמרם מצנע: הטכני מבאר שבע?

<ליאור יוסף-תלמידה: כן.

<ליאור יוסף-תלמידה: לא היה לי טוב במסגרת הזאת, בעיקר בגלל היחס, כי אני כנראה צריכה טיפה יותר יחס.

עמרם מצנע: כמה זמן היית שם, שנה?

<ליאור יוסף-תלמידה: הייתי שם שנה וחצי.

<ליאור יוסף-תלמידה: התאמצתי להתקבל לשם ובסוף שם לא היה לי עניין.

<ליאור יוסף-תלמידה: כל פעם קיבלתי ציונים גרועים או הברזתי וכל הדברים האלה.

<ליאור יוסף-תלמידה: אחר כך עזבתי את בית הספר, אחר כך עברתי לכאן לערד ובאורט לא הצלחתי גם לפני זה, לא התאימה לי המסגרת הזאת אז באנו לפה.

<ליאור יוסף-תלמידה: באנו לפה, עשינו סיור וראינו ש - - -

עמרם מצנע: מי זה באנו, את וההורים?

<ליאור יוסף-תלמידה: כן, הם ליוו אותי.

<ליאור יוסף-תלמידה: דווקא רציתי להתקבל, אמרתי ננסה, נראה.

<ליאור יוסף-תלמידה: זה גם דברים שראיתי בטכני, שם גם היו שרטוטים וכל הדברים, מה שלא היה זה את המכונות שבאמת כאן - - - שם אתה לא יכול לחלום על זה כאילו וכאן אתה רואה את זה ואתה מתעסק עם זה.

<ליאור יוסף-תלמידה: זה שונה, אתה רואה את זה בעין אחרת.

<ליאור יוסף-תלמידה: זה נראה כאילו וואו.

<ליאור יוסף-תלמידה: הגעתי לכאן.

<ליאור יוסף-תלמידה: בהתחלה כמו כל תלמיד חדש עשיתי שטויות, גם יש לי פה חברים מהעבר, אז היה לי קל להתחבר ולהסתגל לבית הספר.

<ליאור יוסף-תלמידה: אחר כך יותר ויותר התעניינתי במקצוע.

<ליאור יוסף-תלמידה: בחצי השנה הראשונה שהגעתי לפה באמת עשיתי שטויות והלכתי ופה ושם וזה, אבל השנה הזאת, באמת, נכנסתי לזה, גם בעזרת המורה שלי, התחלנו לעבוד ברביעי-חמישי, אנחנו גם עובדים כאן, אז יותר ויותר התעניינתי - - -

עמרם מצנע: איפה את עובדת?

<ליאור יוסף-תלמידה: פה בבית הספר.

עמרם מצנע: יש כאלה שעובדים בתעשייה, אני מבין.

<ליאור יוסף-תלמידה: כן, בים המלח.

<שוקי רוסק: רוב התלמידים עובדים בתעשייה, ויש מספר תלמידים, טובים מאוד, שעובדים פה במפעל של בית הספר, ביניהם ליאור.

<ליאור יוסף-תלמידה: כן, אז אני כאן.

עמרם מצנע: תגידי, אבל בנות ומכונות זה לא בדיוק - - -

<קריאה: לא נכון.

<קריאה: בכוונה, הוא מאתגר אותה.

עמרם מצנע: אני פרובוקטיבי.

<ליאור יוסף-תלמידה: גם אבא שלי עובד בזה, אז אני רואה אותו גם, ראיתי אותו בגיל קטן.

<ליאור יוסף-תלמידה: גם למדתי מכונות בטכני, אז לא כזה קשה היה לי לקלוט את זה.

עמרם מצנע: אבל מה החברות אומרות על זה?

<ליאור יוסף-תלמידה: אני לא יודעת אם שוקי יכעס עליי, אבל אומרים שאנחנו מופרעים ובית ספר מופרע.

<שוקי רוסק: לא, זה שאת במכונות.

עמרם מצנע: לא, תמשיכי, ומה את עונה להם?

<ליאור יוסף-תלמידה: שכיף פה.

<ליאור יוסף-תלמידה: שכיף לנו וטוב לנו ושהם יכולים לחפש.

<ליאור יוסף-תלמידה: סליחה, לא ידעתי איך להגיד את זה יותר טוב.

<ליאור יוסף-תלמידה: אמרת לדבר פתוח.

<שוקי רוסק: תודה רבה לליאור.

<שוקי רוסק: עומר, בבקשה.

<עומר אזולאי-תלמיד: שלום, אני עומר אזולאי, בן 17 ושבוע.

<עומר אזולאי-תלמיד: כבר שנה שנייה שלי בבית הספר, הגעתי לכאן בכיתה י'.

<עומר אזולאי-תלמיד: בסוף כיתה ט' קיבלתי את התעודה, ממוצע 0 נקודה 0 והמלצה לעבור לכאן למסגרת הזאת.

<עומר אזולאי-תלמיד: אני אגיד לכם את האמת, אני חשבתי שאני אגיע לכאן ואני פשוט אעשה 12 שנות לימוד על רגל אחת, פשוט אלך.

<עומר אזולאי-תלמיד: ואז שוקי בא, ישב איתי ודיבר איתי ואמר לי 'תיכנס לשיעורים, תראה, אולי תתעניין' ובאמת - - - אם הייתם שואלים אותי לפני חצי שנה במה הייתי רוצה לעבוד בחיים הייתי אומר נגר, כמו אבא שלי, היום אני חושב כבר לעשות י"ג-י"ד, להמשיך לעבוד בזה בצבא, כשהחלום שלי זה גולני ולהמשיך לעבוד בזה בחיים.

<עומר אזולאי-תלמיד: זה רק בזכות שוקי ובית הספר הזה, וגלית והמורים, שתומכים כל הזמן ומתקשרים אליך בלילה להודיע שיש מבחן מחר ומעירים לך ללמוד.

עמרם מצנע: איזה מקצוע עיוני אתה אוהב?

<עומר אזולאי-תלמיד: שרטוט.

<עומר אזולאי-תלמיד: אני מתחבר לזה.

עמרם מצנע: ולך גם אומרים, כמו החברה שלך, שאתה שייך ללהקת מופרעים?

<עומר אזולאי-תלמיד: שיגידו.

<עומר אזולאי-תלמיד: מה שאנחנו יודעים זה שאנחנו בית ספר מאוד מלוכד, באמת כולם פה חברים, המורים חברים שלנו.

<עומר אזולאי-תלמיד: באמת, יש פה פשוט חום ואהבה כל הזמן.

עמרם מצנע: כן, יפה.

<שוקי רוסק: תודה, עומר.

<שוקי רוסק: אחרון חביב שמעון.

<שמעון בקלה-תלמיד: קוראים לי שמעון בקלה, אני בכיתה י"א.

<שמעון בקלה-תלמיד: אני הגעתי לפה, הייתי לומד גם באורט ולא הייתי לומד, הייתי רק מגיע לשם ולא היו מתייחסים אליי.

<שמעון בקלה-תלמיד: לא הייתי נכנס לשיעורים, אז היו אומרים 'בסדר, נתקשר לאמא שלו והוא יהיה מושעה לכמה ימים', עד שסיפרו לי על בית הספר הזה.

<שמעון בקלה-תלמיד: גם, שמעתי דברים לא טובים, עד שהיועצת שם המליצה לי לבוא.

<שמעון בקלה-תלמיד: באתי לפה, ראיתי את המכונות, שמעתי על בית הספר, על המקצוע לעתיד, נדלקתי, נכנסתי לפה.

<שמעון בקלה-תלמיד: ברוך ה' כל יום אני בא, גם מגיע בזמן.

<שמעון בקלה-תלמיד: פעם אמא שלי הייתה רבה איתי בבוקר, היום אני מעיר אותה, ורק טוב יצא לי מפה.

<שמעון בקלה-תלמיד: זהו.

עמרם מצנע: כל חייך חיית בערד?

<שמעון בקלה-תלמיד: כן.

עמרם מצנע: נולדת בארץ?

<שמעון בקלה-תלמיד: כן.

עמרם מצנע: טוב, חבר'ה, מאוד משכנע.

טלי פלוסקוב: אני פשוט גאה בכם.

<קריאה: מרגש, ממש מרגש.

<ליאור יוסף-תלמידה: רק שתדעו ששוקי כמו אבא שלנו וגלית כמו אמא שלנו.

<ליאור יוסף-תלמידה: באמת, זה ככה.

עמרם מצנע: יופי, תודה רבה לכם.

<קריאה: מגיע לשוקי יישר כוח.

טלי פלוסקוב: אני רק אזכיר שסטף אמר, בפעם האחרונה בביקור שלו, 'תמצאי לי נוסחה איך אפשר לשכפל את שוקי', עדיין לא מצאתי.

<שוקי רוסק: אני חייב לציין את צוות המורים שנמצא פה, צוות מצוין של מורים שמאמין בהצלחה של התלמידים ואני חייב לציין את העזרה של משרד הכלכלה, של אורט, של העירייה ושל דן שרון ביחד עם סטף, שבאמת, כל דרישה, כל בקשה, גם המשוגעת ביותר, מתקבלת בברכה ובלי זה לא הייתה שום הצלחה.

<שוקי רוסק: באמת תודה רבה.

עמרם מצנע: מה עשית לפני שבאת לפה?

<שוקי רוסק: הייתי מנהל החטיבה העליונה בתיכון השני.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לכולם.

טלי פלוסקוב: (סיור בבי"ס טללים)

<ברוך אביבי: - - - לבחור.

<ברוך אביבי: אם אנחנו ממשילים את זה לילד שלנו אז כל ילד כאן, בבית הספר שלנו בטח וגם בכל ערד, בחר להיות בבית הספר.

עמרם מצנע: מה הייתה האלטרנטיבה בערד?

<ברוך אביבי: לציבור הדתי?

<ברוך אביבי: הייתה ונעלמה.

