ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 277, 2014-07-15 10:00

שולי מועלם-רפאלי: בוקר טוב.

שולי מועלם-רפאלי: היום י"ז בתמוז התשע"ד, 15 ביולי 2014.

שולי מועלם-רפאלי: אני מתכבדת לפתוח דיון של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כשהכנסת מציינת היום תשע שנים לגירוש מגוש קטיף.

שולי מועלם-רפאלי: יש כל כך הרבה כאב, צער, תסכול ותחושת החמצה אדירה לשבת היום, תשע שנים אחרי, במציאות ביטחונית כל כך מורכבת, כל כך קשה, בידיעה שעדיין, 40% ממגורשי גוש קטיף לא גרים בבתים קבועים.

שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר, תחושה קשה שבמקום שלא זכינו אז לשבת בו, אבל זכו אחרים, דרסו ברגל גסה כל יכולת לנהל שיח.

שולי מועלם-רפאלי: התקבלו החלטות קשות בלי שאף מערכת במדינת ישראל תעצור לרגע אחד ותשאל אם אנחנו מובילים את עם ישראל ואת מדינת ישראל אל מקום שהוא טוב ממה שהיינו בו קודם.

שולי מועלם-רפאלי: לפני תשע שנים וכמה ימים, ב-ו' בתמוז, לא ב-י"ז בתמוז, צה"ל סגר את גוש קטיף לכניסה של ישראלים.

שולי מועלם-רפאלי: מאותו יום ואילך ועד היציאה הסופית של יהודים מגוש קטיף ומרצועת עזה, יהודים הורשו להיכנס רק עם אישורים מיוחדים.

שולי מועלם-רפאלי: אני מחזיקה בארנקי את אותו אישור שניתן שמית.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא גרתי בגוש קטיף מעולם, באתי לעזור, בעיקר אחרי הגירוש, באריזה של חיים שלמים לתוך ארגזים ובהעברה שלהם למקומות הזמניים, שחלקם נמצאים בהם עד היום.

שולי מועלם-רפאלי: במסגרת היום, מציינת הכנסת תשע שנים לגירוש.

שולי מועלם-רפאלי: בחרנו לא לעסוק בוועדה הזאת במגורשים ובסימני השאלה על התהליך שהביא את כולנו אל המציאות שבה אנחנו נמצאים היום, אלא לעסוק בהתמודדות של שירותי בריאות הנפש בדרום הארץ עם מציאות שבה אוכלוסייה אזרחית נמצאת תחת איום מתמיד.

שולי מועלם-רפאלי: בימים האחרונים, מאז שאנחנו נמצאים תחת מבצע "צוק איתן", מדינת ישראל כולה נמצאת תחת אותו איום.

שולי מועלם-רפאלי: אבל בימים רגילים מי שנמצא תחת האיום המתמיד הזה הם רק תושבי הדרום.

שולי מועלם-רפאלי: מפאת חשיבותו של הנושא, המנכ"ל יהיה אתנו בתחילה.

שולי מועלם-רפאלי: הוא יפתח את הדיון ואחר-כך אנחנו נמשיך אותו בלעדיו.

שולי מועלם-רפאלי: בבקשה, פרופסור ארנון אפק, מנכ"ל משרד הבריאות.

<פרופ' ארנון אפק: קודם כל, תודה רבה על הזכות שניתנה לי להגיד מספר מילים לפני שאני הולך.

<פרופ' ארנון אפק: בדרך כלל אני נוהג להשתתף בכל הדיונים, הפעם נבצר ממני, אבל חשוב לי להגיד כמה מילים.

<פרופ' ארנון אפק: אני אינני עוסק בפוליטיקה, זה הדומיין שלכם, חברי הכנסת.

<פרופ' ארנון אפק: גם לי הייתה סיטואציה – הייתי קצין בצה"ל בחיל הרפואה בימים האחרונים של גוש קטיף, והרשמים עמי.

<פרופ' ארנון אפק: אני חושב שיהיו עמי כל חיי.

<פרופ' ארנון אפק: זו לא סיטואציה פשוטה, וזה לא משנה מאיפה אתה בא, בסוף יש אנשים, ואדם הוא אדם, ועולמו, כמו שאת אומרת, חרב עליו.

<פרופ' ארנון אפק: אנחנו צריכים להבין את זה.

<פרופ' ארנון אפק: ולכן אנחנו, כמערכת בריאות, בפן הרפואי והנפשי שלנו – חד הם, אגב – חייבים לתת לאנשים האלה מענה, וזה לא משנה מה אנחנו חושבים, זה ממש לא רלוונטי לאף אחד מאתנו.

<פרופ' ארנון אפק: בימים האחרונים, כחלק מאותם אירועים קשים שבהם כל מדינת ישראל נמצאת, אבל הדרום עוד יותר, ונמצא שם גם בשגרה, סיירתי במת"ן, ובמרכזי "חוסן".

<פרופ' ארנון אפק: גברת בן גרשון תציג אחר-כך, כאחראית על הנושא במשרד הבריאות, את העשייה שלנו.

<פרופ' ארנון אפק: צריך להתחיל בעשייה השוטפת, ואחר-כך להוסיף את הנדבך הנוסף של המצב הנוכחי, כי חשוב מאוד שתדעו.

<פרופ' ארנון אפק: אגב, משרד הבריאות נמצאת ברקע של כל המבצע הזה.

<פרופ' ארנון אפק: אנחנו ערוכים, מקיימים מדי יום הערכות מצב.

<פרופ' ארנון אפק: בתי החולים, קופות החולים – כולנו שם.

<פרופ' ארנון אפק: אני שמח שלא צריכים אותנו.

<פרופ' ארנון אפק: וכך נמשיך, שעם ישראל ידע שאנחנו מאחוריו, אבל שנישאר חסרי עשייה בנושא הזה.

<פרופ' ארנון אפק: אמן.

שולי מועלם-רפאלי: כן, הדיון הזה, כמו שאמרתי, אי-אפשר היה לתזמן אותו באופן ברור יותר, אבל אני לא רוצה שהוא יתייחס לשבוע האחרון, אני רוצה שהוא יתייחס לתשע השנים, או ל-14 השנים שבהם הדרום נמצא תחת איום רקטי.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נשמע גם את גברת בן גרשון ממשרד הבריאות, גם את חברתי, הגברת יוכי סימן טוב – היה לי קשה לרגע לי להגדיר אותך רק כמשהו רשמי – מטעם משרד החינוך.

שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר אני ארצה שנקיים פה שיח שהמטרה שלו תהיה הסתכלות קדימה.

שולי מועלם-רפאלי: אפשר להגיד מה אנחנו עושים ובזה לסגור, אבל אפשר לצאת מכאן גם עם אמירות ברורות לגבי ההמשך.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נקיים את הדיון הזה באופן שבו ידברו אנשי המקצוע, מתיישבי גוש קטיף וחברי הכנסת שיכנסו ויצאו לסירוגין.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, פרופסור אפק.

שולי מועלם-רפאלי: אני אסביר – אינני יודעת כמה חברי כנסת עוד יגיעו לדיון, אבל כדי לא להעליב אף אחד שזו הפעם הראשונה שהוא נמצא כאן, חברי הכנסת נכנסים ויוצאים מדיונים בוועדות כי האופן שבו בנויה הכנסת הוא כזה שיש לנו ארבע ועדות במקביל בדרך כלל, או שלוש, במקרה הטוב.

שולי מועלם-רפאלי: זאת מציאות החיים כאן.

שולי מועלם-רפאלי: אני אבקש מחברי, חבר הכנסת זבולון כלפה לפתוח, ונעבור הלאה.

זבולון כלפה: תודה לך, חברת הכנסת שולי מועלם, יושבת-ראש הוועדה.

שולי מועלם-רפאלי: זבולון, אני מפריעה לך, אני מתנצלת.

שולי מועלם-רפאלי: זה צורך אישי שלי – אפשר לעשות אחר-כך טיפול פסיכולוגי שלם – להתנצל על זה שאני שותה, בגלל תרופות שאני מקבלת, למרות שצום היום.

זבולון כלפה: תודה לך, חברת הכנסת שולי מועלם.

זבולון כלפה: היום הזה של הדיונים פה בכנסת באופן אישי – הוא קשה בחברה הישראלית, ולי הוא קשה מאוד בשל היותי חלק מהחבורה שיושבת פה.

זבולון כלפה: היום אני נציג אנשי גוש קטיף בכנסת.

זבולון כלפה: הייתי שותף די פעיל בכל תקופת המאבק.

זבולון כלפה: אני רואה וחווה את הדברים היום, במיוחד בשנה ורבע האחרונות, מרגע שנכנסתי לכנסת, אז החשיפה למציאות האישית של האנשים במקומות השונים היא גדולה, רבה, מורכבת מאוד.

זבולון כלפה: שמעתי את השם של הגברת סימן טוב, יכול להיות שגם השתתפנו בדיונים צולבים פה ושם בעברי הרחוק.

זבולון כלפה: אני רוצה לומר אמירה כללית מאוד.

זבולון כלפה: אני חושב שאני משמש כפה לחברים שנמצאים פה – והצטרפו אלינו חברים מפסיפס מגוון מאוד של קהילות.

זבולון כלפה: אמירה ראשונית אחת, מיעוט המשתתפים היום בדיון להבנתי משקף מציאות של חוסר אמון.

זבולון כלפה: אנשים נמצאים בשלב כזה שלקחו להם, ריסקו להם, הרסו להם, שברו להם, מיצו את הכול.

זבולון כלפה: הם כבר שבעים מהבטחות, ממילים, ועוד מילים, ועוד מילים ועוד מילים, שבפועל לאחר מכן, אין מאחורי הדבר הזה הרבה.

זבולון כלפה: זה לא מתממש.

זבולון כלפה: התוצאה היא שאנשים מבינים שהם נמצאים במקום שהיכולת שלהם לקבל סעד או סיוע מהמדינה או ממוסדותיה הולך ופוחת עם השנים.

זבולון כלפה: זה מצד אחד באמירה הכללית, לאור מה שאני רואה פה כרגע, ולדעתי זה ילווה אותו במהלך כל היום כולו.

זבולון כלפה: מצד שני, אין ספק – ואני אומר את זה גם בתור מחוקק היום וגם בתור תושב גוש קטיף – שחובתה של המדינה לטיפול באנשים הללו היא חובה ערכית מוסרית מהיסוד, מהמעלה הראשונה.

