ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 285, 2014-07-21 13:30

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יעקב מרגי: 21 ביולי 2014, כ"ג בתמוז התשע"ד.

יעקב מרגי: על סדר-היום: פגיעה בילדי נכי צה"ל פגועי נפש או פגועי ראש.

יעקב מרגי: הנושא עלה לסדר-היום על-פי בקשתה של חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, ויושב-ראש הוועדה נענה לבקשתה שלא במסגרת המסלולים המקובלים – אני מציין את זה לשבח גם של יושב-ראש הוועדה וגם של היוזמת.

יעקב מרגי: הנושא חשוב.

יעקב מרגי: זו הבעת עמדה ברורה לגבי חשיבות הנושא.

יעקב מרגי: כפי שעולה מהבקשה של חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, שיש פרוצדורה, הטבה שהיתה נהוגה, ומשנים אותה.

יעקב מרגי: יש פה פגיעה בנכי צה"ל.

יעקב מרגי: אי-אפשר להתנתק מהמציאות היום-יומית.

יעקב מרגי: לאנשים שלא מעורבים זה נראה כמו סטטיסטיקות, כמו מספרים, אבל זה אנשים, זה חיילים שאחר כך נושאים על גבם, בנפשם, במשפחתם את אותה פגיעה.

יעקב מרגי: לא שבירוקרטיה היא נסלחת בתחומים אחרים; פה היא לא תיסבל והיא בלתי-נסלחת ובלתי-נסבלת.

יעקב מרגי: לכן אתן לחברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס להציג לוועדה את מהות הפגיעה.

יעקב מרגי: כדאי שנדע גם למה, אם יש מי שאמון על זה, למה וממתי – מה קרה שהיום לא.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת אורלי.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, השר לשעבר מרגי.

אורלי לוי אבקסיס: בפתח הדברים רק אומר שגם חבר הכנסת חיליק בר וגם חבר הכנסת ליצמן שותפים לפנייה הזאת לקיום הישיבה.

אורלי לוי אבקסיס: מה שעומד פה על סדר-היום ואולי בסמנטיקה די קשה בימים של לחימה, של חיילי צה"ל שמקריבים את נפשם, את גופם כדי להגן על המולדת, והניסיון הציני פה של אגף השיקום, של משרד הביטחון, לא משנה של מי, לבוא ולחתוך בטיפול – צריך לזכור - כי בשורה התחתונה אנחנו מדברים על נכי צה"ל, שההוראה לגביהם היתה דווקא על פגועי ראש ופגועי נפש, כך שכדי שיוכלו להשתקם.

אורלי לוי אבקסיס: לפעמים יותר קל לנו לראות את הפגיעות הפיזיות, ופה מדובר באנשים שהרבה פעמים זה פגיעות מורכבות – נפש וגוף יחד, אבל הפגיעה הנפשית פוגעת בכל התחום ותחום בחיי האדם.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא, למשל, הקושי שאם אנחנו צריכים חלילה וחס להיעזר במקל או בכיסא גלגלים, שזה גלוי לעין, אז אולי יש לך קושי להיכנס למעלית או לעלות מדרגות.

אורלי לוי אבקסיס: פה מדובר בתפקוד שוטף, שיכול להתעורר כל רגע.

אורלי לוי אבקסיס: הרי חלק מאותם אנשים, וזה תהליך ארוך, עד שמוכר בכלל נכה בנכה פוסט טראומטי או פגוע נפש, זה לא הליך קל, ואף אחד גם לא רוצה להיכנס לתוך הקטגוריה הזאת, אבל עד אשר מכירים בך כפגוע מהסוג הזה, יש כמה תחנות שאתה עובר, ואולי טוב שכך, אבל בשורה התחתונה צריך לזכור שלאנשים האלה יש קושי אמתי בללכת לישון שינה סדירה, שינה מועילה, בלהתעורר בבקרים כדי לתפקד כהורים, ואותם אנשים צריכים לאסוף את הכוחות הנפשיים כדי לתפקד בתפקוד התקין, שלנו נראה טריוויאלי.

אורלי לוי אבקסיס: וההוראה פה היתה כדי לאפשר לאותו נכה גם להתנהל בתוך המסגרת המשפחתית כך שגם האשה תוכל – בדרך כלל מדובר בנכי צה"ל, אבל אני מאמינה שיש גם נשים – אבל בשורה התחתונה, שבן הזוג או בת הזוג יוכלו לצאת החוצה, ראו צורך בכך שהילד יהיה במסגרת.