<ברוך אביבי: היה בית ספר המכונה ממלכתי דתי, זה לא ממלכתי דתי, זה מוכר שאינו רשמי של רשת תשובה, שנסגר בשנה שעברה, ושנה אחת קודם היה גם תלמוד תודה שגם הוא נסגר.

<ברוך אביבי: גם השנה יש אוטובוס שנוסע לדימונה לבתי הספר המוכרים שאינם רשמיים, חרדיים.

<ברוך אביבי: יש אופציה.

עמרם מצנע: אבל הממלכתי דתי - - -

<ברוך אביבי: זה חב"ד.

עמרם מצנע: לממלכתי דתי זה בעצם האלטרנטיבה.

<קריאה: יש פה גם חב"ד.

עמרם מצנע: חב"ד, עם כל הכבוד, זה לא בדיוק - - -

<ברוך אביבי: לא, חב"ד היא תחרות יפה איתי, ברוך ה'.

<ברוך אביבי: אני שמח על התחרות, זה רק עושה טוב לכולם.

<ברוך אביבי: אני לא רוצה לבזבז את הזמן של התלמידים.

<ברוך אביבי: מה שאנחנו נעשה פה היום זה למידה שיתופית, למידה בחברותות עם התלמידים, כמה שיותר להכיר אותם.

<ברוך אביבי: אני אגיד כמה נתונים כלליים על בית הספר, אנחנו 173 תלמידים, עלייה של 30% בשנתיים האחרונות, ברוך ה'.

<ברוך אביבי: יש לנו כאן את האתגר, איך אומרים?

<ברוך אביבי: מצורך ליעד, נושא העלייה מאתיופיה, אנחנו עם 23 תלמידים עולים מאתיופיה, הכול מופיע לכם שם בפנים.

<ברוך אביבי: אני לא אלאה אתכם בפרטים.

<ברוך אביבי: המורה זאב הוא הסגן שלי, הוא גם גדל פה.

<ברוך אביבי: השיעור שלו.

<זאב אלבו-מורה: מה שנעשה היום, חשבנו על לימוד בחברותות.

<זאב אלבו-מורה: בחוברות שמונחות לפניכם יש קטע שאפשר ללמוד.

<זאב אלבו-מורה: החשיבה הייתה שיבואו כל הוועדה, אבל עדיין יש פה מספיק נציגים שיכולים להשתתף.

<זאב אלבו-מורה: מה שהייתי כן רוצה שנהיה, שנשב בחמש קבוצות, תלמידים, בוגרים, אורחים, נעשה איזה שהוא לימוד, הלימוד הזה יעלה בסופו של דבר לאיזה שהוא מסמך משותף, כדי שתהיה חוויה של למידה שיתופית שבסופו של דבר ייצא לנו מוצר מוגמר של תובנות, של חוויות.

<זאב אלבו-מורה: יש כל מיני דברים שיוצאים מהלימוד הזה.

<זאב אלבו-מורה: אני גם אשמח אם יתפתח איזה שהוא שיח ביניכם לבין הילדים תוך כדי לימוד, אולי מתוך הלימוד דווקא.

<זאב אלבו-מורה: (לימוד בחברותא).

<ברוך אביבי: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל כחלק מהעניין של מרחבי חינוך יש גם ועדת אתיקה שכולנו חברים בה וצריכים להיות חברים אחד של השני.

<ברוך אביבי: זה רחל, המנהלת של חלמיש, אנחנו בדרך אליה, אנחנו חברים טובים, אז זאב יסכם את השיעור.

<ברוך אביבי: אני רק אומר, אנחנו כחלק ממרחבי חינוך, הייחודיות של בית ספר טללים, היא נבחרה השנה, למרות שאנחנו כביכול מיוחדים בעצמנו, אנחנו לקחנו על עצמנו את העניין הקהילתי, בית הספר חרת על דגלו את הנושא הקהילתי.

<ברוך אביבי: אנחנו גם מאכלסים בתוכנו מגוון רחב של אוכלוסיות וגם אנחנו יוצרים בית מדרש להורים בערב, פעילויות אחרי צהריים, לפחות פעמיים בחודש לתלמידים.

<ברוך אביבי: יש בנו הרבה ערכים של קהילתיות ולכן זה הדגל שאנחנו שמנו לעצמנו בתוך מרחבי החינוך.

<זאב אלבו-מורה: אני אסכם בשתי מילים.

<זאב אלבו-מורה: אני חושב שהדברים שנלמדו כאן בכל הקבוצות מתקשרים מאוד למה שאמר המנהל.

<זאב אלבו-מורה: אנחנו מקבלים את כולם, יש לנו מגוון רחב מאוד של תלמידים, מכל הסוגים, מכל הגוונים שיכולים להיות, אנחנו פותחים את ידינו ומקבלים אותם.

<זאב אלבו-מורה: כמובן הנושא של השוויוניות עלה אצל כולם.

<זאב אלבו-מורה: אני מאוד נהניתי מהקבוצה שישבנו, אני מקווה שכולכם נהניתם.

<זאב אלבו-מורה: איך אמרו בגמרא?

<זאב אלבו-מורה: מחבריי למדתי הרבה, מתלמידיי יותר מכולם.

<זאב אלבו-מורה: אני חושב, אני מקווה, שגם הגדולים שבינינו למדו דבר אחד או שניים, אני בטוח שכולם פה עברו חוויה נחמדה ואני מאחל לכם המשך סיור מעניין.

עמרם מצנע: כל הכבוד על הרעיון.

טלי פלוסקוב: היה ממש מעניין.

<זאב אלבו-מורה: תודה רבה לכם.

<משה קווס: אני רוצה להעלות פה, אדוני היושב ראש של ועדת החינוך, את הנושא של תשלומי ההורים.

<משה קווס: דיברנו על זה, גם פה זה המקום - - - במגזר הזה.

<משה קווס: אני רוצה לבקש ממך לבחון ברמה ארצית את הפחתת התשלומים האלה.

<משה קווס: זה פשוט דבר שאי אפשר לעמוד, גם הורה שיש לו אפילו אחד זה קשה, זה כמו אוניברסיטה, זה קרוב ל-20,000 שקלים בשנה, אני לא מדבר כשיש שניים או שלושה באותו זמן בתיכון, זה בלתי אפשרי לעמוד בזה.

עמרם מצנע: אני מזמין אותך לשבוע הבא.

עמרם מצנע: ביום שני, ב-23 בחודש, מתקיים דיון ששר החינוך יבוא ויציג את הנושא של תשלומי הורים בממד הרחב שלהם, על פי התקנות החדשות.

<משה קווס: ועדת החינוך בכנסת?

עמרם מצנע: כן, אתה מוזמן.

<משה קווס: בעזרת ה'.

<משה קווס: תודה.

<ברוך אביבי: תודה רבה לכולם.

<ברוך אביבי: (סיור בבי"ס חלמיש)

<רחל לנדנר: אני אתחיל לדבר מהר.

<רחל לנדנר: אנחנו בית הספר לתקשורת.

<רחל לנדנר: כבר לפני שבע שנים, יחד עם המנהל הקודם, צביקה שמילוביץ - - - עשינו פריצת דרך, מסקרים, זה כל המדיה של העיר פה, לקחנו אותה על כל גווניה.

<רחל לנדנר: עיקר הדברים שאנחנו מתבססים עליהם זה התקשורת הבין אישית ולכן הגדרנו שבתחום הפדגוגי את הלמידה השיתופית, והתקשורת והאינטראקציה בין הילדים מאוד חשובה לנו וזה בא לידי ביטוי גם בהוראה בכיתות וגם בתכניות חברתיות נרחבות של בית הספר.

<רחל לנדנר: זה המוקד, מתוך זה יצאנו למדיה.

<רחל לנדנר: החבר'ה הכתומים נמצאים בעיר כמעט בכל אירוע, אם זה שגרירים ואם זה שרים ואנשי מדיה אחרים - - -

טלי פלוסקוב: ואם זה חברי כנסת.

<רחל לנדנר: כל המכובדים.

<רחל לנדנר: אני מקווה שימשיכו להגיע לעיר.

<רחל לנדנר: הם מתעדים, מראיינים, כותבים לעיתון המקומי וכך על רגל אחת מהר מהר.

<קריאה: אתם מסקרים את כל האירועים בבתי הספר האחרים?

<רחל לנדנר: אנחנו הכנו סרט על בית הספר במסגרת למידה משמעותית והוא שבע דקות.

<רחל לנדנר: אני מקצרת, כדי שנראה את הסרט ויש גם ראיון שלך ברדיו המקומי שלנו, אז אנחנו נעשה את הכול ביחד.

<רחל לנדנר: (הקרנת סרט) יש פה דוגמה של תוצרים של תלמידי כיתה ג' שלמדו בלמידה השיתופית.

<רחל לנדנר: כבוד יושב ראש הוועדה, אנחנו נזמין אותך לחדר ה - - -

עמרם מצנע: רגע, הם ישבו רק ל - - -

<רחל לנדנר: לא, הם מראיינים אותך.

<רחל לנדנר: אתה מאפשר להם?

<רחל לנדנר: אז בשמחה, בבקשה.

<תלמיד/ה: רצינו להראות את הנושאים ששכבה ג' עסקה בהם בחודשים האחרונים.

עמרם מצנע: כמשחק.

<תלמיד: זו דוגמה של תלמיד מהכיתה שלנו.

<תלמיד: יש פה לוח רגיל כמו הכול, אבל השוני פה שיש פה סולמות ויש פה את הנחשים, שאם עונים תשובה נכונה עולים, אם טועים נשארים, אותו דבר מפה ולהיפך.

<אדוה רוט: אולי בתור מחנכת הכיתה אני רוצה רק להסביר שהתוצרים זה המשחקים שבעצם הלמידה השיתופית סביב תוצר - - -

עמרם מצנע: תני לנו דוגמה לשאלה.

<תלמיד: איפה נולדה לאה גולדברג?

<תלמיד: לאה גולדברג נולדה בגרמניה.

עמרם מצנע: יפה.

<תלמיד: יש לנו גם משחקי רביעיות.