זבולון כלפה: שואלים אותי הרבה חברי כנסת פה במהלך כל התקופה, במהלך כל החודשים שאנחנו פה בכנסת – מעת לעת מתגלגלות שיחות אישיות, אנחנו נפגשים וגם מגיעים לסיורים בכל מיני מקומות ביחד סביב יישובי גוש קטיף.

זבולון כלפה: שואלים אותי למה זה נגמר?

זבולון כלפה: למה אנשים עדיין נמצאים בסיטואציות כאלו מורכבות?

זבולון כלפה: התשובה שלי היא אחת וכללית מאוד, אבל אני חושב שהיא די מקיפה ועונה לגבי רוב רובם של המקרים, אם לא כולם.

זבולון כלפה: צריכה להיות פה החלטה ברורה מאוד של הממשלה, של השלטון, לסיים את האירוע הזה.

זבולון כלפה: זאת אומרת, להביא אותו לכלל סיום.

זבולון כלפה: ואם לצורך הדבר הזה צריכים להתכנס צוותים, ועדות – 10, 20, 30, 50, לא יודע – לכמה ישיבות ופגישות שצריך – העסק הזה צריך להיות תחום בלוח זמנים ברור מאוד.

זבולון כלפה: לקחת את כל הסוגיות המורכבות – ואני רואה פה נציגים של הוועד שנכנסים ויוצאים, שמלווים את המהלכים האלה לאורך כל השנים.

זבולון כלפה: הנתונים קיימים, המידע קיים.

זבולון כלפה: צריך לשבת ולקבל את ההחלטה הכוללת שזהו, צריך להביא את האירוע הזה לכלל סיום.

זבולון כלפה: הגיע הזמן שאחרי תשע שנים אנשים יגיעו אל המנוחה ואל הנחלה.

זבולון כלפה: מי שעוד נותר בינינו – יש כאלה שלצערי, כבר אינם עוד בינינו ונפטרו במהלך השנים בקיצור ימים.

זבולון כלפה: אבל ודאי לאלה שחיים פה היום בינינו - - -

שולי מועלם-רפאלי: מה עושה ירי רקטות וטילים, חבר הכנסת זבולון כלפה, למי שגורש מגוש קטיף וגר בדרום?

שולי מועלם-רפאלי: המציאות הזאת שבה ילדים גורשו לפני תשע שנים מהבית, והיום הם אנשים צעירים, או נוער או צעירים בצבא, והם נמצאים תחת האיום הזה.

שולי מועלם-רפאלי: מה זה עושה להם?

זבולון כלפה: אני יכול לספר לך חוויות מכמה זוויות.

זבולון כלפה: זווית אחת, קודם כל, הידיעה הזו שבחלק גדול מהמקרים הללו הירי מתבצע משטחי היישובים שלנו, אז התסכול הוא נורא.

זבולון כלפה: הוא נורא ואיום, כי אתה מבין שהיה פה מהלך לריק.

זבולון כלפה: פעם שנייה, חלק גדול מאותם ילדים – ואתמול הייתי באחד מקומות הללו – היום הם קצינים וחיילים בצבא הגנה לישראל.

זבולון כלפה: הייתי באחת מהעמדות הקדמיות של צה"ל, על ציר כיסופים.

זבולון כלפה: המ"פ בגזרה הוא בן גוש קטיף.

זבולון כלפה: הייתה לנו שיחה בארבע עיניים, ללא מתווכים וללא אנשים מסביב.

זבולון כלפה: ואתה שומע את הקושי הנורא.

זבולון כלפה: בפניו פרוס הכול, הוא רואה גם את התמונות, את התוצאות, נכון לעכשיו, של גוש קטיף כמו שהוא נראה כיום, שדרך אגב, לא השתנה הרבה באזור הדרומי מבחינת ההתיישבות הערבית.

זבולון כלפה: אין שם - - -

שולי מועלם-רפאלי: יישובים.

זבולון כלפה: לא, לחלוטין לא.

זבולון כלפה: מפה אני עובר גם לילדים הקטנים שחיים בינינו היום, שחלקם היום בני שנתיים, שלוש, חמש, או כאלה שלא נולדו בגוש, הם נולדו לאחר מכן.

זבולון כלפה: אני נמצא בבית קבע קצת יותר משנה, אבל חלק גדול מהחברים פה חיים בקרווילות.

זבולון כלפה: חלקם הגדול בחוף אשקלון, או ביישובים אחרים שהם כולם בתוך הטווחים לחלוטין.

<אבי פרחן: ללא מיגון.

זבולון כלפה: רגע, שנייה אחת, תיכף אני אתייחס לזה.

שולי מועלם-רפאלי: ברור, לשם הוא הולך.

זבולון כלפה: המציאות שם – אין לך לאן לרוץ.

זבולון כלפה: אם אתה גר בבניין בעיר, אז אומרים לך יש הנחיות, תלך לחדר המדרגות.

זבולון כלפה: תלך למקום הבטוח ביותר שקיים.

זבולון כלפה: דרך אגב, זו הייתה המציאות גם בגוש.

זבולון כלפה: בגוש גם חיינו בבתים שהיו ללא מיגון בחלק גדול מהמקרים, אבל בבתים היו אמצעי מיגון – הבתים היו בנויים מאבן, מבלוקים, מבטון, היו חללים מסודרים יותר.

זבולון כלפה: ונורו על גוש קטיף אלפים של פצמ"רים, שדרך אגב, זמני ההתראות היו אפס.

זבולון כלפה: אני אומר עוד פעם, אני שומע את האנשים.

זבולון כלפה: בשבוע שעבר ישב אצלי יהודי אחד.

זבולון כלפה: הוא אמר לי: הילדה שלי הייתה בת שנתיים, היום היא כבר בת חמש.

זבולון כלפה: עברנו אתה טיפול פסיכולוגי או פסיכיאטרי במשך כל התקופה.

זבולון כלפה: כשהתחילו האזעקות שוב עכשיו, מצאנו אותה עושה את צרכיה במקום, עומדת משותקת, כולה מאובנת.

זבולון כלפה: אתה מבין שהמציאות היא מטורפת לגמרי, וכל התמונות חוזרות מן העבר, והדברים הולכים ומתערבבים, כולל כל התסכול מהמציאות עצמה.

זבולון כלפה: בחלק גדול מהמקרים – ומן הסתם נשמע פה את החברים – אין כתובות היום, אין כתובת מסודרת שנותנת פתרונות.

זבולון כלפה: מנהלת "תנופה" עוברת לא מעט טלטלות בחודשים האחרונים.

זבולון כלפה: מצד אחד הם כבר התחייבו לתאריך סגירה שלהם, מצד שני, המקום לא מספק פתרונות היום.

זבולון כלפה: בקיצור, לדעתי זו מציאות אנושית טראגית מאוד, כואבת מאוד.

זבולון כלפה: אני חושב שהחובה של הממשלה ושל המדינה לעשות צעד משמעותי ונמרץ כדי לשנות את הדברים.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: נתחיל ממשרד הבריאות.

שולי מועלם-רפאלי: אחראית ארצית לטראומה נפשית – איזו כותרת.

שולי מועלם-רפאלי: תארי לנו את הדרום בתשע השנים האחרונות מבחינת המצב הנפשי.

שולי מועלם-רפאלי: סיפורים כאלה – כל מי שיושב סביב השולחן, ובטח חברי הכנסת, מכירים חדשות לבקרים, של פניות של אנשים.

שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר מה המענים.

שולי מועלם-רפאלי: איך יוצרים מציאות שבה לא מקבלים את מה שחבר הכנסת כלפה אומר, שמנהלת "תנופה" נסגרת וברור לאנשים שלא יהיה מענה יותר.

שולי מועלם-רפאלי: רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.

<בלה בן גרשון: בלה בן גרשון, אחראית ארצית על היערכות למצב חירום וטראומה נפשית במשרד הבריאות.

<בלה בן גרשון: קודם כל, מה שנאמר פה, המציאות מוכרת לנו.

<בלה בן גרשון: אני עצמי ביליתי בשדרות ודרומה, באשכול וכולי, יותר ממה שאני מבלה במשרד בירושלים.

<בלה בן גרשון: מאז ההתנתקות, אנחנו מדברים על ירי לאורך כל השנים.

<בלה בן גרשון: אז יש לנו מצבי חירום כל הזמן.

<בלה בן גרשון: וגם כשלא הוכרז מצב חירום בעורף, אנחנו יודעים שבדרום המון פעמים יש נפילות שאנחנו בכלל לא מודעים אליהן.

<בלה בן גרשון: אם אנחנו מדברים על אשכול, אז זה בפצמ"רים, זה בכלל בלי התראות.

<בלה בן גרשון: ואני מדברת עם האנשים האלו לפחות פעם בשבוע, וזה קיים כל הזמן.

<בלה בן גרשון: הם חיים בשגרת חירום.

<בלה בן גרשון: כמו שאמרת, חבר הכנסת זבולון, אלו אנשים שכבר חוו טראומה, והם אנשים שסובלים מסימפטומים פוסט-טראומטיים.

<בלה בן גרשון: כשיש נפילה נוספת, זה מספיק כדי שתהיה רה- טראומטיזציה, והרבה פעמים הסימפטומים מתלקחים שוב פעם.

<בלה בן גרשון: לגבי המצב הנפשי של אותה אוכלוסייה – מצד אחד, זו אוכלוסייה שיש בה חוסן.

<בלה בן גרשון: אני רואה אותם.

<בלה בן גרשון: אני רואה אנשים עם יכולות ועם מוטיבציה.

<בלה בן גרשון: יחד עם זאת, אנחנו יודעים שבחלק גדול מאזור הדרום – ואני מדברת עכשיו לא רק על אנשים שעברו מגוש קטיף – יש גם אוכלוסייה עם מצוקות גדולות מאוד.

<בלה בן גרשון: זאת אוכלוסייה עם מצוקה כלכלית, עם מעמד סוציו-אקונומי נמוך.

<בלה בן גרשון: קשיים רבים בתחום הרווחה.

שולי מועלם-רפאלי: עם מערכת שכבר בתת - - -

<בלה בן גרשון: אנחנו יודעים שהבעיות הנפשיות משפיעות על המצב הבריאות.

שולי מועלם-רפאלי: ואי-שוויון קיצוני.