אורלי לוי אבקסיס: שיהיה לו סבסוד למסגרת של מעון או של צהרון, כי הוא לא מסוגל אולי לטפל בילדים, כאשר הוא צריך לטפל בעצמו.

אורלי לוי אבקסיס: ועכשיו בואו נשים את הדברים על השולחן: רוצים לצמצם בהוצאות, ופתאום יוצאת הוראה, שהיא הוראה אכזרית.

אורלי לוי אבקסיס: אין לי מילה אחרת.

אורלי לוי אבקסיס: מבקשים מאותם נכים, שעד היום נעזרו באותה הטבה או באותו חלק מהליך השיקום של אותו אדם, להביא אישור מפסיכיאטר, שהוא מסוכן לילד, שאם לא כן, לא יקבל את אותה הטבה.

אורלי לוי אבקסיס: אני אומרת, חברים, יש גבול לרשעות.

אורלי לוי אבקסיס: רק ביום שני בשבוע שעבר, וזה משהו שמאוד דחפתי גם בהצעת חוק פרטית, ודיברנו על כך, עברה הצעת חוק ממשלתית לגבי שיתוף מידע בין הרשויות השונות כדי לאתר ילדים בסיכון.

אורלי לוי אבקסיס: כלומר אם אותו נכה, כדי להמשיך ליהנות מאותה הטבה או מאותו משהו שאמור להקל עליו את חיי היום-יום, רוצה להמשיך להיעזר בזה, הוא צריך להביא מסמך שהוא מסוכן לילדים שלו.

אורלי לוי אבקסיס: המסמך הזה יעבור אוטומטית לשירותי הרווחה כדי לאתר ילדים בסיכון.

אורלי לוי אבקסיס: הילד שלו ייחשב כילד בסיכון, שסביר להניח ששירותי הרווחה יוציאו אותו מהבית, כי אם יקבל, נגיד, עד 16:00 את הצהרון, מ-16:00 הוא לא מסוכן לילד שלו?

אורלי לוי אבקסיס: אתם מבינים מה נוצר פה?

אורלי לוי אבקסיס: פשוט רוצים להפסיק באופן חד-צדדי את ההטבה הזאת כדי לחסוך בכסף, ומשרד האוצר או מי שלא יהיה, עושה על הגב של נכי צה"ל, שתרמו את הבריאות שלהם בידיעה, כי מי שהלך לקרבי ידע שהוא עלול חלילה וחס או להיהרג או להיפצע או לשאת אתו הלאה נזקים שיצטרכו אחר כך הילדים שלו להתמודד אתם, ולזה אנחנו חייבים לשים פה קץ.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שההוראה עכשיו היא הוראה חד-צדדית גורפת, בלי להתייעץ אפילו עם הארגון או עם הנכים.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה משהו נוסף.

אורלי לוי אבקסיס: ידוע שילדים, גם ילדים חלילה וחס, לא עלינו, ילדים לחללי צה"ל, או איך הגדירו את זה חלק מהפסיכיאטרים – דור שני לניצולי שואה, הם בעצמם נפגעים, או יש השלכות למצב הנפשי הבריאותי של ההורה על מרקם החיים.

אורלי לוי אבקסיס: זה יכול לעורר דברים מסוימים אצל ילדים, שמצריכים ומחייבים טיפול בילד, וככל שהטיפול יהיה זמין יותר, וככל שהטיפול יהיה באיכות טובה יותר, הילד הזה יגדל עם פחות השפעות שליליות.

אורלי לוי אבקסיס: יידע להתמודד עם המצבים שהמציאות הביאה אותה.

אורלי לוי אבקסיס: ובגלל שהם נלחמו כדי להגן עלינו, הם הגיעו למצב הזה.

אורלי לוי אבקסיס: המראות שהם ראו שם, בטח נשמע פה מחלק מהאנשים, לא צריך ללכת רחוק כדי להבין שאדם נורמלי בגיל 18, 19, 20, זה משא שהוא יישא אתו כל חייו.

אורלי לוי אבקסיס: זה נושא שהוא לא פשוט.

אורלי לוי אבקסיס: וההשלכות הן גם על חיי המשפחה.

אורלי לוי אבקסיס: נשמע פה גם עדויות של נשים שמספרות, והטיפול שמוצע היום אומר:

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא ניתן לילדים את הטיפול כדי להתמודד עם המצב או כדי לתת לילד את הכלים כדי להצליח להסתדר בחיי היום-יום עם כל הרגישות מסביב כדי לשרוד, כדי להתקיים וכדי להתפתח כראוי.

אורלי לוי אבקסיס: אז אומרים: או נעשה עוד טיפולים קבוצתיים, או הוא יבוא לטיפול עם אבא.