<תלמיד: הנה, לדוגמה קלף אחד שלמעלה יש את השם של הרביעייה, זו התמונה של מה שבקלף, אלה השמות של הדברים האחרים ברביעייה, למשל זו הרביעייה של יצירותיה של לאה גולדברג ובה יש דירה להשכיר, הילד הרע, כובע קסמים ומה עושות האיילות.

עמרם מצנע: קראת את ארבעת הספרים האלה?

<תלמיד: כמה מהם קראתי.

עמרם מצנע: איזה קראת?

<תלמיד: למשל הילד הרע קראתי וגם עשינו דפי הוראות.

עמרם מצנע: זה איך משחקים.

עמרם מצנע: וגם שיחקתם?

<תלמיד: עדיין לא.

עמרם מצנע: עדיין לא.

עמרם מצנע: ומה, אתם תשחקו עם ילדים יותר קטנים?

<תלמיד: אנחנו לא כל כך יודעים.

עמרם מצנע: אתם עוד לא יודעים.

טלי פלוסקוב: מה שהוא לא יודע הוא לא יודע.

עמרם מצנע: שאלתי אם הם ישחקו עם הילדים היותר קטנים במשחק הזה.

<אדוה רוט: אלה השלבים הבאים.

<אדוה רוט: קודם כל אנחנו באמצע התהליך, זה חשוב להגיד, יש עוד דברים שהם ככה לא סגורים.

<אדוה רוט: גם בתוך הקבוצות הם יעשו הערכת עמיתים על המשחקים.

עמרם מצנע: באיזה כיתה אתה?

<תלמידה: ג'.

<תלמידה: שלושתנו ג'.

עמרם מצנע: באותה כיתה אתם?

<תלמיד: כן.

עמרם מצנע: ואיזה שיעור אתה הכי אוהב?

<תלמיד: מדעים.

עמרם מצנע: מה לומדים במדעים?

<תלמיד: עכשיו אנחנו לומדים על החלל.

עמרם מצנע: ואיזה שיעור אתה הכי אוהב?

<תלמיד: חשבון ומדעים.

עמרם מצנע: ואת?

<תלמידה: חשבון.

עמרם מצנע: ואללה, יפה מאוד.

טלי פלוסקוב: יפה מאוד.

עמרם מצנע: יש לי שאלה קשה אליכם, מה לא טוב בבית ספר?

עמרם מצנע: יש דבר כזה.

<תלמיד: לפעמים, אבל רק לפעמים.

עמרם מצנע: מה?

<תלמיד: שלפעמים יש בהפסקות אלימות של ילדים נגד ילדים, אבל זה קורה מעט, מאוד מעט.

עמרם מצנע: ומה עושים כשזה קורה?

<תלמיד: אם זה כבר מאוד רע, אז פונים למורה, ואם כבר ממש רע מאוד, נותנים פתק אלימות.

<תלמיד/ה: הרבה פעמים קורה, זה קורה בכיתה שלנו ביום חמישי, אחרי ההפסקה השנייה.

<תלמיד/ה: כל פעם המורה למדעים - - -

עמרם מצנע: מה לדעתך לא מספיק טוב בבית הספר?

עמרם מצנע: מה היית רוצה שיתקנו או יעשו אחרת?

<תלמידה: שיוסיפו עוד מתקנים בחצר של הגדולים יותר.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה רבה.

<תלמיד: האמת היא, יש עוד דבר להוסיף, חוץ מהאלימות בהפסקות, פעם קרה לי משהו, זה שנפצעתי בבית הספר וזה גם לא כל כך מוצא חן בעיניי.

<תלמיד: אבל זה לא קורה - - -

עמרם מצנע: זה לא קורה כל יום.

<תלמיד: לא כל יום.

טלי פלוסקוב: איפה נפצעת?

טלי פלוסקוב: נפלת או מה?

<תלמיד: לא, זה מהקיר יצא קצה ברזל, רצתי ולא ראיתי ונחתכתי.

טלי פלוסקוב: ותיקנו את הברזל, קודם כל?

<תלמיד: כן.

טלי פלוסקוב: יופי, זה מה שחשוב.

<תלמיד: עדיין רואים בהפסקות משהו, עדיין.

טלי פלוסקוב: אז אם תראה עוד משהו, תגיד.

<תלמיד: כן.

טלי פלוסקוב: כל הכבוד לכם.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, ילדים.

<קריאה: אתם מקסימים באמת.

<קריאה: (סיור בכפר הילדים נרדים)

<בלה בג'ינסקי: אני רוצה להתחיל עם סיפור קטן.

<בלה בג'ינסקי: תרשו לי לקום ולעמוד שם כדי שאני אראה אתכם.

<בלה בג'ינסקי: אני רוצה לספר לכם, מכובדיי, איך הגענו למפגש הזה ולמה חשוב לי לספר את זה?

<בלה בג'ינסקי: כי אצלנו, האזרחים, בדרך כלל אומרים אי אפשר להגיע לחברי כנסת והם מתנשאים מעם ואחרי שהם נבחרים הם שוכחים מי שלח אותם וכל מה שאנחנו מכירים, ואני הייתי באיזה שהוא שלב גם חלק מהצוות הנבחר הזה שאמר את זה.

<בלה בג'ינסקי: וראה זה פלא, בכנסת הייתה הצדעה לפנימיות של משרד החינוך והוזמנתי לזה על ידי הפורום הציבורי והיה מאוד מרגש, מאוד מכובד, מאוד יפה, והצטערתי שלא היו הרבה יותר פנימיות של משרד הרווחה, לפחות אני לא פגשתי.

<קריאה: זה של משרד החינוך.

<בלה בג'ינסקי: יפה, אז הגיע הזמן - - - ושם הייתה אמירה מאוד חשובה, לטעמי, של שר החינוך ושר הרווחה, או של שר הרווחה והמנכ"ל של משרד החינוך ומר מצנע, שאמרו 'צריך שיתוף פעולה' וצריך שיתוף ואני אומרת את זה בשלוש מילים, צריך שיתוף פעולה.

<בלה בג'ינסקי: ואני, ברוב חוצפתי, לא ביקשתי רשות, קמתי ועל המדרגות עצרתי את חבר הכנסת מר מצנע ואמרתי לו 'תשמע, אני המנכ"לית של SOS ישראל, עמותה', ובאמת חמישה משפטים אמרתי לו והוא אמר 'זה מאוד מעניין אותי', אמרתי לו 'אנחנו ניפגש', הוא אמר 'אני אמסור את זה למזכירה שלי'.

<בלה בג'ינסקי: טוב, חיכיתי ואמרתי, רגע, צריך להוציא והוצאתי איזה שהוא סיכום על מה שדיברנו והחוויות שלי, הרשמים שלי מהמפגש הזה ושלחתי.

<בלה בג'ינסקי: זה היה לפני פסח וקיבלתי תשובה, פשוטה ולעניין, 'אני אגיע, אחרי פסח המזכירה שלי, מנהלת הלשכה, תהיה איתך בקשר'.

<בלה בג'ינסקי: הגיע פסח ואחרי פסח ולא היה והבנתי שהעומס הוא רב ואני שלחתי תזכורת.

<בלה בג'ינסקי: ברוב צניעות.

<בלה בג'ינסקי: ומיד קיבלתי תשובה, אכן זה יהיה.

<בלה בג'ינסקי: והתקשרה אליי סופיה, שהיא מנהלת הלשכה, וקבענו מועד.

<בלה בג'ינסקי: היא אמרה 'בלה, מתי מתאים לכם?', אז אמרתי לה 'אני חושבת שעדיף בצהריים, שיפגשו את הילדים ואת האמהות', כי בעצם זה אנחנו, מה אנחנו?

<בלה בג'ינסקי: הילדים וה - - - והיא אמרה 'יופי, אז אולי יהיה ביקור בערד'.

<בלה בג'ינסקי: כך הגענו גם אלייך, ראשת העיר, ואני מוכרחה לומר שאני התרגשתי.

<בלה בג'ינסקי: לא הספקתי לקחת אוויר, יצאתי לחופש של שבוע, חזרתי והתקשרה אליי רבקה ואמרה בלה, סדר יום ומה עושים ואמרתי 'אשרינו וטוב לנו'.

<בלה בג'ינסקי: ועל זה, מר מצנע, חבר הכנסת המכובד - - - ואני רוצה גם לציין, אני לא חברת מפלגה, אני לא שייכת, לא למפלגה שלו ולא לשום מפלגה אחרת ואני לא מחוברת לכנסת ולאף אחד ושום פרוטקציה, אני חלק מעם ישראל שחבר הכנסת הקשיב והוא נמצא פה.

<בלה בג'ינסקי: ועל זה אלף אלפי תודות, הערכה וברכה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<בלה דיג'נסקי: תודה לך.

טלי פלוסקוב: תודה לך, בלה, שזכינו לביקור של ועדת חינוך.

<בלה בג'ינסקי: ותודה לכל חברי הוועדה, אני מבקשת סליחה אם לא התייחסתי, אבל זה פשוט משהו ש - - -

עמרם מצנע: אני מייצג אותם.

טלי פלוסקוב: זה רק אומר שהיא לא מחוברת לפוליטיקה.

<בלה בג'ינסקי: מתי, הבמה שלך.

<מתי רוז: אנחנו מתחילים, נעשה בריף מהיר על מה שאנחנו עושים.

<מתי רוז: (הקרנת סרט)

עמרם מצנע: אני מניח שאתם מכירים את הסיפורים מאחורי כל ילד.

<בלה בג'ינסקי: כן, כל ילד והסיפור שלו.

<מתי רוז: אז קודם כל ברוכים הבאים, אני מברך אותך ואת חברי הוועדה, את אילנה, המפקחת שלנו שנמצאת איתנו, את טלי, ששורפת פה לא מעט שעות, את רחלי, שמטפלת בילדים שלנו כבר הרבה הרבה שנים.

<מתי רוז: חשוב להדגיש, כי אם אנחנו מדברים על מערכת החינוך בעיר אז מערכת החינוך בעיר עשתה קפיצה.