<בלה בן גרשון: כמובן, המצב הבריאותי והמצב הנפשי שלהם הוא מצב לא טוב מלכתחילה.

<בלה בן גרשון: אנחנו רואים מצב כרוני של תחלואה, גם נפשית וגם פיזית.

<בלה בן גרשון: יחד עם זאת, אני מוכרחה להגיד – ופה אני גאה להגיד את זה – במהלך תשע השנים האלה לא ישבנו בחיבוק ידיים.

<בלה בן גרשון: עוד מעט גם יוכי תוסיף.

<בלה בן גרשון: אני חושבת שנוצר משהו שהוא שיתוף פעולה בין-משרדי, בהובלה של משרד הבריאות, שהוא מדהים באזור הזה.

שולי מועלם-רפאלי: איזה משרדים הוא כולל?

<בלה בן גרשון: אני כבר אגיד, ואוי ואבוי אם אני אשכח משרד, כי יש שם שורה.

<בלה בן גרשון: אנחנו מדברים על הקמה, ופה מגיע כל הכבוד גם למדינת ישראל, שהקימה ומימנה מרכזי "חוסן".

<בלה בן גרשון: אני מדברת על חמישה מרכזי "חוסן" במודל ייחודי, ואני יודעת שמדברים על מרכזי "חוסן" בחלקים אחרים בארץ, וזה משהו אחר.

שולי מועלם-רפאלי: איפה נמצאים המרכזים האלה?

<בלה בן גרשון: הם נמצאים היום באשכול, שזה ממש על הגבול, בשדרות, בשדות נגב, בחוף אשקלון ובשער הנגב.

שולי מועלם-רפאלי: מרכזי "חוסן" האלה – תני לי מספרים, מי הקהל שנכנס.

שולי מועלם-רפאלי: תני לי גילאים, מהן שלוש הסיבות המרכזיות שבגללן מגיעים למרכזי ה"חוסן".

שולי מועלם-רפאלי: תעשירי אותנו במספרים האלה, כי הם משמעותיים מאוד בשבילנו.

<בלה בן גרשון: אני אעשיר אתכם, אני אגיד בכל זאת שתי מילים על מרכזי "חוסן" בכלל, ואני גם אשמח להביא לכם דוח מסודר על כל השנים, מספרים מדויקים – כמה טיפלו בילדים, במבוגרים וכולי.

<בלה בן גרשון: נמצא אצלי דוח כזה, ואני אשמח להעביר אליכם.

שולי מועלם-רפאלי: חבל שלא עבר אלינו לפני, לקראת הדיון.

<בלה בן גרשון: אני מצטערת.

<בלה בן גרשון: לא הובא לידיעתי מה מצופה ממני.

<בלה בן גרשון: הייתי מכינה את זה.

<בלה בן גרשון: אני קופצת שנייה אסוציאטיבית.

<בלה בן גרשון: אני רוצה להגיד משהו על זה שכביכול נוכחים לא הרבה אנשים.

<בלה בן גרשון: גם אני הגעתי – אנחנו כולנו בשטח, שעת חירום.

<בלה בן גרשון: אחת הסיבות שאני בקושי הצלחתי להגיע והסגן שלי נמצא פה היא בגלל שאנחנו בשטח.

<בלה בן גרשון: מרכזי "חוסן" הוקמו כדי לתת מענה בשלושה מישורים.

<בלה בן גרשון: אחד הוא מניעה.

<בלה בן גרשון: אנחנו מדברים על איתור אוכלוסיות חדשות, על הכשרות בצורה מאסיבית לכל המגזר, בטיפות חלב, בחינוך, במועצות המקומיות, לחיזוק של ההנהגה של היישובים המקומיים.

<בלה בן גרשון: אני רוצה להגיד לכם שלפני כשנתיים עלה למישהו רעיון – אני לא אגיד איפה – לסגור מרכזי "חוסן".

<בלה בן גרשון: הגיעו כל המנהלים של המועצות המקומיות ואמרו שהם - - -

שולי מועלם-רפאלי: כי פרץ השלום לחיינו.

שולי מועלם-רפאלי: את לא צריכה להגיב על זה.

<בלה בן גרשון: לכן אני אומרת, קודם כל מניעה.

<בלה בן גרשון: מניעה זה אומר לחזק את האנשים שמובילים את המועצות האזוריות, ולהכשיר גם אנשי מקצוע ומה שאנחנו קוראים first responders.

<בלה בן גרשון: מה זה first responders?

<בלה בן גרשון: אגב, לגבי מפוני גוש קטיף, זה אולי חשוב מאוד – בנינו מערך מתנדבים מדהים.

<בלה בן גרשון: יש צח"י, צוותי חירום יישוביים.

<בלה בן גרשון: יש - - - שזה פרויקט מדהים.

<בלה בן גרשון: יש היום ילדים שהם נאמני "חוסן", אנחנו מדברים על ילדים בכיתה ג', ששנה שלמה הם מקבלים שיעורים בחוסן, ואז הם חונכים ילדים שנה מתחת במשך שנה שלמה, ואז אלה הופכים להיות נאמני "חוסן".

<בלה בן גרשון: מרכזי "חוסן" באמת עוסקים בחוסן, בחוסן לאומי באזור הזה.

<בלה בן גרשון: עד שאנחנו מגיעים לשעת החירום עצמה.

<בלה בן גרשון: בשעת החירום עצמה נפתח במרכזים האלו – שיש בהם אנשי מקצוע מיומנים ומוכנים מראש – אתרי מת"ן.

<בלה בן גרשון: שינינו שם, זה היה אתרי "דחק", אולי זה משהו שכולכם מכירים.

<בלה בן גרשון: אלו מרכזים לקליטת נפגעי חרדה, והיום זה נקרא מת"ן כי שונה הנוהל.

<בלה בן גרשון: זה מרכז תמיכה נפשית, משהו קצת יותר ידידותי, פחות טראומטי.

<בלה בן גרשון: אלו מרכזים שקולטים נפגעים בזמן חירום.

<בלה בן גרשון: עכשיו המרכזים האלו פתוחים.

<בלה בן גרשון: הם קולטים אנשים שצריכים עזרה ראשונה נפשית.

<בלה בן גרשון: נמצא שם צוות שמורכב מאיש ממשרד החינוך, ממשרד הרווחה, ומנהל אותו נציג של משרד הבריאות, איש בריאות הנפש.

<בלה בן גרשון: יש היום פרוטוקולים ברורים מאוד, נוהל ברור מאוד, איך אנחנו מטפלים באנשים, כי אנחנו מדברים על golden hour, כך אנחנו קוראים לזה, "שעת הזהב" שבה אפשר להתערב, שגם נזהה אנשים שמועדים יותר לסיכון לפתח תסמונות פוסט-טראומטיות, וגם אנחנו יכולים למזער את הנזק ולארגן את האנשים ולהחזיר אותם כמה שיותר מהר לשגרה בתוך המרכזים האלו.

<בלה בן גרשון: זה הדבר השני שמרכזי ה"חוסן" עושים, נותנים מענה ראשוני.

<בלה בן גרשון: אפשר לפנות לשם באופן ישיר, או להיות מופנה על-ידי גורם חינוך, רווחה וגם ביטוח לאומי.

<בלה בן גרשון: אפשר גם להיות מופנה על-ידי אמבולנס.

<בלה בן גרשון: ברגע שיש נפילה ואמבולנס אוסף נפגעים פיזיים, הוא אוסף גם את כל הנפגעים הנפשיים ומפנה אותם למקום כזה, ואז הם יכולים לקבל עזרה ראשונה נפשית.

<בלה בן גרשון: אני רוצה להוסיף דבר אחרון, אנחנו מדברים על מרכזי טיפול המשך.

<בלה בן גרשון: יש לנו רצף טיפולי, ובסוף יש לנו מרכזים שנותנים טיפולים.

<בלה בן גרשון: פה אני חייבת להזכיר את הביטוח הלאומי – חייבת – כי הגענו איתם להסכם שהם נותנים, ללא הכרה בנפגעים כנפגעי איבה, 12 טיפולים על חשבונם.

<בלה בן גרשון: אנחנו מטפלים, והם - - -

שולי מועלם-רפאלי: תיכף נשאל בהמשך, אני מקווה שיהיה לנו זמן.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו מקווים שלא נצטרך לזה, אבל בעוד שנה נכנסת במדינת ישראל רפורמה בבריאות הנפש.

שולי מועלם-רפאלי: איך הרפורמה הזאת הולכת להשתלב עם אזור שלם במדינת ישראל שסובל מאיום תמידי?

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נדון על זה אחר-כך.

שולי מועלם-רפאלי: אם את יכולה במשפט, לתת לנו נתונים על השבוע האחרון.

<בלה בן גרשון: היום אנחנו פתחנו – מעבר לחמישה מרכזי "חוסן", הד-הוק הוקמו עוד שבעה מת"נים.

<בלה בן גרשון: אני יכולה להגיד איפה: בקריית מלאכי, בקריית-גת, באשדוד, בבאר-שבע, בנתיבות ובאופקים.

<בלה בן גרשון: אנחנו פתחנו במקומות האלה וטיפלנו בקרוב ל-900 איש.

<בלה בן גרשון: אני אעביר גם את הנתונים המדויקים יותר.

<בלה בן גרשון: כולל גם מרכזים שפתחנו גם בתוך בתי החולים.

<בלה בן גרשון: גם ב"סורוקה" וגם ב"ברזילי" יש לנו אתר שקולט נפגעים.

<בלה בן גרשון: יש לי גם פילוגים מדויקים יותר.

<וילמה מאור: 900 זה נפגעי חרדה?

<בלה בן גרשון: כן, אלו נפגעי חרדה.

<בלה בן גרשון: זה גם מת"נים, גם מרכזי "חוסן", גם ילדים וגם מבוגרים.

<בלה בן גרשון: את הפילוג המדויק אני לא זוכרת.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת אילן גילאון.

שולי מועלם-רפאלי: אחריו – חברתי יוכי.

אילן גילאון: תודה רבה.

אילן גילאון: אני כמובן מנטרל את הדיון הזה מכול עניין פוליטי, השקפה פוליטית.

אילן גילאון: בעיקרון, אני עושה הפרדה מוחלטת בין הרמה האנושית לבין ההחלטות הפוליטיות.