אורלי לוי אבקסיס: תגיד לי, איך ילד יכול לפתוח עם זה שהוא פוחד מאבא, או יש רגעים מסוימים שלא נוח לו להיות ליד אבא, כי לאבא יש פתאום התפרצויות?

אורלי לוי אבקסיס: או אירועים כאלה כמו לחימה בדרום, שמציפים פתאום את כל הטראומה הזאת החוצה?

אורלי לוי אבקסיס: אז אומרים: לא, שימצאו דרכים אחרות.

אורלי לוי אבקסיס: הטיפולים הללו הם לא זולים, אבל הם טיפולים הכרחיים בגילאים האלה, כדי שהילד יתפתח כראוי.

אורלי לוי אבקסיס: אני אומרת למשרד האוצר: אתם רוצים לקצץ?

אורלי לוי אבקסיס: תמצאו מקומות אחרים לקצץ בהם.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שיקצצו באוכלוסייה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: אם זה המצב, בבקשה צאו בהצהרה, ותגידו לכל החיילים היום שנלחמים כדי להגן על המולדת: בשעת האמת, כשתצטרכו אותנו, אנחנו לא נהיה שם בשבילכם.

אורלי לוי אבקסיס: תגידו לאותן נשים ששולחים את הבעלים שלהן עכשיו בצו 8 שהם יכולים לקבל הביתה אחר אחר כך חלילה וחס, נכה נפשית ופיזית, שהוא לא יטופל.

אורלי לוי אבקסיס: נראה את ההיענות אז.

אורלי לוי אבקסיס: כשתגידו לאותם ילדים עכשיו, שאם בעקבות אותה לחימה יהיה קושי באותה משפחה, יהיה קושי לאבא לתפקד כאבא נורמלי כמו שהיה לפני – נראה אתכם אומרים את זה.

אורלי לוי אבקסיס: זה לא יצטייר יפה, אבל אתם במחשכים, בלי להתייעץ עם הארגון היציג שולחים הודעות חד-צדדיות לאותם נכים ואומרים להם: או תכריזו על עצמכם כמסוכנים לילדים שלכם, או תצטרכו לכתת את רגליכם ולחפש מאיפה להביא כסף כדי שהילדים שלכם יוכלו להיות במעונות או בצהרונים.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שיש פה אטימות.

אורלי לוי אבקסיס: אני מעדיפה לסיים פה כדי לא לומר אמירות שאחר כך הייתי רוצה שיימחקו מהפרוטוקול.

יעקב מרגי: מאחר שהזכרת את האוצר, חשוב לומר שחלק גדול מהרפרנטים – אנחנו אומרים נערי האוצר - מגויסים בצו 8, לכן אנחנו די סלחניים בתקופה כזאת.

יעקב מרגי: אבל יושבים אתנו ממשרד הביטחון.

אורלי לוי אבקסיס: גם משרד הבריאות צריך לתת את דעתו פה.

אורלי לוי אבקסיס: האם הם לא חושבים שהילדים האלה זקוקים לטיפול פסיכולוגי?

יעקב מרגי: לפני כן, ארגון נכי צה"ל.

יעקב מרגי: אז זה מחוז - היו לכם בחירות באחרונה.

<עידן קלימן: נכון.

<עידן קלימן: אני עידן.

<עידן קלימן: אני יושב-ראש מחוז תל-אביב והמרכז בארגון נכי צה"ל.

<עידן קלימן: זה המחוז הגדול ביותר.

<עידן קלימן: הוא מכיל 40 אחוז מנכי צה"ל, ואחוז יותר גבוה מהנכים הקשים, ריכוז גדול מאוד של פוסט טראומתיים ונכים קשים נמצאים תחת אחריותי מעצם הקרבה באזור המרכז לבתי החולים ולמקומות הרלוונטיים לטיפול השוטף בהם, סדנאות וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: וגם ייעוץ משפטי, לא?

<עידן קלימן: בתפקידי הקודם הייתי מנהל האגף המשפטי של הארגון.

<עידן קלימן: קודם כל אני מבקש לפתוח ולהודות לוועדה ובמיוחד לחברת הכנסת לוי-אבקסיס על ההיענות המהירה.

<עידן קלימן: אני תכננתי נאום ארוך וחוצב לבבות, אבל אני חושב שחברת הכנסת אמרה את כל מה שצריך להגיד.

יעקב מרגי: תמיד לדבר אחרי אורלי – לא נשאר הרבה.

יעקב מרגי: אנחנו חיים טוב עם זה.