<מתי רוז: אנחנו רואים את זה פה בבית הקטן שלנו כדבר מאוד משמעותי, כי אני יכול רק לומר, שתי בנות שלנו עם ממוצע 100 בבגרויות, אחת הולכת ללמוד עכשיו הנדסה ארבע שנים.

<מתי רוז: היא פה מאחורה, היא מתביישת.

<מתי רוז: בואי תצטרפי אלינו, כי אנחנו רוצים דווקא שתהיי חלק פעיל היום.

<מתי רוז: אחת מבוגרות מערכת החינוך של העיר, שגדלה פה כבר הרבה שנים, אנחנו ניתן לה את המקום אחר כך, שהולכת ללמוד הנדסה ו- ו-.

<מתי רוז: הלוואי עלינו ציוני בגרות כמו שלה, שזה 100 פלוס, 100 בהצטיינות יתרה.

<מתי רוז: כל מיני דברים שאם אמא שלי הייתה זוכה לאחד כזה היא הייתה מאושרת.

<מתי רוז: הארגון שלנו מתחיל איפשהו אחרי מלחמת העולם השנייה, אני מאמין שאתם מכירים את הסיפור.

עמרם מצנע: אני לא מכיר.

<מתי רוז: אז הארגון שלנו מתחיל אחרי מלחמת העולם השנייה, כשבעצם מהנדס אוסטרי, בסביבות 43', 44', הוא הבין כנראה שהוא לא עושה את הדבר הנכון, או יצא מזה איכשהו, ובמהלך המלחמה ואחריה, מה שנשאר באירופה זה בעיקר יתומים ואלמנות - - -

<בלה בג'ינסקי: השם שלו הרמון גמינר.

<מתי רוז: כן, הוא התחיל לאסוף ילדים ונשים, התחיל מבית אחת, שדאג לו בעיקר לצרכים פיזיים כמו תרופות ואוכל ועד היום ארגון שמטפל בחצי מיליון ילדים בעולם, ב-130 מדינות, מפתח היום אג'נדה שלמה של טיפול קהילתי בשנים האחרונות, אבל עיקר הארגון מתבסס על כפרי ילדים שצריכים חלופה לבית, לטווח זמן ארוך, שזה בגדול האג'נדה.

<מתי רוז: במדינה שלנו יחד חברו בשנת 80' משרד הסעד דאז, עם ד"ר קורץ, שהיה מנכ"ל משרד הסעד ו-SOS, הם הכירו באיזה שהוא כנס וקם הכפר הראשון כאן, בשנת 81'-82', בערד.

<מתי רוז: ערד עוד הייתה קטנה, לקח הרבה זמן להגיע לעיר בתקופה ההיא אבל אנחנו היום באמת מרכז העיר ערד.

<מתי רוז: אנחנו חוגגים 33 שנים במהלך הקיץ הקרוב, 33 שנות פעילות.

<מתי רוז: הצוות שנמצא פה, חוץ מלילי, הצוות שאחראי על 13 השנים האחרונות, שבעצם יחד עם שירות ילד ונוער אנחנו מקיימים פה כפר ילדים שיקומי שמטפל ב-100 ילדים נכון לרגע זה, מתוכם יש משהו כמו 8-9 ילדים שנמצאים בקלט חירום שמשתנה, תיכף נדבר על הרצף.

<מתי רוז: הכפר שלנו היום נמצא, אני רץ לקצוות, אבל זה יסגור את המסגרת של הסיפור, בתהליך של אישור של משרד הרווחה להכרה ככפר שיקומי טיפולי.

<מתי רוז: הרחבת הפעילות שלנו כבר אושרה ל-140 ילדים, זה יותר מדי, אנחנו לא נגיע לשם, אבל - - -

עמרם מצנע: מה זאת אומרת?

עמרם מצנע: איזה אישור היה עד היום?

<מתי רוז: 100 ילדים.

עמרם מצנע: מבחינת ההגדרה.

<מתי רוז: שיקומי.

<מתי רוז: מכיוון שהאוכלוסייה משתנה והשדה של משרד הרווחה משתנה היום בצורה דרמטית, כי קורים גם דברים טובים בצד השני, מתפתחים שירותים קהילתיים ששומרים על הילדים ועוזרים להורים לעבור את ה - - - מה שנקרא פחות ילדים שינטשו את ביתם.

<מתי רוז: יש פרויקטים יפים מאוד שעושים גם בתכנית הלאומית וגם בתכניות רווחה, מועדוניות אינטנסיביות, תכניות הורים, מה ששומר קצת על ילדים וזה לאט לאט דוחף אותנו באמת לטפל במרכאות בקצה באמת.

<מתי רוז: אם ילד היום זקוק להוצאה מהבית כנראה שהסיבות הן מספיק מספיק טובות - - -

עמרם מצנע: הילדים שמגיעים לכאן זה בהחלטות בית משפט או הסכמת הורים?

<מתי רוז: מתוך 100% ילדים קרוב ל-90% מהילדים שלנו הם בחוק פיקוח והשגחה, שזה הצד השני של החוק.

<מתי רוז: יש את חוק הנוער של נוער שלוקה בעבריינות, זה לא קשור אלינו.

<מתי רוז: אנחנו בעיקר הגנה מהסביבה הטבעית של הילדים, 90% מהילדים, ו-10% שאין להם, פשוט כנראה כבר לא צריכים, או שגדולים מדי, או ששם המצב הוא טיפ טיפה שונה.

<מתי רוז: אנחנו מטפלים בילדים בין גילאי 6 עד 18, בין גילאי 18 עד 24 בתכנית ייחודית שלנו, כדי שתשמור עליהם לשילוב מוצלח בקהילה בשלב יותר מאוחר, תיכף אנחנו ניגע.

<מתי רוז: ליבת העבודה שלנו מתבססת על משפחתונים.

<מתי רוז: כפר מאוד אינטנסיבי - - -

עמרם מצנע: משפחתונים בתוך החצר?

<מתי רוז: כן, בתוך הכפר.

<מתי רוז: בתוך החצר.

<מתי רוז: צוות כמובן, צוות שמדריך, צוות שמלווה, צוות שמגדל את הילדים, צוות של עובדות סוציאליות שמלוות את הבתים, צוות של רכזים שמנהלים אשכולות קטנים, מנהל פנימייה, שנמצא פה מאחורה, כמובן צוות טיפולי שנכנס על מנת לתמוך בילדים מבחינה נפשית במהלך תקופות מסוימות.

<מתי רוז: יש פסיכיאטרית שמלווה, פסיכולוגית שמלווה, מטפלים שנכנסים, יש פה טיפול בבעלי חיים ובדרמה ובעוד אמצעים נוספים, שזה היום יום.

<מתי רוז: היום יום מלא בפעילות, כל הזמן.

<מתי רוז: יש פה קומונה שעושה פה שנת שירות, של 17 מתנדבים, דרך התק"מ, קומונה משמעותית, גדולה מאוד, נחשקת במדינה, להגיע לנרדים זה בהחלט רצון מאוד מאוד גדול של מתנדבי שנת שירות.

<מתי רוז: דרך אגב, גם לכפר שלנו בצפון, למגדים.

עמרם מצנע: איפה הכפר בצפון?

<מתי רוז: במגדל העמק.

<מתי רוז: הוא קצת יותר צעיר מאיתנו, בערך ב-15 שנה, אבל עושה עבודה מאוד מאוד דומה, מאוד יפה.

<מתי רוז: אני כל הזמן מקנא כשאני מבקר שם, כי הוא כזה שיקי, אירופאי, מאוד יפה.

<מתי רוז: הוא מטפל היום ב-75-76 ילדים ובנוסף, דברים נוספים שאנחנו עושים, גם בצפון וגם כאן, אנחנו שילבנו עבודה נוספת במגזר הבדואי.

<מתי רוז: במקרה שלנו, זה דרום, מה שהיה פעם מועצה אזורית אבו בסמה התחלקה לשתי מועצות, יש את נווה מדבר ואל קסום, אז יש לנו שלוש מועדוניות ביישוב טרבין של אל קסום, אינטנסיביות וטיפוליות מאוד, ובמקביל אנחנו - - -

עמרם מצנע: שזה ילדים שנשארים בבית?

<מתי רוז: ילדים שנשארים בבית, כן.

עמרם מצנע: אחרי הצהריים, אחרי בית ספר.

<מתי רוז: זה ממש מועדוניות מאוד מאוד אינטנסיביות ואנחנו עכשיו בהקמה של חמש מועדוניות נוספות, שזה ככה הפעילות הכללית שאנחנו עושים.

<מתי רוז: כשאנחנו מדברים על הכפר עצמו אז באמת ליבת העניין זה היכולת שלנו לתת לילדים תחושה ביתית הכי קרובה שאנחנו יכולים.

<מתי רוז: אני שמח שהעיר פה, כי גם העיר בעצם היום, כשאנחנו מדברים על ילד של נרדים, הילד הזה קם בבוקר בדיוק כמו הילדים שלנו, כובע, תיק, בקבוק מים, סנדביץ', תיק שהוא בחר, הולך לבית הספר, לאחד מארבעה בתי הספר היסודיים של רחלי, וכמובן לאחד משני התיכוניים שיש כאן.

<מתי רוז: יש פה את התיכון של אורט ערד, שעשה התקדמות מאוד מאוד מרשימה.

<מתי רוז: אפרופו ראש העיר, צריך עוד הרבה עזרה, כי אני רואה שהילדים נהנים וקונים ונהנים מאווירה חינוכית טובה מבעבר.

<מתי רוז: ובית ספר חדש שנפתח שזה התיכון המקצועי של אורט צור, שמייצר כבר את ההנדסאי השלישי של כפר הילדים נרדים, אני כבר לא מדבר על העיר.

<מתי רוז: זה כבר ההנדסאי השלישי שהתגייס עכשיו לחיל חימוש, שזה בהחלט מבחינתנו הצלחה כי זה כבר עתיד, זה כבר כניסה למעגל אחר וזה מאוד מאוד מוצלח ועושים שם עבודה יוצאת מן הכלל.