אילן גילאון: איתן יש לי בעיות עם הממשלות שלי לשעבר, ומבחינה אנושית, לא היה קל בעיני המעבר שלכם, שאתם רואים בו כעקירה מגוש קטיף.

אילן גילאון: לו היה הדבר בידי והייתי יכול להעביר את כולם על מגש של כסף לתוך אותו מקום באותה כורסה, באותם נעלי בית, זה מה שהייתי רוצה לעשות.

אילן גילאון: אני יודע שיש לאנשים קושי לעבור דירה, אז בוודאי ובוודאי שצריך להבין מה עומק הבעיה כאן.

אילן גילאון: באיזשהו מקום אני גם בן דוד של משפחת כלפה.

אילן גילאון: ולכן הנושא בהחלט קרוב ללבי ומעניין אותי.

אילן גילאון: אני גם תושב האזור, פחות או יותר, שכן של עיר קטנה ליד היישוב ניצן, אשדוד.

אילן גילאון: בסדר העדיפויות הזה צריך לדבר.

אילן גילאון: הבעיה במקרה הזה של בריאות הנפש, כמו שאמרה יושבת-הראש, היא שתחול עוד מעט רפורמה, וצריך להקפיד שהרפורמה תענה על הצרכים שישנם, והטיפול חייב להיות על-פי רמת קושי.

אילן גילאון: אני יודע שבמדינת ישראל יש לנו בעיה בסיסית – ואגב, כל הדיונים שלנו הם רצופים בעניין הזה.

אילן גילאון: היה לנו חוק בריאות ממלכתי, כפי שהיה צריך להיות וכפי שהוא הוגדר.

אילן גילאון: יש לנו הצהרה של חוק בריאות ממלכתי, זה מה שיש לנו.

אילן גילאון: אבל כאשר אנחנו מגיעים לפירוט העניין, הדבר הזה איננו קיים.

אילן גילאון: ויש כל מיני חששות גם ברפורמה החדשה – כמה אנשים היא תשרת?

אילן גילאון: באיזו תדירות היא תשרת?

אילן גילאון: מה תהיה רמת כוח האדם שהיא תשרת?

אילן גילאון: משום שכשאנחנו צריכים לעשות שיקולים, אני אומר שהמערכות המתווכות יצטרכו לעשות שיקולים של רווח והפסד, לצמצם הוצאות ולהגביר הכנסות.

אילן גילאון: אנחנו עלולים להגיע לסיטואציה ולמצב שזה יפגע באנשים שנמצאים בלחץ, הייתי אומר במטחנה כפולה.

אילן גילאון: אחד זה ספיחי העבר.

אילן גילאון: אין לי שום ספק בעניין הזה.

אילן גילאון: אגב, לנו הייתה ביקורת על מִנהלת סל"ע בעבר, על חלק מהפתרונות שלה.

אילן גילאון: זה בלתי נסבל ש-40% מהאנשים עוד לא הגיעו – אני לא אגיד לביתם – לגפנם ולתאנתם, כי כך היה צריך לעשות.

אילן גילאון: כי למדינה הייתה צריכה להיות אחריות סופר ואובר לגבי האנשים שהיא שלחה לשם, שאני תמיד חשבתי שהם לא צריכים להיות שם.

אילן גילאון: אבל המדינה שלחה אותם וזאת אחריות.

אילן גילאון: חברים, אתם צריכים לדאוג לאתר את הצרכים.

אילן גילאון: אנחנו חייבים לעשות מאבק, אין מה לדבר.

אילן גילאון: הלוואי ויום אחד היינו יכולים להשתחרר ממאבק ולדבר על הגינות, ולדבר על כך שאנשים צריכים לקבל על-פי צרכיהם, על-פי הקושי שלהם.

אילן גילאון: זה מה שאנחנו עושים כאן.

אילן גילאון: אני בהחלט רואה את עצמי כידיד מפוני גוש קטיף.

אילן גילאון: אני לא אגיד גוש קטיף, כי אז ייקראו לי לסדר.

אילן גילאון: אבל בהחלט כידיד מפוני גוש קטיף.

אילן גילאון: מתוך ההבנה – מצד אחד, אתם לא כל כך מופלים כי המדינה מתייחסת בצורה לא נכונה ובחוסר אחריות לכל תושביה.

אילן גילאון: מצד שני, אני לגמרי רוצה להכיר בכך שהקושי שלכם גדול יותר משל האחרים, על אחת כמה וכמה עכשיו.

אילן גילאון: אני יודע בדיוק מה קורה.

אילן גילאון: אגב, אני זה שהציע שיחליפו את האזעקה לרעש של אוטו גלידה וגנבו לי את הרעיון.

אילן גילאון: הייתי הראשון, כדי להרגיע קצת את המצב.

אילן גילאון: היה לי חשוב מאוד להגיד כאן את הדברים.

אילן גילאון: נעשה ונשמע.

שולי מועלם-רפאלי: בעזרת ה'.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: גברת בן גרשון, רצית לתקן איזשהו נתון לפרוטוקול.

<בלה בן גרשון: כן, אני מתנצלת, כי הסתכלתי ב-SMS הלא נכון שלי.

<בלה בן גרשון: זה 550 ולא 900.

שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת 550 אנשים - -

<בלה בן גרשון: טופלו במת"ן.

שולי מועלם-רפאלי: - - נפגעי חרדה.

שולי מועלם-רפאלי: יוכי סימן טוב.

שולי מועלם-רפאלי: שם ותפקיד לפרוטוקול.

<ד"ר יוכי סימן טוב: בשביל הפרוטוקול, לאחרונה אני דוקטור יוכי סימן טוב.

<ד"ר יוכי סימן טוב: אני מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ בשירות הפסיכולוגי ייעוצי של משרד החינוך, בקיצור שפ"י.

<ד"ר יוכי סימן טוב: אנחנו בקשר עם כל האוכלוסייה שסובלת.

<ד"ר יוכי סימן טוב: בחודש האחרון אנחנו מאוד מאוד עסוקים.

<ד"ר יוכי סימן טוב: מאוד מאוד עסוקים.

<ד"ר יוכי סימן טוב: אנחנו בקשר עם מוסדות החינוך של גוש קטיף עוד שנה לפני - - -

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה שתיקחי צעד אחורה ותסתכלי על הדרום בתשע השנים האחרונות.

שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לנוער שהיה על הגבול?

שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לנוער בסיכון?

שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לילדים בגנים?

שולי מועלם-רפאלי: אני שמעתי אתמול שההוראה בגנים היא לרוץ למרחב המוגן, להרים ידיים על הראש, או לשכב על הרצפה עם ידיים על הראש.

שולי מועלם-רפאלי: איפה שמעתי את זה?

שולי מועלם-רפאלי: בדיון בוועדה לזכויות הילד על המעונות בדרום.

שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת, בשבוע האחרון כולנו מדברים על זה, אבל מעונות יום יש בשדרות בכל השנים.

שולי מועלם-רפאלי: מה ההוראה במעונות, בגנים, בכיתות, נוער בסיכון, צעירים?

<יוכי סימן טוב: אני אנסה לעשות סדר.

<יוכי סימן טוב: אני לא אתייחס למעונות, למרות שזו נקודה רגישה מאוד שהעליתי אותה לא פעם בפורומים במשרד הביטחון, בפיקוד העורף וכדומה, כי אני חושבת ששם זו האוכלוסייה הכי פגיעה.

<יוכי סימן טוב: היא לא באחריותנו, היא באחריות של משרד הכלכלה.

<יוכי סימן טוב: אבל אני יכולה להגיד שאני מאוד מודאגת, כי בסך הכול מדובר בחסרי ישע עם מעט מאוד מבוגרים.

<יוכי סימן טוב: זו נקודה שמדינת ישראל כולה צריכה לדון בה ולמצוא פתרונות.

<יוכי סימן טוב: כנ"ל לגבי גנים בגילאי 4-3, שהם גם כן עדיין צעירים מאוד, אבל בכל זאת יכולים ללכת, שזה עושה הבדל.

<יוכי סימן טוב: אני אנסה להגיד דברים כללים.

<יוכי סימן טוב: המציאות היא מציאות מורכבת מאוד.

<יוכי סימן טוב: לחץ מתמשך גורם נזק פסיכולוגי.

<יוכי סימן טוב: בלה אמרה את הדברים בצורה מקצועית מאוד.

<יוכי סימן טוב: אנחנו עובדות ביחד הרבה שנים.

<יוכי סימן טוב: הבשורה הטובה היא שרוב האנשים, למרות הקושי הכול כך מורכב, מתאוששים, שזה דבר מדהים.

<יוכי סימן טוב: מעל 80% מהאנשים מתאוששים גם מטראומות מורכבות מאוד, ואפילו בכוחות עצמם.

<יוכי סימן טוב: חלק יצטרכו עזרה כדי לעבור את הטראומה, וחלק יישארו כרוניים, ואולי על אלה אנחנו צריכים לשים את הדגש.

<יוכי סימן טוב: כי הפלא ופלא, למרות הכאב והקושי – ואני מזדהה לגמרי עם מה שנאמר פה מהבחינה האמתית של הדברים, כשטראומה חוזרת, או כשאדם מרגיש שאין משמעות לסבל שלו.

<יוכי סימן טוב: לכאורה הוא עזב את המקום ואין משמעות לסבל שלו.

<יוכי סימן טוב: אני תמיד אומרת, כשהבנים שלי השתחררו מצה"ל, אם מישהו היה אומר להם כל השירות שלכם היה טעות – זה לא כיף.

<יוכי סימן טוב: אז ברור שזה קשה, אבל האמת היא שהרוב מתאוששים, וזה מדהים.

<יוכי סימן טוב: זה כוח ההחלמה המהמם שיש לנו .

זבולון כלפה: בחנתם ביחס לשמירה על המסגרות הקהילתיות שהיו?

<יוכי סימן טוב: אני חושבת, כמו שבלה אמרה, שאוכלוסיית גוש קטיף היא אוכלוסייה שמראש הייתה חסונה מאוד.

<יוכי סימן טוב: בתמיכה שניתנה, הקהילתיות שלהם, שהם שמרו עליה, בהחלט עזרה.

<יוכי סימן טוב: אבל צריך לדעת שיש אנשים שנפגעו ויישארו פגיעים כנראה לאורך זמן.

<יוכי סימן טוב: ואולי על זה כדאי למקד את המבט.