<עידן קלימן: היא עושה את זה טוב ממני.

<עידן קלימן: זה בסדר גמור.

<עידן קלימן: אני גם לא מרגיש צורך- - -

אורלי לוי אבקסיס: תגידו את זה במילותיכם.

אורלי לוי אבקסיס: שלא יחשבו שהמצאתי דברים.

יעקב מרגי: תהיה יותר ממוקד, מה היה, ומה הולך להיות.

<עידן קלימן: יש הוראה באגף השיקום, הוראה 8104.

<עידן קלימן: יש בה סעיף שמדבר על מימון הוצאות מימון או צהרון לילדי נכה פגוע נפש או פגוע ראש.

<עידן קלימן: יש רשימת קריטריונים, כאשר יש סעיף אחד שהוא הספציפי שעליו אני מאמין שייסוב הדיון – פסיכיאטר או פסיכולוג או עובד שיקום קבע שבגין מצבו הנפשי ותפקודו הלקוי יש צורך בהוצאת הילד מהבית למעון או לצהרון.

<עידן קלימן: אני לא אכנס פה להתפלפלות משפטית.

<עידן קלימן: משך שנים רבות הדבר הזה ניתן בלב רחב ובנפש חפצה, מתוך ההבנה שהאוכלוסייה הזאת, בדיוק כמו שחברת הכנסת הנכבדה אמרה, צריכים את זה.

<עידן קלימן: אלפי אנשים, מאות אנשים לצורך העניין, כי זה דור כל פעם, כשיש ילדים קטנים, נשענו על הדבר הזה.

<עידן קלימן: זה היה חלק מהניהול הכלכלי, זה היה חלק מההטבות שניתנו על-ידי משרד הביטחון, וזה רץ באוטומט, מה שנקרא.

<עידן קלימן: היה מגיע נכה שנקרא פגוע קל, כפגוע ראש או הלום קרב, היה מגיש את הקבלות, מקבל את ההחזר, והעניין הזה היה רץ.

<עידן קלימן: כך זה לפחות היה באזור שתחתיי.

<עידן קלימן: לאחרונה יצאה הנחיה פנימית מתוך משרד הביטחון, לעצור את הדבר הזה.

<עידן קלימן: כפי שחברת הכנסת הנכבדה אמרה, פתאום עובדת שיקום בכלל לא היתה רלוונטית בעניין הזה, ואז היה צריך להפנות לפסיכיאטרים על כל ההשלכות הנוראיות שכלולות בזה, והזכירה את הצעת החוק שעברה ביום שני, ששיתוף המידע הזה לאיתור ילדים בסיכון יגיד שמעכשיו כל נכה שיעיד בפניך יהיה רשום במאגר כאבא מסוכן, על כל ההשלכות הנוראיות שנובעות מכך.

<עידן קלימן: למעשה נוצר גל חריף מאוד של תלונות לארגון נכי צה"ל.

<עידן קלימן: המדהים הוא שוועדת העבודה והרווחה מצאה לנכון לקיים תוך שמונה ימים מרגע הפנייה שלי דיון על זה, כי הבינה את החומרה של זה, אבל כשארגון נכי צה"ל פנה במכתב מסודר לאגף השיקום, אנחנו מחכים כמה שבועות לתשובה.

<עידן קלימן: התעלמות מוחלטת.

<עידן קלימן: ופנו ראשי מחוזות ופנו במכתב מסודר.

<עידן קלימן: לא סתם הבאתי את זה לחברת הכנסת ולוועדה.

<עידן קלימן: מה שאמרה חברת הכנסת הוא מדויק, לא צריך להוסיף.

<עידן קלימן: יש פה תהליך רץ של קיזוז בהטבות לנכי צה"ל בקשיים.

<עידן קלימן: ועדת העבודה והרווחה מלווה את נכי צה"ל שנים רבות.

<עידן קלימן: אני לא צריך לחזור לפרוטוקולים.

<עידן קלימן: חברת הכנסת בקדנציה הקודמת יודעת שחבר הכנסת חיים כץ, שמלווה בנאמנות את נכי צה"ל אמר פה לפני מנכ"ל משרד הביטחון, אני לא צריך להוכיח את זה, אמר את זה למנכ"ל משרד הביטחון ולראש אגף השיקום: אתם היום מייצרים כל הזמן הוראות שהמטרה שלהן היא להקשות על נכי צה"ל, לעשות פה שיטת מצליח, לייאש אנשים, שלא יבקשו מכם החזרי כספים, ועל-ידי זה אתם חוסכים מאות-מיליונים.