<מתי רוז: אנחנו כמובן נעזרים בכל שאר המחלקות או נושאים חינוכיים בלתי פורמליים שהעיר מייצרת, שזה חוגים, שזה מתנ"ס, שזה הצגות, כל פעילות כזו או אחרת.

<מתי רוז: מה גם שעם כמה שהילדים שלנו כביכול נמצאים תחת ענן כבד, גם של צער, גם של כאב, גם של קושי וגם של המון דברים אחרים, אנחנו מצליחים, במרכאות, לתת את סימולציית חיים, שיש להם את הזכות ללכת לחוג ולראות חבר וליהנות גם משירותים נוספים ולא רק בתוך הכפר הזה.

<מתי רוז: אז הילדים גדלים פה בגילאים האלה.

<מתי רוז: תיכף אני אכנס יותר לתחום הלימודי, כי שם יש לנו קושי מאוד מאוד גדול.

<מתי רוז: אז שתי ורסיות עיקריות לקליטה של ילדים.

<מתי רוז: אחד זה קליטה רגילה של שירות ילד ונוער, בעצם באמצעות הקהילות, מפנה חומר של ילד, קוראים את החומר, יש פה צוות מקצועי שמקבל את החומר.

<בלה בג'ינסקי: אני רוצה לחדד נקודה שעליה התעכבתי כשהזמנתי את מר מצנע.

<בלה בג'ינסקי: ההבדל בפנימיות שלנו, בדרך כלל בפנימיות, אתה בא להדסים, אתה בא לנעורים ואתה רואה חדר אוכל מרכזי, אתה רואה - - - כאן לא.

<בלה בג'ינסקי: כשמתי אמר משפחתון, אני רוצה לחדד את זה, זה שם האמא גרה עם הילדים, יש לה את החדר, היא מבשלת, יש את מכונת הכביסה, יש את הבית.

<בלה בג'ינסקי: הילד בא הביתה, הוא מתקבל על ידי האם, יש את העזרה בשיעורי עזר, אבל היא עוקבת אחרי השיעורים, היא מדרבנת, היא מחזקת.

<בלה בג'ינסקי: זאת אומרת זה בעצם הליבה של הכפרים שלנו, הילד הוא המרכז, יחד עם האמא והמשפחתון ולא המשהו הגדול הגלובלי שאתה הולך שם לאיבוד.

<מתי רוז: אחלה.

<מתי רוז: באותה מסגרת של באמת ניסיון לאפשר לילדים באמת את המיומנויות הבסיסיות של ילד, או את החוויה הבסיסית של ילד, זה מלקנות חולצה כשהוא בוחר אותה בחנות, לבחור את הילקוט כשהוא מתחיל ללמוד בבית הספר.

<מתי רוז: כמובן שיש פה רגישות מאוד מאוד גדולה, שאנחנו כל הזמן נעים עליה, גם שירות ילד ונוער וגם אנחנו עם כמה אפשר, כמה אנחנו כן יכולים, כמה פחות, אבל אנחנו מנסים ליצור פה איזה שהיא סימולציה הכי הכי טבעית שיש.

<מתי רוז: בתוך כל התהליך הזה אנחנו גם מאוד מאוד מקפידים להיות בקשר עם המשפחות של הילדים, זו אחת המשימות הכבדות ביותר של הצוות בכלל ושל העובדים הסוציאליים בפרט, כי אנחנו טוענים טענה בסיסית, שקודם כל צריך להציל את הקשר הזה איפה שהוא נמצא, ואיפשהו כשהילדים גדולים הוא צריך לבוא גם להשלמה, ואם הוא לא מתקיים הסיכוי של הילד להצליח הוא אפסי.

<מתי רוז: זה גם מאוד מאוד חשוב.

<מתי רוז: כך שיש פה קשר מאוד גדול במשולש קדוש, שזה בעצם הילד והרצונות שלו בתוך המקום הזה, המשפחה שלו בקהילה והשירות, שבעצם עובד במקביל אלינו כל הזמן, שזה שירותי הרווחה שנמצאים בקהילה שהם כל הזמן מסתנכרנים איתנו.

<מתי רוז: כשזה מתקיים טוב ויש קשר טוב בין כל הקטבים האלה, אפשר להניח שהסיכוי של הילד להצליח הוא מאוד מאוד גבוה.

<מתי רוז: אז באמת הוורסיה הראשונה של הקליטה זה שבשירות ילד ונוער מפנים לפה ילד בצורה מסודרת, כמובן לשירות ילד ונוער יש את הדרך שלו להפנות ילדים.

<מתי רוז: בסופו של דבר כשזה מגיע לפה זה כבר עבר שם תהליך מסוים.

<מתי רוז: הילד מגיע לכאן, קוראים את החומר, מזמינים את הילד לאינטייק, הילד מכיר.

<מתי רוז: במידה שזה מסתדר הוא מגיע לאורחות, במידה שנחמד לו באורחות או זה הסתדר ונראה שזה עוזר, כמובן שוב פעם במשולש הקדוש הזה, אז הילד נקלט לכאן - - -

עמרם מצנע: ילדים מגיעים בכל הגילים?

<מתי רוז: אנחנו משתדלים עד גיל 12-13 בשוליים העליונים, מגיל 6.

<מתי רוז: זה היה פעם קצת למטה, קצת גבוה, אבל זה פחות או יותר טווח הגילאים.

<מתי רוז: מבחינת האישור זה 6-12 אבל כמובן שכשמפקחת נתקלת בדילמה של שני אחים, שאחד הוא בן 5.5 והשני בן 7 והם הופנו לפה, אז כמובן שלא יפרידו ויעשו את הכי טוב שאפשר בשביל הילדים ובשביל שיצליחו בתוך הרעיון הכללי.

<מתי רוז: הוורסיה השנייה של הקליטה זה קלט חירום שהקמנו לפני ארבע שנים.

<מתי רוז: הקמנו ביחד פה קלט חירום פנימייתי, בהחלט מודל די חדש שהיה בזמנו שהוא עשה הרבה דברים טובים, הוא גם דורש הרבה דברים אחרים.

<מתי רוז: הדברים הטובים זה שהוא הצליח להוציא מהמערכת הזאת, אני טוען - - -

<אילנה בר יהודה: תגיד שזו הוצאה חירומית של פקידות הסעד.

<אילנה בר יהודה: מהרגע להרגע, בתוך לילה, משעה לשעה האירוע, חירומי, בצו חירום של 7 ימים או לפני שופט הם מגיעים לכאן.

<מתי רוז: אנחנו היינו בטלפון לפני 3-4 שבועות על הוצאת חירום, בלי פרטים, דרמטית מאוד, גדולה מאוד, הרבה ילדים.

<מתי רוז: היינו בטלפונים בשעות מטורפות, כל הצוות כבר עשה את ההיערכות.

<מתי רוז: לשמחתנו זה לא קרה.

<מתי רוז: אני אומר לשמחתנו, כי להוציא ילד מחירום בבית באישון ליל, הקריעה הזאת מאוד מאוד קשה.

<מתי רוז: אבל זה פרויקט שהקמנו לפני ארבע שנים ואנחנו עכשיו מרחיבים אותו ל - - -

עמרם מצנע: זה משהו בסגנון של בית שבתאי לוי בחיפה?

<אילנה בר יהודה: לא, זה מרכז חירום.

<אילנה בר יהודה: אנחנו כמו בית אפל.

<אילנה בר יהודה: יש קלט חירום, בגלל שמרכזי החירום עמוסים ומלאים זה היה פתרון ביניים לקלטי חירום, כי לא נבנו עוד מרכזי חירום בתוך הפנימיות.

<אילנה בר יהודה: להשתמש בשירותים של הפנימיות ולייחד בעלי תפקיד לתפקיד הזה.

עמרם מצנע: כמה מוסדות כאלה יש בסך הכול בארץ?

<אילנה בר יהודה: 130-140.

עמרם מצנע: מוסדות כאלה?

<אילנה בר יהודה: פנימיות, כן.

עמרם מצנע: פנימיות של רווחה?

<אילנה בר יהודה: של שירותי רווחה.

<אילנה בר יהודה: זה משיקומי, חינוכי ופוסט אשפוזי.

<אילנה בר יהודה: כן, כ-140 פנימיות בוורסיות שונות, מ-12 ילדים במשפחתון יחידני בדימונה ועד פנימיות של 200 - - -

עמרם מצנע: לא, כפרי ילדים.

<אילנה בר יהודה: כפרי ילדים במתכונת הזאת אנחנו כבר לא כל כך מפתחים בגודל הזה.

<אילנה בר יהודה: אנחנו הולכים לצמצום, למרכזים יותר קטנים.

<אילנה בר יהודה: אבל יש לא מעטים.

<בלה בג'ינסקי: אנחנו המיוחדים.

<מתי רוז: אין ספק שעולם הפנימיות הוא עולם של סביבה שמשתנה היום בצורה מאוד מאוד רצינית.

<מתי רוז: אנחנו רואים את זה בעיקר עם הקושי שהילדים מגיעים, בגלל זה אנחנו מדברים היום על שיקומי טיפולי ולא רק שיקומי, כי זה דורש סיפור אחר.

<מתי רוז: מה שכן, אני יכול להגיד, במה זה בא לידי ביטוי?

<מתי רוז: ילדים יותר עצובים, ילדים יותר כואבים, ילדים עם סיפור שצריך להקשיב לו כמה שנים, לא שנה ולא שנתיים, ממש כמה שנים, מעגלי קושי רחבים בתחומים רבים ומגוונים מפעם, שזה אנחנו בהחלט יכולים להגיד קורה, זה בהחלט קורה.

<מתי רוז: הקלט חירום הכניס אותנו בצורה יחסית די מהירה להבין פתאום שהסביבה שלנו גם משתנה, הסביבה באמת משתנה, רוב הילדים כבר בחירום, רוב הילדים בחוק נוער ורוב הילדים הם מורכבים מאוד מבחינת הקשיים שהם מגיעים איתם.