שולי מועלם-רפאלי: מה אנחנו מציעים לאותם 20% שיישארו ברמות שונות של פגיעה?

<יוכי סימן טוב: בדיוק.

<יוכי סימן טוב: אנחנו תמכנו – לאורך השנים קיבלנו תקציבים ייחודיים ובנינו מערך מדהים של תמיכה.

<יוכי סימן טוב: שוב אני אומרת, אנחנו אף פעם לא יכולים בכל מקרה לבטל סבל.

<יוכי סימן טוב: אנחנו יכולים לנסות למתן אותו כמה שאפשר ולתמוך.

<יוכי סימן טוב: זה מה שניסינו לעשות.

<יוכי סימן טוב: עבדנו חזק מאוד עם צוותי הניהול והחינוך.

<יוכי סימן טוב: בשבוע הבא יש לנו יום ארצי עם כולם.

<יוכי סימן טוב: עשינו את זה לאורך השנים.

<יוכי סימן טוב: יש עבודה של מדריכות היחידה עם כל צוות וצוות ניהול, ממש תפירת חליפה לכל מוסד חינוכי בנפרד.

<יוכי סימן טוב: חיזקנו את השירותים הפסיכולוגיים החינוכיים, את הייעוץ.

<יוכי סימן טוב: נתנו טיפולים פסיכולוגיים, טיפולים על-ידי תרפיסטים והבעה ביצירה.

<יוכי סימן טוב: עשינו פרויקט חונכות.

<יוכי סימן טוב: אנחנו שותפים בשולחן עגול במשרד החינוך.

<יוכי סימן טוב: זה עד עכשיו.

<יוכי סימן טוב: צריך לדעת שבמסגרת החלטות הממשלה הסיוע הייחודי מסתיים השנה.

<יוכי סימן טוב: חשוב להגיד את זה.

<יוכי סימן טוב: הסיוע הייחודי מסתיים השנה, ועל זה אנחנו עושים סגירה בשבוע הבא.

<יוכי סימן טוב: אני אומרת מה שיש.

<יוכי סימן טוב: אנחנו היינו אמורים לעשות בשבוע הבא סגירה של הסיוע הייחודי.

<יוכי סימן טוב: אני חושבת שמכתבי התודה שקיבלנו כמטה, שבדרך כלל לא מקבל תודה, מוכיחים שהסיוע היה משמעותי.

<יוכי סימן טוב: כל הזמן אנחנו בקשר עם השטח, למרות שאנחנו מטה, ובדרך כלל זה עובר מנגנונים אחרים, אבל יש לנו קשר ישיר גם עם השטח כל הזמן.

<יוכי סימן טוב: צריך לחשוב איך אנחנו עוזרים לאוכלוסייה הפגיעה, שזה כנראה בין 10%-5% שנשארים פגיעים מאוד, ועל זה יהיו הדיונים האחרונים שלנו בשולחן העגול.

<יוכי סימן טוב: יש כלים לאתר את זה.

<יוכי סימן טוב: יש כלים מדעיים לאתר את זה, ועליהם צריך לשים את הדגש.

<יוכי סימן טוב: כאנשי מקצוע – אני אומרת שוב, בלי קשר לדעה פוליטית, לא לחברים, לא לשום דבר – רוב האנשים יתאוששו.

<יוכי סימן טוב: אנחנו צריכים לשים לב לאוכלוסייה שעדיין לא נמצאת בבתי קבע כאוכלוסייה פגיעה, ולילדים שמסיבות שונות הם פגיעים יותר והם לא התאוששו.

שולי מועלם-רפאלי: אתם רואים בדרום בתשע השנים האחרונות – או ב-14 השנים האחרונות, תלוי את מי שואלים – יותר מצוקות של נוער, יותר נוער שהולך למקומות שאנחנו מגדירים אותם נוער בסיכון?

<יוכי סימן טוב: אני לא יודעת אם אפשר להגיד את זה לפי דרום או צפון, כי זה מעורבב בהמון תחומים.

<יוכי סימן טוב: היום בתי הספר, אפילו של אלה שעזבו את גוש קטיף, רובם מעורבים באוכלוסיות שונות.

<יוכי סימן טוב: אז קשה מאוד לשים את האצבע ולהגיד זה בגלל זה.

<יוכי סימן טוב: קשר נסיבתי קשה להוכיח.

<יוכי סימן טוב: מה שאנחנו כן יודעים זה שחוויות קשות, טראומטיות, מוסיפות גם לסיכון.

<יוכי סימן טוב: אבל אין לי הוכחה מדעית ברורה להגיד זה הנוער - - -

שולי מועלם-רפאלי: לצורך העניין, נחלק את הארץ – אני מניחה שהיא מחולקת יותר במשרד החינוך – לצפון, דרום ומרכז מבחינת פריסה של נוער בסיכון שאת רואה, בגדול את רואה את אותה פריסה בצפון, בדרום ובמרכז?

<יוכי סימן טוב: פחות או יותר, אבל כדי לדייק דרוש מחקר השוואתי מדעי.

<יוכי סימן טוב: זאת אומרת, עם כלים מדעיים.

<יוכי סימן טוב: לצערי – באמת, זה אחד הדברים שאני מצרה עליהם – עקב הריצה לעבודה והרצון לתמוך, לא ליווינו מספיק את כל מה שעשינו במחקר מדעי מדויק שיכול להביא לנו תוצאות של קשרים נסיבתיים ולא רק התרשמותיים.

<יוכי סימן טוב: אבל אמרתי מהידע הכללי בארץ ובעולם, באופן כללי, כשאוכלוסייה עוברת סוג כזה על אירוע ועקירה – זאת המילה המקצועית, אגב, uprooting זה עקירה בלשון המקצועית, זו לא מילה פוליטית, זאת מילה מדעית – זאת אחת החוויות הקשות שאדם יכול לעבור.

<יוכי סימן טוב: כשמדרגים מצבי לחץ, זה נמצא בסולמות הגבוהים.

<יוכי סימן טוב: אז ודאי שיש לזה השפעה.

<יוכי סימן טוב: להערכתי, אנחנו צריכים לאתר את האוכלוסייה הפגיעה במיוחד שנשארת פגיעה, ושם לתת את העזרה.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה שאלה אחרונה לפני שאני אעבור למר אליעזר אוירבך.

שולי מועלם-רפאלי: מה מנחים את הגננות ואת המורות להגיד לילדים?

<יוכי סימן טוב: לאורך השנים, וגם בשבועות האחרונים בוודאי – תזכרו שאנחנו גם אחרי אירוע חטיפה שהשפיע על כל הארץ, ואחר-כך היה רצח.

<יוכי סימן טוב: לצערנו הרב, עברנו רצף של אירועים קשים מאוד.

<יוכי סימן טוב: כל הזמן מלווים בכתיבה ובהוראות ברורות מאוד למורים ולגננות איך לדבר עם הילדים.

<יוכי סימן טוב: המסרים שלנו הם בעיקר מסרים של חיזוק חוסן, של אמון ביכולת של הילדים לעמוד בדברים למרות הקושי, של הרגעה.

<יוכי סימן טוב: התראיינתי לא מעט בשבוע האחרון.

<יוכי סימן טוב: גם התופעות שתיארתם, שהן קשות מאוד – זה קשה מאוד להורה לראות ילד או ילדה בני ארבע או חמש שפתאום עושים את הצרכים, זה קשה מאוד.

<יוכי סימן טוב: המסר הוא של הרגעה, שברוב המקרים, אחרי שהאירוע חולף זה עובר.

<יוכי סימן טוב: אם זה ילד שכבר היה פוסט-טראומטי, הוא כנראה יצטרך עזרה מקצועית שוב.

<יוכי סימן טוב: שוב, האוכלוסיות הפגיעות.

<יוכי סימן טוב: אבל אם זה ילד רגיל שחווה עכשיו אזעקה והוא נבהל מאוד, הוא רגיש מאוד, הוא נכנס לתקופה קשה, ההורה צריך לתת לו ביטחון.

<יוכי סימן טוב: אם ההורה מרגיש בעצמו חרד מאוד, הוא צריך לקבל עזרה, זה חשוב מאוד, ובהמשך שוב.

<יוכי סימן טוב: ההוראה שלנו תהיה עכשיו שימו לב למי שלא מתאושש אחרי חודש.

<יוכי סימן טוב: כי לוקח בערך חודש להפחית את הסימפטומים.

<יוכי סימן טוב: ואם לא מתאוששים – בין אם אלו ילדים ובין אם אלו מבוגרים – צריך לקבל עזרה מקצועית, עוד יש מה לעשות.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: מר אליעזר אוירבך.

שולי מועלם-רפאלי: תציג את עצמך לפרוטוקול, עם התפקיד הרשמי שלך.

<אליעזר אוירבך: אני מנהל ועד מתיישבי גוש קטיף, תושב נווה דקלים 18 שנה.

<אליעזר אוירבך: לפני כחודשיים-שלושה עברתי לבית הקבע אחרי שמונה שנים וחצי בקרווילה.

<אליעזר אוירבך: משהו אישי – עושים עלינו מחקרים.

<אליעזר אוירבך: אנחנו מתעסקים עם ילדים – לי אישית יש חמישה ילדים.

<אליעזר אוירבך: בגילאי 19 אנשים לא מדברים, החבר'ה מפנימים את הכול.

<אליעזר אוירבך: דיברתי עם כלתי לפני שבועיים.

<אליעזר אוירבך: היו קצת חברים בשבת, הם דיברו על הגירוש.

<אליעזר אוירבך: פתאום הבן שלי, שלא דיבר איתי מילה על מה שהוא עבר, מספר בשבת שהכי קשה היה לו לראות את אבא שלו שוכב על מזרון במועצה האזורית ביום האחרון שגמרנו עם הקברים, לא עלינו.

<אליעזר אוירבך: אחרי תשע שנים הוא מספר את זה.

<אליעזר אוירבך: אני בכלל לא ידעתי שהוא עבר דברים כאלה.

<אליעזר אוירבך: לעצם העניין, בשנים האחרונות יש מה שנקרא "מענים".

<אליעזר אוירבך: אני לא יודע איזה משרד מטפל בזה – משרד החינוך?

<אליעזר אוירבך: זה עבר דרך המנהלת, וזה עושה עבודת קודש.

<אליעזר אוירבך: בתקופה הקרובה, נדמה לי שבאוגוסט, אמורים לסגור את זה.