<עידן קלימן: המדהים הוא שכל פעם בדיונים שאגף השיקום מגיע לפה, מגיע לפה ראש אגף, מגיע לפה מנכ"ל משרד הביטחון.

<עידן קלימן: אני לא מדבר לגופו של עניין או לגופו של אדם - כולם אנשים עתירי זכויות.

<עידן קלימן: השורה התחתונה שהיא שמגיעים לפה, ותמיד ההכרזה היא: זה בכלל לא עניין של כסף, ואז כולם מסתכלים בעיני עגל.

<עידן קלימן: זה נעצר פה היום.

<עידן קלימן: זה תמיד בעיה של כסף, ושאף אחד לא יספר אחרת, כי מי שיספר את זה, נוכיח בגרפים שתמיד הגרפים שלהם בסופו של דבר מדברים על כסף.

<עידן קלימן: בתור יושב-ראש מחוז שרק שבוע שעבר הוציא נכי צה"ל קשים לעזה, להאכיל את לוחמי מגלן לפני שהם נכנסים לפעולה על חשבון התקציב שלי, בתור יושב-ראש מחוז שמחר מארח משפחות מאשכול על חשבון תקציב המחוז שלי, ועושה את זה באהבה ובגאווה, אני היום הדרכתי את הצוות שלי במחוז, ואמרתי להם: תקשיבו טוב, מהניסיון שלי של שנת 2006, אני קלטתי את פצועי מלחמת לבנון השנייה, יחד עם מי שהיתה אז המזכירה שלי.

<עידן קלימן: אמרתי להם: תנוחו עכשיו ותתכוננו, כי חודש מהיום מה שאתם קוראים בעיתון ובטלוויזיה הולך להגיע אלינו.

<עידן קלימן: אני טיפלתי אישית בפצועי המרמרה ובכל החברה שאתם רוצים, קטועי הידיים ורגליים ועיוורים וחירשים שיום למחרת הם בעיתון, ואחרי זה הם מגיעים אליי לטיפול.

<עידן קלימן: ואני אומר לך אדוני יושב-ראש הוועדה, שאנחנו צריכים את, עזרתכם.

<עידן קלימן: לעצור את הדבר הזה, כי במקום שמדובר בשיקולים ערכיים, אני תמיד יודע לדבר עם אגף השיקום.

<עידן קלימן: במקומות שמדובר על כסף, אני לא יודע לדבר אתם, ולא רוצה.

<עידן קלימן: זה לא ענייני.

<עידן קלימן: הדבר האחרון, שמאוד חשוב, ואני עד עכשיו מצפה להסבר, זה מה שאמרה חברת הכנסת – איך מצפים מנכי צה"ל להכריז על עצמם כמסוכנים לילדים שלהם?

<עידן קלימן: איך מבקשים משני לוחמי צנחנים – הנה, יש לך פה פצוע מכפר דאבל מהצנחנים, קופרשטיין היה חייל מילואים ויש פה רן קמינצקי ואת ברק מירון שקיבל צל"ש כלוחם גולני בהיתקלות בלבנון.

<עידן קלימן: אני מצפה ממשרד הביטחון לקבל תשובה, איך הוא מצפה מאנשים שיצאו להילחם למען המדינה הזאת, לבוא בריש גלי ולהכריז על עצמם כמסוכנים.

<עידן קלימן: התבקשתי להביא דוגמאות, אז ממש בקצרה, כי אתן להם לדבר – הדברים שלהם יותר חשובים.

<עידן קלימן: יש לי פה לוחם גולני שכתב מכתב.

<עידן קלימן: הוא מכתב ארוך, אז רק כדי שתבינו את רוח הדברים, אקצר.

<עידן קלימן: הוא אומר: בשנת 2000 התגייסתי לגולני.

<עידן קלימן: עברתי מלחמה מאוד-מאוד קשה, שכללה אשפוזים מסוג שונה.

<עידן קלימן: אני לא יודע איך אני חי היום ואיך יצאתי מזה.

<עידן קלימן: ולמרות הכול אני נלחם בכל יום ויום כדי להישאר בחיים.

<עידן קלימן: אשתי עברה טיפולי פוריות, ואני מרגיש על כך רגשות אשמה.

<עידן קלימן: קיבלנו בזכות זה ילדה מקסימה ויפהפייה.

<עידן קלימן: הלידה היתה מאוד קשה, וכמעט איבדנו אותה.

<עידן קלימן: שום דבר בחיים לא הולך לי חלק, ובכל זאת אני נלחם.