<מתי רוז: אנחנו עכשיו פועלים לפתיחת הקלט השני, בדיוק מתחילים לשפץ את הבית ו- ו- ו-, ממשיכים לשפץ את הבית, כדי לאפשר את השירות הזה בצורה יותר רחבה.

<מתי רוז: לצד הקושי שהוא יוצר הוא עושה נפלאות בתוך הארגון, משני טעמים.

<מתי רוז: שוב פעם, היכולת של האנשים לספוג את הקושי ולעבד אותו והחלק השני שזה ההתמקצעות הארגונית שהקלט הזה מביא איתו.

<מתי רוז: פתאום אתה צריך לעבוד בצורה הרבה יותר מדויקת, הרבה יותר רשומה, הרבה יותר מלווה, עם הרבה יותר גורמים מעורבים, וגם למערכת זה עושה התמקצעות יפה מאוד וטובה, שהיא חשובה מאוד.

<מתי רוז: הילדים ממשיכים לגדול, מנהלים פה את החיים, במרכאות, הכי נורמלים שהם יכולים לנהל כשהם קצת מתבגרים.

עמרם מצנע: אתם מלווים אותם גם אחרי שהם סיימו פה?

<מתי רוז: לגמרי.

<מתי רוז: אתה יכול למשל למצוא - - -

<אילנה בר יהודה: יש לנו - - -

<מתי רוז: אילנה, לא.

<בלה בג'ינסקי: לא, פה אני לא נותנת לרווחה להיכנס.

<אילנה בר יהודה: לא בשיתוף?

<מתי רוז: פה אני אומר משהו אחר.

<מתי רוז: אנחנו די סידור חוץ ביתי שהוא עוף מוזר במובנים מסוימים.

<מתי רוז: כי ילד שלנו, למשל, יכול לצאת עם חברים שלו מהעיר, שהוא גדל איתם מכיתה א', גם יותר מ-11 בלילה ביום שישי.

<מתי רוז: זה מסוג הדברים שהם מאוד ייחודיים לנרדים, כבית, כתחושה, וגם השירות למען - - -

<בלה בג'ינסקי: קהילה, הם תורמים במגן דוד, הם תורמים ב - - -

טלי פלוסקוב: הם חלק מהעיר.

<בלה בג'ינסקי: הם חלק, ממש ככה.

<מתי רוז: עמוד נוסף שמלווה אותנו מאוד מאוד בתוך החיים שלנו, מעבר לרעיון הלימודי והטיפולי ותחושת הבית, זה הנושא הלאומי.

<מתי רוז: אני מוכרח לומר, הפעילות שלנו מתבססת על היותנו חיים במדינת ישראל.

<מתי רוז: גם כאן אני אומר, יש פה ילדים שהם לא רק יהודים, כולם אזרחי מדינת ישראל, וזה נורא מצחיק לראות ילד שלנו במסע, לא הקודם, לפניו, לפולין, ששמו אדהם והוא שירת שירות צבאי מלא, ויש לו עוד שני אחים פה, שאחד מהם היום שוטר מג"ב והוא גדל פה והשני עכשיו מסיים, שיש לו עד היום את מגן דוד שלו.

<מתי רוז: כששאלו אותו לפני שהקרינו את הסרט, 'איך אתה?

<מתי רוז: אתה גם ערבי וגם יוצא לשואה וגם יהודים, איך זה מסתדר לך?' הוא אמר 'מה זה קשור בכלל?

<מתי רוז: זאת המדינה שלי, זה החברים שלי.

<מתי רוז: הרגו אנשים, מה זה משנה את מי הרגו?'.

<מתי רוז: זה יפה לראות את זה ובתוך ההסכמה הזאת אנחנו חיים בצורה מאוד פשוטה, לא עושים מזה סיפור.

<מתי רוז: זה מאוד פשוט וזה עובד יפה.

<מתי רוז: כמובן שההווי הבסיסי שלנו הוא מדינת ישראל.

<מתי רוז: אני חושב שזה די אחד המקומות הבודדים שמאזכרים את זאב ז'בוטינסקי ואת דוד בן גוריון ובטקס יום הזיכרון לחללי צה"ל, אני אף פעם לא יכול לבוא לטקס העירוני כי 50 ילדים מופיעים ובהדלקת המשואות מדליקים משואות.

<מתי רוז: אנחנו מאוד מקפידים על הרעיון.

<מתי רוז: השיא שלנו זה באמת המסע לפולין, שכל ילדי הכפר יוצאים לפולין.

<מתי רוז: השנה אנחנו יוצאים יחד עם המשלחת של אור ערד.

<בלה בג'ינסקי: דבר גם על מסע ההישרדות שאתה לוקח אותם.

<מתי רוז: ועוד כל מיני, כן, טיולי מדבר שאנחנו עושים עם דגל ישראל, כמו פעם, מקל מטאטא ודגל ישראל, שהילדים הולכים מרחקים גדולים.

<מתי רוז: כולם כבר מחכים לטיול הקיץ, שמגיעים לכנרת ברגל.

<מתי רוז: הווי ארץ ישראלי, שירי ארץ ישראל.

<מתי רוז: המוזיקה פה זה למשל כלי טיפולי שאנחנו משתמשים בו.

<מתי רוז: לא שומעים פה כל מוזיקה, אבל שלמה מככב פה ואריק מככב פה וזה לא במקרה.

<מתי רוז: כמובן גם מוזיקה נוספת, אבל אנחנו מאוד מקפידים על ההווי הארץ ישראלי הבסיסי.

<מתי רוז: הכפר שלנו מדוגלל כמו יום עצמאות כל השנה, הסמלים הם מאוד מאוד חשובים וזה עובד.

<מתי רוז: יש לנו מחקר קטן שעשינו, זה בהחלט עובד.

<מתי רוז: בסופו של דבר, אולי דיברתי יותר מדי, אבל זה מביא את הילדים לאיזה שהיא השלמה.

<מתי רוז: כל הרעיון, הטיפול, החינוך, הליווי, הקשר, הקשר עם ההורים, הקשר עם הקהילה, הקהילה הנורמלית הטבעית, החברים שנוצרים פה, השכונה הקרובה, זה יוצר פה משהו שהילדים מבינים, 'אני לא יכול לגדול בבית', אבל משהו שבסופו של דבר משלימים איתו.

עמרם מצנע: איך זה נראה מבחינה תקציבית?

<מתי רוז: מבחינה תקציבית, אני תיכף אגע בשתי נקודות כואבות מאוד.

<בלה בג'ינסקי: אני מציעה שלפני שניגע בתקציב, אני מרגישה לא נוח, יושבים פה חברי ועדה מכובדים - - -

<יהודית גידלי: אין חברי ועדה.

<בלה בג'ינסקי: לא משנה, צוות, לא משנה מי ואנחנו לא הצגנו אתכם.

<בלה בג'ינסקי: היית כל כך בשוונג שלא רציתי לעצור.

<בלה בג'ינסקי: אז ברשותך, בואו נעשה סבב ונתחיל איתך.

<בלה בג'ינסקי: (סבב נוכחות).

<חיה: אני חיה ואני אם בית פה, מתחילה את השנה השמינית שלי.

<חיה: אני בבית עם 5 ילדים מגיל 12 עד 18.

<צרויה: אני צרויה, אם בית בבית נעורים ומתבגרים, 11 ילדים.

<צרויה: הייתי שבע שנים, הפסקתי לשנה וחזרתי.

<צרויה: התגעגעתי.

עמרם מצנע: אם בית זה מישהי שגרה עם המשפחה שלה?

<צרויה: יש יחידה בתוך המבנה של הבית שהיא של אם הבית.

<חיה: אני פה עם בתי, בתי בת 17.5.

עמרם מצנע: לא, זה כמו משפחתון בעיר?

<בלה בג'ינסקי: לא, זה לא אומנה.

<צרויה: נשים גרושות, אלמנות, רווקות, אמהות חד הוריות, אם יש ילדים קטנים הם באים איתם, הם חלק מהבית, אבל רובנו לבד בלי גברים.

<צרויה: (המשך סבב נוכחות).

<חנה: אני חנה, אם בית חמש שנים, שישה ילדים בבית כרגע.

<יערה: אני עובדת סוציאלית של אשכול הצעירים.

עמרם מצנע: חשבתי שאת מהשינשינים.

<מירנדה: אני מירנדה, חניכה, בוגרת.

<בלה בג'ינסקי: בת כמה את?

<מירנדה: בת 18, עוד מעט 19.

<בלה בג'ינסקי: את יודעת למה שאלתי את הגיל?

<בלה בג'ינסקי: כי כשאנחנו מצלמים אני רוצה להוציא את התמונות ואז לדעת שאני יכולה להוציא את התמונה שלך גם, כי כבר עברת את גיל 18.

<בלה בג'ינסקי: זה אפשרי?

<בלה בג'ינסקי: את מאשרת?

<מירנדה: בטח, כן.

<מתי רוז: וכשיחזרו לבקר אותך בעוד ארבע שנים את כבר תהיי מהנדסת.

<מתי רוז: (המשך סבב נוכחות).

<יפה: אם בית 11 שנה.

<מתי רוז: אני מציע שנראה - - - זה ייתן לנו עוד טעימה מעניינת של מה שאנחנו עושים.

<מתי רוז: אני בהחלט אגע אחר כך בשני נושאים נוספים.

<בלה בג'ינסקי: רגע, לא הציגו מאחורה.

<אסתר: אסתר, אם בית, אשכול צעירים, 11 שנה, עם הפסקה של שנתיים.

עמרם מצנע: שבתון?

<בלה בג'ינסקי: שחזרה אלינו.

<בלה בג'ינסקי: (המשך סבב נוכחות).

טלי פלוסקוב: חברים, לפני שאתם ממשיכים.

טלי פלוסקוב: אנחנו פשוט נאלצים להיפרד, אז תודה רבה שוב.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

עמרם מצנע: (הקרנת סרט)

<מתי רוז: זה בהחלט שיא של פעילות ברעיון של מי אני ומה אני, למרות שכמובן לא רק נושא השואה מלווה את הרעיון של שייכות ו - - - זהו, הילדים שלנו בעצם איפשהו במהלך השנים האחרונות התחילו לאתגר אותנו במה יקרה איתם כשהם יהיו גדולים.