<אליעזר אוירבך: לפי מה שאנחנו מקבלים מהשטח, הצורך רק מתגבר והולך.

<אליעזר אוירבך: הייתה לי שיחה עם אחת מהמטפלות הבכירות שם, שאמרה לי שהדברים הכי קשים מגיעים עכשיו.

<אליעזר אוירבך: אחרי שאנשים מגיעים לבית והקרווילות - - -

שולי מועלם-רפאלי: ונגמרת מלחמת ההישרדות.

<אליעזר אוירבך: המקרים הקשים יותר מגיעים היום.

<אליעזר אוירבך: אז לסגור את זה עכשיו, זו הטעות הכי גדולה.

<אליעזר אוירבך: אנחנו חייבים להמשיך את זה – אי-אפשר להגיד כרגע כמה זמן, אבל לפחות בשנה הקרובה, עד שאנשים יועברו כולם לבתי הקבע.

<אליעזר אוירבך: אבל עוד פעם, מתברר שכשמגיעים לבתי הקבע העסק רק נפתח.

<אליעזר אוירבך: זה בשביל מחקרים.

<אליעזר אוירבך: תעשו אתם את המחקרים, אנחנו רק מציינים את העובדה שזה חשוב.

<יוכי סימן טוב: בהחלט, אני חושבת שאתה צודק, שהמקרים הקשים יישארו אתנו כנראה שנים.

<יוכי סימן טוב: ולכן צריך לדאוג להם.

<יוכי סימן טוב: "מענים" הייתה אפשרות שנעזרו בה מאוד, עם זה אני מסכימה.

<יוכי סימן טוב: אני יודעת שנעזרו מאוד בשירות הזה.

<יוכי סימן טוב: לא אמרתי שלא צריך כלום.

שולי מועלם-רפאלי: לא, אני לא חושבת שמישהו סביב השולחן פה חושב שגמרנו לתת מענים, לבנות מענים, לשאול שאלות למה עולה בדעת מישהו לסגור חלק מהמענים, גם ביחס לאוכלוסייה הכללית וגם ביחס למגורשי גוש קטיף.

שולי מועלם-רפאלי: עוד אין פה הסכמה.

<אליעזר אוירבך: אנחנו לא רוצים להישמע כאילו אנחנו רוצים להנציח את המסכנות, אבל זה צורך אמתי.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהדבר האחרון שמדינת ישראל שומעת ממגורשי גוש קטיף זה הנצחה של מסכנות.

שולי מועלם-רפאלי: מה שאנחנו שומעים בלי הפסקה זה התפעלות מהחוסן.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו הכרנו את הקהילות שהיו שם.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא זכיתי לגור שם, זבולון כן.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שמה שאיחד את המקום הזה זה שהיה שם שילוב מופלא של רוח, חומר, תורה, חסד ואוכלוסיות מגוונות שמצאו את הדרך להקים התיישבות משגשגת.

שולי מועלם-רפאלי: ובעזרת ה', יקימו אותה שוב ביישובים החדשים, כי שם אנחנו כבר לא.

<אליעזר אוירבך: כשנחזור בחזרה.

<קריאה: כשנחזור לשם.

שולי מועלם-רפאלי: נכון.

שולי מועלם-רפאלי: גם שם כנראה יהיו יישובים חדשים.

<אבי פרחן: לא, אנחנו נסיר את הבטון, נגרוס אותו.

<אבי פרחן: יש יסודות.

<אבי פרחן: אפשר לבנות את הבתים שלנו ביסודות האלה.

שולי מועלם-רפאלי: בעזרת ה'.

<אבי פרחן: אגב, כתבתי מכתב לראש הממשלה היום - - -

שולי מועלם-רפאלי: אז רק תציג את עצמך לפרוטוקול, לפני שהוא מאבד את עצמו.

<אבי פרחן: אני אבי פרחן, עקור גם מחבל ימית ועקור גם מגוש קטיף, אלי סיני.

שולי מועלם-רפאלי: כן גברתי.

<מרים בר ניר: אני מרים בר ניר מ"עוצמה" – פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש.

<מרים בר ניר: דווקא אני באוכלוסייה החלשה מאוד, פגיעה מאוד, קשה מאוד.

<מרים בר ניר: רציתי להגיד שני דברים.

<מרים בר ניר: דבר אחד הוא שכשעושים את ההבחנה בין פצועים ובין נפגעי חרדה, מתקבל הרושם שנפגע חרדה הוא לא כל כך פצוע.

<מרים בר ניר: אותו ילד קטן בן חמש שנפצע מרסיס וחבשו לו והוא שמח וטוב לב, מולו יש נפגע חרדה שהוא לא נחבש, אבל הוא יכול להיות עם בעיה לאורך שנים.

<מרים בר ניר: זאת אמירה שיש צורך לקחת את נפגעי החרדה – 550 זה המון.

<מרים בר ניר: זה המון.

<מרים בר ניר: 20% מזה שיהיו אחר-כך – זה מספר עצום.

<מרים בר ניר: והפגיעה הנפשית היא כל כך קשה.

<מרים בר ניר: כי נפגע חרדה יכול להיות משותק, ואני ראיתי מה זה.

<מרים בר ניר: ממש שיתוק.

<מרים בר ניר: הכול בסדר – הידיים יכולות לזוז, הרגליים יכולות לזוז.

<מרים בר ניר: הוא לא יכול לזוז.

<מרים בר ניר: וזה קשה לתפוס, קשה להכיל את זה.

<מרים בר ניר: אם אנחנו מדברים קצת – וזו פנייה למשרד הבריאות – בנושא של הרפורמה.

<מרים בר ניר: יש צורך גדול מאוד וחשוב מאוד לשירות לבוא הביתה.

<מרים בר ניר: די מהר נעלמו לנו ביקורי הבית של הרופאים.

<מרים בר ניר: אבל אני יודעת, ואני חוויתי, כמה קשה לקחת ילד או ילדה עם התקף פסיכוטי שלא רוצים ללכת לרופא.

<מרים בר ניר: והעניין הזה לבוא הביתה – ואני קוראת לזה שירות חירום נפשי.

<מרים בר ניר: כמו שיש שח"ל, שירות חירום לב, שירות חירום נפשי.

<מרים בר ניר: לא אמבולנס.

<מרים בר ניר: אמבולנס הוא דבר מאיים ומפחיד.

<מרים בר ניר: דווקא עם אוטו, דווקא עם עובד סוציאלי קליני, עם אחות, להרגיע, בבית, במקום הבטוח.

<מרים בר ניר: כי לקחת מישהו מהרחוב באמבולנס והוא בהתקף חרדה, והוא מתוך האוכלוסייה הרגישה מאוד, לא עזרנו לו.

<מרים בר ניר: לא עזרנו לו, כי הכנסנו אותו מטראומה אחת לטראומה שנייה.

<מרים בר ניר: והנושא הזה של שירות חירום נפשי – אם מדברים על בקשה לרפורמה לבריאות הנפש, ולא אמבולנס.

<מרים בר ניר: וזה לא צריך להיות יקר.

<מרים בר ניר: אם באים ברכב ולא עם מכשור גדול מאוד, פותרים כל כך הרבה בעיות הלאה, להמשך.

<מרים בר ניר: זאת הבקשה שלי מתוך הניסיון ומתוך השטח, ומתוך זה שהיום הארץ כולה – כי היה לנו גם את הצפון ואת המרכז.

<מרים בר ניר: דווקא אלה המקומות שאין בהם מערך.

<מרים בר ניר: אני מוכרחה לומר גם כמה מילים טובות להתקדמות שחלה בשנים האחרונות בנושא של ההתייחסות – אבל הנושא של שירות הביתה הוא ממש חשוב.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: אני אבקש מהגברת חגית ירון לדבר עכשיו.

שולי מועלם-רפאלי: אחריה – מורי, אם תוכל לתת לי הסברים לאמירות שאני שומעת פה שהולכים לסיים את התמיכות המיוחדות בדרום.

<חגית ירון: שמי חגית ירון, אני עובדת בוועדת מתיישבי גוש קטיף, גרה בניצן.

<חגית ירון: אני רוצה להתייחס למשהו שיוכי אמרה.

<חגית ירון: יוכי דיברה על הילדים.

<חגית ירון: אמרת אם יש מבוגרים, הם צריכים לתמוך.

<חגית ירון: זאת הבעיה.

<חגית ירון: הבעיה היא שמבוגרי גוש קטיף חווים פוסט-טראומה, אז הם לא יכולים לתמוך בילדים.

<חגית ירון: אנחנו רואים משפחות שלמות שנמצאות באותה חרדה או באותו שיתוק שאת מציינת וכולי.

<חגית ירון: זה דבר אחד.

<חגית ירון: דבר שני זה מה שקורה בקרווילות.

<חגית ירון: רק כדי לסבר את האוזן, אתמול נלקחה ביובית, שזה המקום הממוגן כביכול, מליד קרוון.

<חגית ירון: בקרוון גרה אם חד-הורית עם שני ילדים.

<חגית ירון: עכשיו יש אזעקה – מה צריכה אותה אימא לעשות?

<חגית ירון: הקרוון הוא קרטון.

<חגית ירון: הביובית הבאה רחוקה, אין שום סיכוי להגיע אליה ב-45 שניות.

<חגית ירון: זאת המציאות בניצן.

שולי מועלם-רפאלי: מי מחליט לקחת או להביא?

<חגית ירון: אין לי שמץ של מושג.

<חגית ירון: לא קיבלנו את התגבה של המועצה האזורית חוף אשקלון לאירוע הזה.

<חגית ירון: אבל הסיפור הזה של משפחות שגרות עם ילדים קטנים בתוך בתי הקרטון האלה, ובאמצע הלילה שומעים אזעקה, צריך להתלבש, צריך לקחת ילדים – לא ברור איזה ילד לוקחים על הידיים – זו מציאות בלתי אפשרית.

<חגית ירון: מכאן - - -

שולי מועלם-רפאלי: נקודת המוצא שלנו צריכה להיות שאם אחרי תשע שנים רק 60% בבתי קבע, אז ייקח לנו עוד בערך שבע שנים, אם אני עושה חשבון גס, עד שה-40% הנוספים יהיו גם בבתי קבע, או שהקצב יהיה עכשיו יותר מהיר?