<עידן קלימן: סוף-סוף הרגשתי טיפה שקט, שהמדינה באה לקראתי, ואז ביום אחד בהיר מחליטים לעצור הכול, ולברור מי כן זכאי ומי לא, כאשר אשתי כבר במהלך חודש תשיעי לקראת לידה שנייה עם עוד ילדה.

<עידן קלימן: שמחנו על העזרה שהובטחה לנו ומומנה לנו.

<עידן קלימן: אני אישית גמור, מאוכזב, ולא מאמין שתשאירו אותי בעמדה כזו, חסר אונים.

<עידן קלימן: לקחת שתי ילדות יפהפיות, מדהימות, שאנחנו נורא אוהבים, להשאיר אותי בבית אתן, כאשר התגובות הנפשיות שלי אינן טובות בלחצים – הוא מדבר עכשיו על המלחמה.

<עידן קלימן: הביטחון שאני לא יכול לתת להן הוא ענק.

<עידן קלימן: כאשר הלכתי לקרבי עם פרופיל 97, למות אך ורק למען המדינה - אל תהרגו אותי, אל תאכזבו.

<עידן קלימן: הפגיעה הזאת היא היקפית במשפחה שלי, בחינוך, בילדה המדהימה ועוד אחת בדרך.

<עידן קלימן: אני מתחנן מכל לבי - לוחם גולני צריך להתחנן.

<עידן קלימן: עברתי מספיק בחיים.

<עידן קלימן: עד שאני רואה טיפת אור, אל תסגרו לי אותה.

<עידן קלימן: אני רוצה לחיות בכבוד, אני רוצה שהילדות שלי תקבלנה חינוך טוב.

<עידן קלימן: אני צריך את הגב הזה.

<עידן קלימן: כבר נתתם לי אותו בעבר.

<עידן קלימן: הבאתי עוד ילדה.

<עידן קלימן: אל תגזלו אותה ממני, בכל לשון של בקשה.

<עידן קלימן: תנו לילדות שלי לגדול בחינוך טוב, במסגרת - אחרת לא אעמוד בזה.

<עידן קלימן: אני לא ישן, אני דואג כל היום מאז שזה התבשר לי, ואני דואג שמצבי יידרדר מבחינה בריאותית.

<עידן קלימן: אני בעל משפחה, בן אדם, בעל ואב.

<עידן קלימן: אני רושם את המכתב הזה בדמעות רבות.

<עידן קלימן: ההמשך של המכתב עוד יותר חריף, ואני חוסך את זה מהוועדה.

<עידן קלימן: והוא חותם, וזה מה שמדהים – שהאנשים האלה עוד חותמים לך: מודה לך מכל הלב ומאהבה גדולה למדינה.

אורלי לוי אבקסיס: המדינה תאהב אותם בחזרה גם אחרי שהם לא מתפקדים- - -

<עידן קלימן: לא אוסיף.

יעקב מרגי: משרד הביטחון, בבקשה.

יעקב מרגי: נסה להתייחס לדברים שנאמרו.

יעקב מרגי: מה קרה?

<דן שגב: שמי דן שגב, אני סגן ראש אגף שיקום וראש היחידה לשירותי שיקום.

<דן שגב: ברשותך, אדוני היושב-ראש, אני מבקש לעשות סדר בדברים שנאמרו פה.

<דן שגב: הוזכרה ההוראה שמסדירה את כל הנושא הזה, הוראת אגף שיקום מס' 8401, שמאפשרת סיוע במספר מישורים לנכי צה"ל.

<דן שגב: אחד הנושאים הוא הטבה מותנית של סיוע במימון של מעונות וצהרונים לילדי נכי צה"ל שהם או פגועי ראש או פגועי נפש.

<דן שגב: זה מכיל גם את הפוסט טראומה.

<דן שגב: הסיוע במהותו נועד להקל על הנכה שמתמודד עם הקשיים שקשורים בפציעתו, ולאפשר מרווח, שהילד בשעות היום יהיה במסגרת כלשהי.

<דן שגב: אנחנו יודעים מה זה ילדים – הם דורשים את תשומת הלב.

<דן שגב: בזמנים הללו המשרד חשב שיהיה נכון לאפשר את הסיוע במימון.

<דן שגב: ההטבה הזו מותנית בסעיף 19ד, שהזכיר אותו עידן.

<דן שגב: אני מוכן לקרוא אותו שוב.

<דן שגב: הסעיף אומר: פסיכיאטר או פסיכולוג או עובד שיקום קבע שבגין מצבו הנפשי ותפקודו הלקוי יש צורך בהוצאת הילד מהבית למעון או לצהרון.