<מתי רוז: ככל שיתפתחו שירותים בקהילה וילדים נשארים שם והילדים עם המקרים היותר ויותר קשים יוצאים החוצה, לפנימיות או לסידורים חוץ ביתיים מאוד מאוד אינטנסיביים, כי בשבילנו להוציא ילד לחופש זה לשגע את אילנה ב-300 טלפונים ואת כל פקידי הסעד, כי כדי שילד ייצא מפה לחופש הצוות הטיפולי יחד עם יוסי מנהל הפנימייה והרכזים צריכים לעבוד שבועיים לפני, שהילד בכלל יצליח להגיע הביתה.

<מתי רוז: זה בתי משפט, זה באמת פרויקט קשה.

<מתי רוז: וככה עם הזמן הילדים התחילו להביע איזה שהוא רצון להמשיך לחיות במקום נורמלי, לקבל הזדמנות גם אחרי שהם סיימו לגדול כאן והקמנו את בית הבוגרים.

<מתי רוז: בשלבים הראשונים הייתה לנו תרומה ששכרנו בית והיה לנו בית חייל קטן, שילדים חזרו לשבתות.

<מתי רוז: אנחנו מדברים היום על 24 חיילים שיש לנו, נכון לבוקר 14 לוחמים, גם הבנות עושות שירות מאוד משמעותי, שבעצם ממשיכים וגדלים בתוך המערך שלנו.

<מתי רוז: לא פה, אבל בהחלט במרכז הצעירים של ערד, בדירה שאנחנו שוכרים, כל זמן שאנחנו יכולים, בעוד כל מיני ורסיות שאנחנו מוצאים על מנת שיישארו באזור.

<מתי רוז: קורה פה משהו מאוד מאוד יפה, כי למשל בשבת הילדים חוזרים מהצבא והם יכולים לעבור דרך המשפחה שלהם, להגיד שלום והם חוזרים הביתה, שזה נורא מצחיק, אבל זה מה שהם אומרים, 'הייתי אצל אמא וחזרתי הביתה.

<מתי רוז: אני פה השבת'.

<מתי רוז: כמובן שהילדים הקטנים מאוד אוהבים לראות אותם.

<מתי רוז: אני גם טוען שזה נותן פה איזה שהיא תחושה מאוד מאוד ייחודית בעולם פנימייתי של 'אני לא נעלם מפה אחר כך ואני יכול להגשים חלומות ומטרות'.

<מתי רוז: יש לנו היום לא מעט בוגרים שהופכים להיות תושבי ערד.

<מתי רוז: אנחנו ספקי התושבים הכי גדולים בעיר ערד היום, זה בין שבעה לשמונה בשנה שנשארים סביבנו, כי זה הבית שלהם.

<מתי רוז: אנחנו מכוונים אותם, אנחנו מלווים אותם, אנחנו נוסעים לטקסים שלהם, אנחנו נמצאים שם במשברים.

<מתי רוז: יש פה את רווית, היא יצאה כבר, שמלווה אותם כעוד משהו נוסף שהיא עושה, וכמובן כל הצוות והאמהות והעובדים וכולם.

<מתי רוז: אנחנו שמחים שזה קורה, בגלל שהילדים כבר בגיל מאוד צעיר, זה נורא מצחיק, הם יכולים להיות נורא קטנים והם יגידו 'גם אני אהיה בחיילים?

<מתי רוז: ' וכשהם גדולים הם פתאום מבינים את המשמעות.

<מתי רוז: זה גם מאוד מרגיע אותם.

<מתי רוז: אז כשאנחנו כבר מצליחים, כשאנחנו מדברים על משברים, לעבור את המשבר עם הילד שלנו בתקופה שהוא גדל ומתחנך עם כל הקושי והכאב, יש לו משהו שהוא כבר יכול להגיד, אני שואף, אני יכול ואני יכול כבר לצאת מהמעגל.

עמרם מצנע: אין להם איום שיום אחד בהיר מגרשים אותם.

<מתי רוז: כן, שיש לו משהו שהוא יכול להמשיך.

<מתי רוז: קשה להחזיק את זה, מאוד, אבל זה מוכיח את עצמו.

<מתי רוז: זה מוכיח את עצמו בעיקר - - -

עמרם מצנע: אתם נעזרים במשהו עם הצבא בנושא של הגדרת חיילים בודדים?

<מתי רוז: אנחנו נעזרים בנושא של הגדרה של חיילים בודדים, שזה עוזר במשהו, אבל אנחנו מנסים לבנות היום איזה שהיא חומה טיפ טיפה אחרת שמתבססת על הצבא ואולי על עוד עזרה כזו או אחרת, כי הם צריכים עזרה.

<מתי רוז: עוד פעם, זה המשבר - - - פעם אמרו שהמשבר הכי קשה של הנוער בישראל זה כשהם מתגייסים לצבא, היום כבר טוענים שהמשבר הכי קשה של הנוער בישראל זה כשמשתחררים מהצבא, ושם הוואקום הוא מאוד מאוד גדול.

<מתי רוז: אנחנו גם מזהים כשאנחנו מצליחים להוביל את השנה הראשונה, שנה וחצי ראשונות בהצלחה, זהו, למעגל ההוא הוא לא יחזור יותר.

<מתי רוז: שזה גם חלק מאוד מאוד חשוב.

<בלה בג'ינסקי: מתי, התקציב.

<מתי רוז: כן, אני אעבור לשתי נקודות, אני רוצה שתראו את הסרטון על בית הבוגרים שלנו, כי הוא חשוב מאוד, בעיקר כי אתם נמצאים במקום שמשפיע והמדינה צריכה להבין שלא מסיימים לטפל בילדים בגיל 18, זה לא משנה אם הם גדלו בפנימייה או לא, אבל יש לזה משמעות מאוד מאוד גדולה.

<מתי רוז: כל מה שקשור לילדים - - -

<בלה בג'ינסקי: במיוחד כשזה בפנימייה.

<בלה בג'ינסקי: כשגדלים בבית אז - - -

<מתי רוז: כל מה שקשור לילדים רגילים זה פחות מורכב, אני מסכים.

<מתי רוז: בהחלט פחות מורכב.

<מתי רוז: אם אני יכול לשים פה קושי מרכזי על השולחן שקשור למערך החינוך של מדינת ישראל, וחבל שרחלי לא פה, כי היא מנסה לעבוד על זה וצריך לראות איך אפשר לתמוך, זה בעצם העובדה שאנחנו מחזיקים פה ילדים בקלט חירום, שאנחנו לא יכולים להוציא אותם מבתי הספר, כי לפחות בשלושה חודשים, בחצי השנה הראשונה, הם לא יכולים לצאת מפה.

<מתי רוז: כשיוצאים מפה, או שיוצא איתם צבא או שזה סיפור אחר, ובעצם אנחנו תיכף נראה, כי חנכנו את מרכז הלמידה ביום שישי, כדי לאפשר להם סביבה לימודית קצת יותר טובה ממה שהיה לנו, אנחנו מחזיקים פה בין 8, 9, 10 ילדים בממוצע שמקבלים את כל המערך החינוכי והלימודי שלהם פה.

<מתי רוז: יש פה ילדים ש - - -

עמרם מצנע: זה בטח התפלגות גילאית - - -

<מתי רוז: התפלגות גילאית מאוד גדולה, עם שתי שינשיניות שמלוות, עוזרת למורה, מורה שנמצאת כאן.

<מתי רוז: מערך כבד מאוד בשעות הבוקר.

<מתי רוז: הם גם עושים שם דברים מאוד מאוד יפים, ילדים לומדים לקרוא אחרי שנתיים שהם בבית ספר שלא למדו לקרוא.

<מתי רוז: יש לנו תוצאות מאוד יפות, אבל זה מאוד נקודתי.

<מתי רוז: כשאני שוחחתי עם רחלי, מנהלת החינוך, אני ביקשתי ממנה שהיא תכניס את זה תחת הכובע של מחלקת החינוך, אז היא התחילה את התהליך, אבל זה נורא מצחיק, כי מישהו מקבל עליהם את הכסף, הילדים האלה אמורים להיות בבית ספר.

<בלה בג'ינסקי: מתי, צריך לציין שאת העלות הזאת אנחנו לא מקבלים ממשרד הרווחה.

<בלה בג'ינסקי: זאת אומרת זה אנחנו משלמים מהתקציב שעליו עוד לא דיברנו, שהוא איננו, שהוא חסר לנו.

<מתי רוז: בתיק באמת שמנו, בלה ואני, את נייר העמדה בעניין הזה, אבל בפועל הילדים האלה איפשהו משולמים, מישהו מרוויח עבורם את ה - - - כמובן במשרד החינוך, אחד בתי הספר או משהו כזה, או שהם לא נגרעו מה - - -

עמרם מצנע: הם בטח משלמים ביישוב שממנו הם באו.

<מתי רוז: בטח והם בעצם לומדים כאן.

עמרם מצנע: והתשלומים לבתי הספר שהם הולכים, תשלומי הורים, זה אתם משלמים?

<מתי רוז: כן, זה אנחנו משלמים.

<מתי רוז: כמו משפחה לכל דבר.

עמרם מצנע: איך בנוי התקציב של משרד הרווחה?

<מתי רוז: התקציב בנוי במשרד הרווחה על פי סלים לכל נושא, כשבתוך הסלים יש גמישות מסוימת למשל כשעולה צורך מסוים.

<מתי רוז: למשל אילנה ואני ויוסי והצוות יכולים להגדיר בתקופה מסוימת שאנחנו צריכים לטפל יותר בילדים, או לנוע בתוך הסל באופן שיש בו גמישות כזו או אחרת.

<אילנה בר יהודה: יש לציין שבהגדרה של הסל יש פירוט מדוקדק של כל תחומי החיים של הילד בפנימייה, אגרות - - -

עמרם מצנע: אבל זה כדי לבנות את התקציב, אחר כך במקום יש חופש פעולה.