<חגית ירון: אני לא יודעת אם הקצב יהיה יותר מהיר, אבל יכול להיות שאנחנו נראה מה שאנחנו רואים בנושא המענים שאליעזר דיבר עליו.

<חגית ירון: שמה שיישאר בסוף אלה הן החוליות הכי חלשות שלנו, ואז הן חלשות בכל הדברים.

<חגית ירון: הן חלשות בבינוי, הן חלשות בנפש, הן חלשות בקהילה, הן חלשות בכול.

<חגית ירון: אני מסכימה עם חבר הכנסת זבולון כלפה, צריך לקבל החלטות, ולהגיד שאת הסיפור הזה מסיימים בכל המגזרים – בחינוך, בבריאות, בבתים, ביישובים, בהקמת היישוב, על מנת שנוכל להתחיל - - -

שולי מועלם-רפאלי: במקביל אלינו התחיל להתנהל דיון בוועדת הפנים על אוזלת ידה של מדינת ישראל, של המדינה שלנו, שכולנו חלק מהאזרחים שזה, בבנייה של יישובים חדשים.

<חגית ירון: אני מתנצלת, אני צריכה ללכת.

שולי מועלם-רפאלי: בסדר גמור.

שולי מועלם-רפאלי: כפי שאמרנו, יהיו פה כניסות ויציאות.

שולי מועלם-רפאלי: מורי, אנחנו מתקרבים לקראת סיום.

שולי מועלם-רפאלי: תן לי את נקודת המבט של משרד האוצר על כל ההתרחשויות הקשות האלה.

<מורי אמיתי: מורי אמיתי, אגף התקציבים, משרד האוצר.

<מורי אמיתי: לצערי, אני לא יכול להתייחס לצוותים אחרים של חינוך ורווחה.

<מורי אמיתי: אני לא יודע מה הפעילות שם, וזה חסר אחריות מבחינתי לתת תשובה לכך.

<מורי אמיתי: בתחום הבריאות אנחנו יודעים שיש עכשיו דיונים עם הממשלה על הארכת התוקף לתכנית "חוסן" לשנים 2015 ו-2016, שתמשיך את מה שפועל בשנים האחרונות.

<מורי אמיתי: יש השתתפות שלנו בנושא.

<מורי אמיתי: עכשיו אנחנו מגבשים את כל העלויות של המבצע האחרון.

<מורי אמיתי: משרד הבריאות התחיל להעביר לנו נתונים לגבי כמה זה יעלה.

<מורי אמיתי: קופות החולים העבירו נתונים.

<מורי אמיתי: אנחנו פועלים בנושא.

<מורי אמיתי: כרגע אנחנו צריכים לראות מה קורה - - -

שולי מועלם-רפאלי: על 16-15, אותם מענים של משרד הבריאות – זאת ההחלטה כרגע על השולחן?

<מורי אמיתי: אני לא יודע אם ההחלטה עברה או לא.

שולי מועלם-רפאלי: לא, זה הדיון להאריך את המענים ל-15 ול-16.

<מורי אמיתי: במתווה הקיים.

שולי מועלם-רפאלי: כי אמר פה מר אליעזר אוירבך אמירה שאני לא חשבתי עליה קודם, ופתאום היא מאוד מתיישבת, שכשאדם מגיע חזרה לסוג של מנוחה ונחלה, אז הוא כבר לא במלחמת הישרדות, ואז צריך עכשיו את הגיבוי הנפשי הזה.

שולי מועלם-רפאלי: אולי קודם המלחמה הזאת והריצה היומיומית הזאת לכיוון של בית ולהחזיר סדר לחיים שלהם היו פחותים.

שולי מועלם-רפאלי: אני מקווה מאוד שגם ההחלטה שתתקבל תהיה להאריך את זה.

שולי מועלם-רפאלי: אני אסתפק בזה, כי אני מבינה שעל נושאים אחרים לא התכוננת לתת תשובה.

שולי מועלם-רפאלי: אני מניחה שאם זה יהיה נכון, דוקטור יוכי סימן טוב, זה יהיה נכון גם על המערכת של משרד החינוך.

שולי מועלם-רפאלי: אם ההבנה תהיה שצריך להמשיך לתת מענים מיוחדים, אז איך אנחנו נותנים אותם?

שולי מועלם-רפאלי: במשרד הבריאות אי-אפשר יהיה לנתק את זה מהילדים של אותם משפחות.

שולי מועלם-רפאלי: רות וגנר, העובדת הסוציאלית של מחוז הדרום.

<רות וגנר: "מכבי שירותי בריאות", דודה של דוקטור עדי קול.

שולי מועלם-רפאלי: חברת הכנסת עדי קול.

<רות וגנר: אני פה כנציגת "מכבי", אבל אני חברת קיבוץ נחל עוז.

<רות וגנר: אני חושבת שלא במקרה אני יושבת כאן היום.

<רות וגנר: אני מייצגת גם את האוכלוסייה שגרה כל השנים, וגם בתשע השנים האחרונות, באזור, וגם נותנת שירות לכל תושבי הדרום שהם חברי "מכבי".

<רות וגנר: עשיתי סקירה של איזה פעילויות "מכבי" עשתה בשנים האחרונות למען תושבי הדרום שהם חברי "מכבי".

<רות וגנר: קודם כל, בתקופות של מתח ביטחוני – וזה התחיל לפני 14 שנה – אנחנו היינו שותפים בהקמה של מרכז "חוסן" בשדרות.

<רות וגנר: הגברנו שם את השירות הסוציאלי, ובנינו מודל של התערבות שאנחנו מעתיקים אותו, ולצערי, משתמשים בו לאורך כל החיים.

<רות וגנר: כל העובדות הסוציאליות – בדרום יש היום 30 כאלה – עוברות בכל השנים הכשרות כדי לתת מענה פרטני, קבוצתי וטלפוני.

<רות וגנר: במאמר מוסגר אני אומר על המענה הטלפוני שבשבוע האחרון נפתח קו חם ב"מכבי".

<רות וגנר: שאלת מה קורה עכשיו, אז בשבוע האחרון היו פניות.

<רות וגנר: מהיום שנפתח הקו החם כבר היו 742 פניות של חברי "מכבי" נפגעי חרדה שמבקשים עזרה.

<רות וגנר: מתוכם רק 23% הם תושבי הדרום.

<רות וגנר: זאת אומרת שהקו החם היה פתוח לכל הארץ, ומסתבר שמה שקרה השבוע – ההסבר לזה הוא שתושבי הדרום טיפה יותר חסונים ולא פונים, או שהם התרגלו, אבל - - -

שולי מועלם-רפאלי: אני לא יודעת אם אפשר להתרגל לאזעקות האלה.

שולי מועלם-רפאלי: כמי שלא חיה שם, בניגוד אליך, שאת יכולה ללמד אותי כמה דברים, אני לא יודעת אם אפשר להתרגל לזה.

<רות וגנר: היות שאי-אפשר להתרגל לזה, אנחנו גילינו, עוד לפני כניסת בריאות הנפש לקופות, שצוות שירות הרווחה חייב להיות מיומן וזמין לתת מענה לחרדות גם כאשר שירות הרווחה לא היה אמור לתת טיפול קליני בחרדות.

<רות וגנר: ב"מכבי" הקמנו לומדה של לחץ וחרדה זמינה בפורטל לכל העובדים.

<רות וגנר: זה חלק מהרוטינה, שכל עובד חדש ועובד בכל שנה עוברים את הלומדה הזאת.

<רות וגנר: בתקופות של מתח ביטחוני – שזה לא רק במבצעים, בשלושה האחרונים – העובדות הסוציאליות, יחד עם אנשי בריאות הנפש – שאלו פסיכיאטרים עצמאיים, ועכשיו יש לנו גם מרפאות – מקיימים מפגשי תמיכה ואוורור לצוותים בסניפים לאחר כל אירוע של פגיעה כזאת או אחרת.

<רות וגנר: יש קשר המשכי של העובדות הסוציאליות עם כל מי שפנה.

<רות וגנר: זאת אומרת, אם היום יש מבצע, העובדות הסוציאליות עושות קשר יזום עם כל מי שפנה אליהם בשנים האחרונות ושהן מכירות אותו כפגוע חרדה.

<רות וגנר: הוא או משפחתו.

<רות וגנר: יש השתלמויות כל הזמן לעובדים הסוציאליים ולאנשי הצוות.

<רות וגנר: מועבר מידע רב וחומר תיאורטי ויישומי לכל אנשי הטיפול, גם לרופאים ראשוניים.

<רות וגנר: התערבות שלנו עם מנהלים, עם צוותים ועם אנשי צוות שזוהו כנזקקים.

<רות וגנר: אנחנו מגלים שהעבודה שלנו בימים כאלה היא הרבה מאוד עם אנשי הצוות.

<רות וגנר: נפתחו גני ילדים - - -

שולי מועלם-רפאלי: תתקדמי לסיום בבקשה.

<רות וגנר: מה שאני רוצה להגיד בהקשר למה שנאמר פה קודם, לגבי צוותי החירום היישובי בכל יישוב.

<רות וגנר: אני יושבת בצוות החירום, בצח"י, בנחל עוז כרכזת הרווחה.

<רות וגנר: היום, בדיוק ברגע זה, כל הילדים שלנו מחוץ לאזור.

<רות וגנר: שגרת החירום מזמנת לנו הרבה מאוד צרות שלפני 14 שנים לא התרגלנו אליהן.

<רות וגנר: ולכן כל הנושא של צח"א אזורי, צח"א יישובי, מועצה אזורית, זה משהו שחייבים לתחזק אותו כל הזמן.

<רות וגנר: זאת אומרת שאם בין "עופרת יצוקה" לבין "עמוד ענן" לא היינו מתחזקים כל הזמן את הצוותים שלנו, לא היינו מרגישים שאפשר לתפקד.

<רות וגנר: הטווחים מתקצרים, וזה קשה מאוד, אבל זה מחייב כל הזמן – אם זה בקופת חולים ואם זה במועצות האזוריות, בשני הכובעים שלי – את הסיוע המתמשך.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: הדוברת האחרונה, תציגי את עצמך בבקשה.

<יפה חדד: שמי יפה חדד.

<יפה חדד: אני מפונה מגוש קטיף, מהיישוב רפיח ים.

שולי מועלם-רפאלי: איפה את גרה היום?

<יפה חדד: היום אני גרה בניצן, באתר הקרווילות.