<דן שגב: לא מדובר, באופן חד-משמעי, במישהו בסיכון.

<דן שגב: כשמישהו בסיכון, אנחנו לא מטפלים – יש שירותי הרווחה.

<דן שגב: זה לא תפקידנו.

אורלי לוי אבקסיס: אתה קראת את המכתב שהגיע לנכי צה"ל?

אורלי לוי אבקסיס: כי אני קראתי אותו.

<דן שגב: ודאי שקראתי.

אורלי לוי אבקסיס: המכתב לגבי הצהרונים – מה כתוב שם?

אורלי לוי אבקסיס: לגבי מעכשיו ואילך.

<דן שגב: ההטבה הזו לא הופסקה מעולם, ולא ניתנה באופן חד-משמעי.

<דן שגב: אני אומר.

אורלי לוי אבקסיס: זה שקר.

אורלי לוי אבקסיס: ראיתי את המכתב, אדוני היושב-ראש.

אורלי לוי אבקסיס: הם לא צריכים להגיד שם שהם מסוכנים לילדים שלהם?

אורלי לוי אבקסיס: תקריא את המכתב ששלחתם לנכי צה"ל.

<דן שגב: לא שלחתי שום מכתב.

אורלי לוי אבקסיס: אז אגף השיקום שלחו.

<דן שגב: מצער אותי שחברת הכנסת קוראת לי שקרן.

<דן שגב: הקראתי את הסעיף.

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: אז אדוני לא ראה את המכתבים שנשלחו, מי הוציא אותם, באיזה אישור.

<דן שגב: זה עדיין לא הופך אותי לשקרן.

אורלי לוי אבקסיס: הנה, יש פה נכה צה"ל שיש לו המכתב.

אורלי לוי אבקסיס: תגיד מה רשום לך שם במכתב.

יעקב מרגי: בואו ננהל את הדיון בצורה מסודרת, הוא ברשות דיבור.

<דן שגב: התחלתי לומר שלא ניתנה שום הנחיה לפקידי השיקום לפעול בדרך שונה ממה שכתוב בהוראה.

יעקב מרגי: ממה שנעשה או ממה שכתוב?

יעקב מרגי: מה שנעשה עד כה.

<דן שגב: עד כה תמיד היה צורך באישור של או עובד שיקום או פסיכולוג או פסיכיאטר מטפל.

<דן שגב: מאז ומתמיד לא היתה פעם אחת שנכה קיבל את הסיוע הזה ללא האישור הזה.

יעקב מרגי: אז מה קרה?

<עידן קלימן: לא היתה הנחיה פנימית?

<עידן קלימן: לא היה שינוי?

יעקב מרגי: עידן, תרשה לי לנהל את הדיון.

יעקב מרגי: הוא לא יענה לך.

יעקב מרגי: שום דבר לא יישאר ללא תשובה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דן שגב: אדוני היושב-ראש, יש להבין שחלק מנכי צה"ל נמצאים בקשר אינטנסיבי עם עובדי השיקום, ואותו חלק ארי גם מקבל את חוות הדעת מעובד השיקום.

<דן שגב: יש נכים שנמצאים בטיפולים פסיכולוגיים או פסיכיאטריים, והם עצמם, חלקם מעדיפים להביא את האישורים משם.

<דן שגב: כדי לסבר את האוזן, בדקתי במחוזות עכשיו את הפניות שהתקבלו עבור שנת הלימודים תשע"ה.

<דן שגב: עד כה התקבלו 36 פניות במחוזות.

<דן שגב: יש מחוזות שעוד לא התקבלו שום פניות.

<דן שגב: מתוכם 29 כבר קיבלו אישור של עובד שיקום, ושבע פניות מטופלות על-ידי גורם חוץ.

אורלי לוי אבקסיס: כמה היה בשנה החולפת?

<דן שגב: לא בדקתי את זה.

אורלי לוי אבקסיס: צריך לראות.

אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שמתוך אותם- - -

יעקב מרגי: דן, מה, לדעתך, הקפיץ את המחוזות, את הארגונים, את המחוזות, את נכי צה"ל?

<דן שגב: אני חושב שבחלק מהפעמים הגענו למצבים אבסורדיים שבהם, שבהם, לצורך העניין, יש נכים שהם גרושים, והילדים נמצאים בחזקת הגרושה, והם קיבלו את ההטבה הזאת.

<דן שגב: או יש נכים שהם עובדים ומתפקדים למרות הפגיעה שלהם, והם קיבלו את ההטבה הזאת, ולשון ההוראה אומרת משהו אחר.

<דן שגב: אני חושב שזה אולי מה שהזעיק את נכי צה"ל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנת שולי.