<אילנה בר יהודה: כן.

עמרם מצנע: זה כדי לבנות את המסגרת, אבל אחרי שבנו את המסגרת אתה יכול - - -

<מתי רוז: אנחנו פורטים את הסל לתכנית עבודה ותכנית העבודה היא בעצם - - -

<בלה בג'ינסקי: אני מבקשת להיות פחות נחמדה על תקציבים.

עמרם מצנע: תראו, אני לא שואל את זה כדי שאני - - -

<בלה בג'ינסקי: שאתה תביא כסף, ברור שלא.

עמרם מצנע: זה גם משרד הרווחה, זה לא משרד החינוך, אבל אני רוצה להבין.

עמרם מצנע: בעצם זה מוסד שהוא מופרט?

<בלה בג'ינסקי: נכון.

<מתי רוז: מה מופרט?

עמרם מצנע: השירות הזה, מבחינת משרד הרווחה הוא שירות מופרט.

עמרם מצנע: יש עם זה בעיות שזה לתקופה מוגבלת, מכרזים?

<אילנה בר יהודה: כן, המכרזים יוצאים כל חמש שנים.

עמרם מצנע: ויכול לכאורה מישהו אחר במכרז ולהפעיל את הכפר הזה?

<אילנה בר יהודה: יכול להיות, כן.

<אילנה בר יהודה: אם הם לא ממלאים אחר התנאים במכרז - - -

עמרם מצנע: לא, אם הם לא ממלאים.

עמרם מצנע: אם הם ממלאים, אבל בא מישהו ו - - -

<אילנה בר יהודה: יכול להיות מצב שהיו לנו כמה עניינים, למשל יש לנו פנימייה פוסט אשפוזית במרכז הארץ, של הקיבוצים, לב השרון, שהקיבוצים החליטו שהם לא רוצים לגשת ונוצר מצב שהם לא זכו במכרז, וזו פנימייה ותיקה שלנו.

<אילנה בר יהודה: אבל אנחנו, במגמה שלנו, שהם כן יזכו.

<אילנה בר יהודה: אבל זו אופציה שקיימת, בגלל זה אנחנו מקפידים שהם יעמדו בתנאי המכרז בצורה מדוקדקת.

<מתי רוז: בכל מקרה ברמת ההפעלה, ילד קם בבוקר והולך לבית ספר.

<מתי רוז: זו תורת ההפעלה הבסיסית שלנו.

<מתי רוז: והילד בקלט החירום, הוא קם בבוקר, סנדביץ', בקבוק מים, רק שהוא הולך למרכז הלמידה כאן.

<מתי רוז: סימולציה של בית ספר לכל דבר.

<מתי רוז: אין שום סיבה בעולם שאם משרד החינוך כבר משלם עליו - - -

עמרם מצנע: אני הבנתי.

<מתי רוז: אוקיי.

<מתי רוז: זו נקודה אחת מאוד משמעותית מבחינתנו.

<מתי רוז: על הבוגרים קצת דיברנו, אנחנו נראה את הסרטון, אני רוצה שנעשה את הסיור, כי הסיור הוא החלק הכי הכי נחמד בכל הביקור כאן.

<מתי רוז: אז בואו נראה את הסרט על הבוגרים.

<מתי רוז: (הקרנת סרט).

עמרם מצנע: יש פה בוגרי כפר שהגיעו להיות בצוות?

<מתי רוז: כן, בטח.

<בלה בג'ינסקי: יש בוגר אחד שעובד ויש לנו גם בוגר - - -

<מתי רוז: הייתה פה מחליפה לאם בית שהייתה פה הרבה זמן ויש עובדת סוציאלית שלנו, שהיום דיברה איתי.

עמרם מצנע: שלמדה עבודה סוציאלית?

<מתי רוז: למדה עבודה סוציאלית, סיימה לפני שנה.

<בלה בג'ינסקי: והאחראי על המחשבים פה, ירושלמי, ובצפון גם יש לנו בוגר שלנו.

<מתי רוז: אבל אנחנו יוצאים לטייל.

<בלה בג'ינסקי: אולי נשמע קודם - - -

<מתי רוז: כן, גם נשמע והיא מלווה אותנו בסיור.

<מירנדה: קוראים לי מירנדה.

<מירנדה: הגעתי לנרדים בגיל 12, בגלל קשיים כלכליים של המשפחה שלי וגם הזנחה - - -

עמרם מצנע: מאיפה את בארץ?

<מירנדה: מאשדוד.

<מירנדה: הגעתי לפה בלי כלים לחיים.

<מירנדה: כשהייתי באשדוד לא הלכתי לבית ספר בכלל, לאף אחד לא היה אכפת ממני או מהאחים שלי וכשהגעתי לנרדים בעצם המקום הזה הציל אותי.

<מירנדה: קודם הייתי בבית קלט, כמו שמתי הסביר על בית קלט, התחלתי ללכת לבית הספר הזה שפה בכפר הקטן הזה שם, ולאט לאט התחלתי להבין שאני יכולה להתקדם, שיש עוד דרך שאני יכולה לבחור בה ולא רק הדרך שנגיד - - - גם באשדוד, זה המקום שגרמו לך להרגיש קצת למטה, שאתה לא יכול עוד להתקדם לאן שהוא, אבל תמיד היה לי את החלום הזה שאני כן יכולה להגיע לאן שהוא וכשהגעתי לנרדים ראיתי את ההזדמנות הזו שאני כן יכולה להתקדם.

<מירנדה: כשהתחלתי ללכת לבית הספר אז כאילו ממש עולם חדש נפתח בפניי.

<מירנדה: לא ידעתי שבאמת מישהו יתמוך בי, ייתן לי מורים פרטיים כמו בכפר, או חוגים, או כל דבר אחר, ופשוט בגלל שהשקיעו בי וראו שאכפת ממני אז גם אני התחלתי להשקיע.

<מירנדה: בעצם התחלתי להתקדם לאט לאט, התחלתי להשלים פערים ממש עצומים.

<מירנדה: נגיד מכיתה ב' הפסקתי ללכת לבית הספר, אז השלמתי פערים בחצי שנה בכיתה ז', באמצעות העזרה של הכפר.

<מירנדה: אני לא יודעת איפה הייתי עכשיו אם לא הייתי בכפר.

<מירנדה: זהו, ככה התקדמתי והכפר עזר לי בזה.

<מירנדה: עכשיו אני הולכת לעשות עתודה, אני מסיימת בהצטיינות - - -

<קריאה: הצטיינות יתרה.

<מירנדה: אם אני חוזרת לעבר, זה היה מאוד רחוק מהמציאות.

<מירנדה: אני לא חושבת שאחרים, מי שהכיר אותי בעבר, כי הייתי ממש מזלזלת בלימודים ובכל הסביבה, לא היו חושבים, 'מה? - - -

עמרם מצנע: את נפגשת עם הילדים שאיתם גדלת באשדוד מדי פעם?

<מירנדה: לא.

<מירנדה: אשדוד זה כאילו הייתה מציאות אחרת, הייתי יותר קטנה ואין לי איתם קשר בכלל.

<מירנדה: עכשיו החיים שלי הם בערד, בכפר נרדים.

<מירנדה: נגיד כשאני עוזבת עכשיו, הבעיה הכי גדולה שלי זה המימון הכספי, אבל הכפר מנסה למצוא אמצעים לסייע לנו, לכל הבוגרים - - -

עמרם מצנע: אמרת שאת הולכת לעתודה אקדמאית?

<מירנדה: כן.

עמרם מצנע: של הצבא?

<מירנדה: כן.

עמרם מצנע: ודחיית שירות?

<מירנדה: כן.

עמרם מצנע: ואיפה תלמדי, בבאר שבע?

<מירנדה: כן.

<מירנדה: אחת הבעיות הכי קשות זה המימון הכלכלי, המגורים של החיילים, העזרה.

<מירנדה: זה כאילו הדבר הכי קשה.

<מירנדה: אנחנו עד עכשיו מתקדמים בכפר והכפר תומך בנו, אבל חבל שאחרי זה, אחרי שאנחנו עוזבים, חבל להזניח את זה, כי אנחנו רוצים להמשיך להתקדם ואין לנו לאן לחזור, אין לנו את ההורים שאנחנו יכולים לחזור לשם, אין לנו אף אחד.

<מירנדה: זו אחת הבעיות, שאנחנו פוחדים ללכת לאיבוד.

<מירנדה: נגיד עכשיו אני עוזבת, אני מפחדת מה אני אעשה, איך אני גם אעבוד וגם אלמד.

<מירנדה: זו אחת הבעיות.

<מירנדה: ותודה שיש לנו את מתי פה.

<מתי רוז: אנחנו נתגבר, יש פה צוות טוב.

עמרם מצנע: בעצם היא הקליינטים לבית הבוגרים.

<מתי רוז: כן.

עמרם מצנע: את בפרויקט עתידים במקרה?

<מירנדה: משהו כזה.

עמרם מצנע: מה זה משהו כזה?

<מירנדה: זה עתודה.

<מירנדה: זה מרום.

עמרם מצנע: אתם לא מכירים את פרויקט עתידים?

<מתי רוז: לא.

<מירנדה: לא, אין לנו בינתיים.

<מתי רוז: אולי דווקא אלירן היה שייך לעתידים.

<מירנדה: זה מיט"ב.

<מירנדה: זה שייך למיט"ב?

<קריאה: לא, מיט"ב זה לא קשור, זה של לשכת גיוס.

<מירנדה: אבל הם בעיקרון אחראים לזה.

עמרם מצנע: כדאי שתבדקו את זה.

עמרם מצנע: יש פרויקט, אחד המצליחים ביותר, פרויקט עתידים, יש לו קדם עתידים וקדם קדם עתידים שמלווים ילדים בבתי הספר ואחר כך עוזרים להם בעתודה האקדמאית.

<מתי רוז: אנחנו נלחמים כדי שיהיה לה איפה ושהיא תצליח.

<מתי רוז: את לוקחת אותנו לטייל, נכון?

<מירנדה: כן.