<יפה חדד: בפתח הדברים שלך, חברת הכנסת מועלם, את ציינת את זה שהדגש היום הוא על הפן הנפשי של התושבים בדרום, ולא בהכרח מפוני גוש קטיף.

<יפה חדד: אני חושבת שזה נכון.

<יפה חדד: אני רק רוצה לציין שאני, כמפונת גוש קטיף וכתושבת גוש קטיף מלפני האינתיפאדה הראשונה, במצב חירום לא 14 שנה, אני במצב חירום משנת 87', עם פרוץ האינתיפאדה.

<יפה חדד: שם היינו חשופים למרגמות ולקסאמים, ולכך שחברים שלנו, קרובים, שכנים, נרצחו, וזו טראומה לא קטנה כשלעצמה.

<יפה חדד: אבל יחד עם זאת, כשהיינו בגוש קטיף, היה לנו מסלול חיים.

<יפה חדד: הייתה לנו עבודה.

<יפה חדד: היה לנו בית.

<יפה חדד: הייתה לנו קהילה.

<יפה חדד: כל זה נעלם כלא היה בפרק זמן של חצי שנה מרגע שאריאל שרון, זכרונו לברכה, הכריז שהוא מפנה את גוש קטיף.

<יפה חדד: מאז ועד היום אנחנו בטראומה מתמשכת.

<יפה חדד: מבחינתנו, המצב הביטחוני זה לא איזו תחילה של מצב, אלא המשך של מצב.

<יפה חדד: פה כולם מדברים על הפגיעות הנפשית, וזה נכון.

<יפה חדד: אבל אף אחד לא נותן את הדעת צעד אחד קודם לפני שהאדם נפגע מבחינה נפשית, ואז כל המערכות מתגייסות כדי לטפל – מקימים גופים, צח"י, וכל הדברים האלה.

<יפה חדד: אבל כשאדם הוא גם תלוש, גם אין לו בית, גם אין לו אופק, גם כל הרשויות והמוסדות משאירות את האדם הקטן – ובמקרה זה אני באופן אישי אפילו – חסר אונים ומתוסכל, כשאין לו אופק, אין לו בית, אין מי שיענה לו, אין מי שיטפל בו, כאשר יש החלטות מסודרות, רק שהתחנות פועלות לאט ולאט, ויש זמן.

<יפה חדד: אני היום בת 55, ואין לי אפילו עוד מגרש לבנות את הבית שלי.

<יפה חדד: וכל זה למה?

<יפה חדד: בגלל ההתנהלות הלוקה בחסר של הרשויות.

<יפה חדד: אז מדברים פה על מענה נפשי.

<יפה חדד: זה גורם לפגיעות, זה מה שגורם למצוקה נפשית שחושפת אותי לטראומה נוספת, גם בגלל המצב הביטחוני.

<יפה חדד: ועל זה לא נותנים פה את הדעת.

<יפה חדד: אני מצרה על זה שחבר הכנסת כלפה לא פה לשמוע את הדברים, כי אתמול דיברתי אתו בטלפון על הדבר הזה.

<יפה חדד: כשלאנשים אין כלום, ובנוסף לזה גם - - -

שולי מועלם-רפאלי: נתונים תחת איום חיים, אז זה כפול ומכופל.

<יפה חדד: אם אני נמצאת במקלחת ואני צריכה לפחד אם אני אספיק להגיע – איך הגדירה את זה פה מישהי?

<יפה חדד: – לצינור הביוב.

<יפה חדד: זה באמת ציבור ביוב, כי אתה יכול להחליק שם.

<יפה חדד: אתה יכול להיפצע רק בצינור הביוב הזה.

<יפה חדד: אז אני רוצה שעל זה ייתנו את הדעת לפני שמקימים צח"י ומדברים על מענים.

<יפה חדד: שאנשים לא יגיעו למענים, לפני, זה יותר חשוב.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: ביקשת לדבר, אז בקצרה, ואני אסכם.

<ישי קום: בקצרה.

<ישי קום: לי קוראים ישי קום, אני עובד סוציאלי ראשי של "מאוחדת" וגם מרכז את כל התחום של צמצום פערים בבריאות.

<ישי קום: בדקה, כפי שציינה את זה רותי, גם אצלנו יש את ההיערכות בצוותים של מחוז הדרום, כולל מוקד תמיכה טלפוני.

<ישי קום: אצלנו עד עכשיו ההיקפים הם כ-300 פניות, עד הבוקר.

<ישי קום: הרבה מהמעגל של בת-ים, חולון, ראשון לציון, לוד.

<ישי קום: אנשים בלי מרחבים מוגנים, וזה מחבר אותנו לאוכלוסיות החלשות.

<ישי קום: בפירמידת הצרכים של מאסלו, כשאתה מתמודד, יש לך קושי להתמודד עם המציאות הזאת, אין לך את המקום הבטוח, את המרחב המוגן שלך, זה עולה חזק מאוד.

<ישי קום: כל מיני סוגיות שדווקא עוטף עזה, או 40 הק"מ, מה שדובר עליהם, יודעים ומצליחים להתמודד כי הם כבר רגילים, אם אפשר לקרוא לזה ככה.

<ישי קום: סוגיה שצריך לשים אליה לב היא אוכלוסיות חלשות כמו קשישים, כמו ילדים עם מוגבלויות.

<ישי קום: נושא של דוברי שפות.

<ישי קום: במוקד שלנו אנחנו שמים גיבוי גם לדוברי השפה הרוסית, עברית, ספרדית.

<ישי קום: כל הדברים האלה בשביל לתת את המענה בגובה העיניים, עד כמה שניתן.

<ישי קום: זה אתגר לא פשוט.

<ישי קום: איגום משאבים זו אמירה נכונה מאוד שעלתה פה, וצריך להמשיך אתה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לסכם, ולפתוח בתודה למי שזימנו את כל היום הזה, וגם את הדיון הספציפי הזה, חברי הכנסת אורית סטרוק ויריב לוין, שעומדים בראש שדולת ארץ ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אני מודה לחברי, יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת חיים כץ.

שולי מועלם-רפאלי: אני שולחת מכאן רפואה שלמה לבנו.

שולי מועלם-רפאלי: קשה בכלל – כמו שהיה קשה לפתוח, קשה לסגור – לדבר על אזור שלם, שטח עצום, ובו אוכלוסייה מגוונת מאוד במדינת ישראל שנתונה כבר 14 שנים תחת איום מתמיד.

שולי מועלם-רפאלי: לזה נוסף ביתר שאת הגירוש לפני תשע שנים.

שולי מועלם-רפאלי: אני, בניגוד לחברי, חבר הכנסת אילן גילאון, לא יכולה שלא להביע את עמדתי.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהכנסת היא מקום פוליטי, וזה המקום שלנו כאן לתהות שוב על הרס של קהילה שהיה בה שילוב מופלא של אנשים, חסד, עשייה, תורה והקמה של יישובים פורחים, ואחדות, שלמדנו ממנה כולנו.

שולי מועלם-רפאלי: אני כואבת מאוד את הידיעה שעדיין, 40% ממגורשי גוש קטיף לא הגיעו אל ביתם, וגם בימים קשים אלה, בנוסף לדברים האחרים שחווה כל מי שגר בדרום, הטראומה הכפולה והמכופלת שלהם מהגירוש משתלשת ומחמשת את עצמה במגורים בקרווילות, ללא שטחי מיגון מספיקים, בלי אותם מענים.

שולי מועלם-רפאלי: התחלואה הנפשית בקרב תושבי הדרום לא צוינה כאן כתחלואה מיוחדת.

שולי מועלם-רפאלי: ברור לנו לגמרי ששנים של חיים תחת איום נותנות את אותותיהן בכל האוכלוסיות, וביתר שאת באוכלוסיות שהן מוחלשות ממילא – קשישים, עולים, ילדים, אוכלוסיות מוחלשות מסיבות סוציו-אקונומיות ואחרות.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו קוראים בוועדה לראש הממשלה להנחות את כל המשרדים לחדש ולהמשיך את הסיוע הייחודי לתושבי הדרום כולם, ובתוכם ביתר שאר למגורשי גוש קטיף.

שולי מועלם-רפאלי: תושבי הדרום כולם – מה שהם זקוקים לו בעיקר זה חיזוק של הקהילות שלהם דרך אותם מרכזי "חוסן" הקבועים ואלה המוקמים בימים קשים יותר.

שולי מועלם-רפאלי: לאתר בתוכם את אותם 20% ובתוכם את אותם 10% שאותם אנחנו נכניס למערכת הטיפול הנפשי, וכנראה יהיו אתנו לשנים רבות, לצערנו.

שולי מועלם-רפאלי: להכשיר את הצוותים לזהות זיהוי מוקדם כמה שיותר.

שולי מועלם-רפאלי: אני אגיד בכאב שגם ביום הזה אנחנו זוכרים את מי שאיננו אתנו ושילם מחיר קשה בכל 14 השנים שמדינת ישראל חיה באופן ששום מדינה בעולם לא הייתה מסכימה לו, שתושבים במדינת ישראל נאלצים לחיות חיים רגילים בקיבוץ נחל עוז, בשדרות, בניצן ובבאר-שבע יום-יום תחת איום.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו, שנחשפים לזה ביתר שאת סביב המבצעים הקשים ומגיעים לביקורים תדירים, לא רק בימים האלה, במקומות שאתם חיים בהם, שומעים שוב ושוב שלא מתרגלים.

שולי מועלם-רפאלי: אי-אפשר להתרגל, לא כאיש מבוגר, לא כהורה לילדים, לא כאדם לעצמו, שהחיים שלך נקטעים מול האזעקות הבלתי פוסקות.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו חייבים מכאן לצאת באמירה ברורה, שאמר אותה נציג האוצר – הדיונים על הארכת התקצוב לתכניות ה"חוסן" שמתקיימים עכשיו, להאריך את הדיונים ל-2015 ו-2016.

שולי מועלם-רפאלי: הם מחויבי המציאות.

שולי מועלם-רפאלי: ולזה אנחנו חייבים להוסיף את האמירה שגם אלה שמגיעים לבתי הקבע שלהם זקוקים עכשיו לליווי הנפשי, כי עכשיו הם יכולים להתחיל להסתכל פנימה אל הנפש שלהם, אל הילדים שלהם, ולהעלות את המצוקות שהם חווים בשנים האחרונות.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה לכולכם.