שולי מועלם-רפאלי: יש לי הרגשה קשה של דז'ה וו, שני חבריי הוותיקים ממני.

שולי מועלם-רפאלי: יד ימין לא כל כך יודעת מה יד שמאל עושה, פעמיים: פעם אחת, מאת ה', אף אחד מאתנו לא רצה להיות במקום הזה, אבל כל הצבא במלחמה.

שולי מועלם-רפאלי: לפחות לפי הידע שלי, והוא לא ידע בעלמא, יש עשרות פצועים שמאושפזים, חלקם במצב קשה.

שולי מועלם-רפאלי: הייתי אצלם, ראיתי אותם, אני מכירה את חלקם אישית.

שולי מועלם-רפאלי: התחושה היא, שההזדעקות היא לא נעשתה סתם.

שולי מועלם-רפאלי: אתה יושב פה, ומדבר מאוד בשקט, ואני שואלת את עצמי: כאילו מתבקש היה לומר להם: חברים, לכו הביתה, כי יושב פה אדם שנשלח מהמשרד, והוא אומר: בכלל אין בעיה.

שולי מועלם-רפאלי: אני לא מבין מה אני עושה פה.

שולי מועלם-רפאלי: זה פחות או יותר מה ששמעתי, אלא אם כן אדוני יתקן אותי.

שולי מועלם-רפאלי: הדיון הזה בכלל מיותר.

שולי מועלם-רפאלי: כל מה שאנחנו רוצים לומר - יתכבד הנכה, ויביא ממי שנוח לו את האישור.

שולי מועלם-רפאלי: אם נוח לו מעובד השיקום – בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: נוח לו מהפסיכולוג – בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: נוח לו מהפסיכיאטר – עוד יותר בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: ויש לי תחושה על סמך ידע אישי, כמו שאתה מכיר, שלא בכדי קפצו נכי צה"ל, והלא בכדי הזה הוא לא מהיום, אלא כי התחושה שבה מנסים לסגור את הדלת, ובטעות סוגרים אותה לכולם, אפשר היה בדרך אחרת לדבר על הנכים האלה שעובדים, ואולי באמת לא אמורים להיות תחת ההוראה הזאת, אבל אתם מנסים לעשות מהלך שאולי הוא נכון, ולהוציא את מי שלא אמור להיות שם, כולל נכ"י צה"ל וההנהלה שלהם, שיושבת פה, לא רוצים שכולם ייכנסו בדלת שרק מעטים אמורים להיכנס, כי כולם יודעים שהכסף הוא מוגבל, וברגע שנכנסים יותר אנשים, מי שזקוק יותר, מקבל פחות.

שולי מועלם-רפאלי: אבל בואו ננסה לראות איך עושים את זה, בלי לגרום לזה שמי שצריך לקבל את זה, יקבל את זה בלי להצטרך, אדוני, להגיע למצב שבו בהתנדבות הוא יכריז על עצמו שהוא מסוכן לילדיו.

שולי מועלם-רפאלי: סליחה.

שולי מועלם-רפאלי: נכי צה"ל כמו נכי צה"ל, זכותם ללכת לקרב ולחזור ממנו באותה ידיעה: מדינת ישראל עומדת מאחוריכם.

שולי מועלם-רפאלי: היא עומדת מאחוריכם כשאתם נכים קלים, היא עומדת מאחוריכם עוד יותר כשאתם נכים בינוניים, והיא עוד יותר עומדת מאחוריכם כשאתם נכים קשים.

שולי מועלם-רפאלי: התחושה שלי, ורק מהיכרויות אישיות, אני לא מכירה מישהו שנכנס לקריטריון של פגוע ראש ופגוע נפש, שהוא לא זקוק לזה שמדינת ישראל מאוד תעמוד מאחוריו.

שולי מועלם-רפאלי: אם אתה מוצא בתוכם כאלה שלא – בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: אתה יודע לנהל אתו את הדיאלוג.

שולי מועלם-רפאלי: אז איך הגעתם למצב שלפה אתם באים, כי לפה אין לכם ברירה, ולמכתב שלו אתה לא עונה מספר שבועות?

שולי מועלם-רפאלי: הלוואי שבסיכום הדיון יגיד אדוני היושב-ראש:

שולי מועלם-רפאלי: ההתכנסות פה היתה מיותרת, כי הסתבר לנו על סמך הדברים, שלא כצעקתה, אבל יש לי תחושה שיושבים פה נכי צה"ל, שעונים על כל הקריטריונים, ואומר לך: אני קיבלתי גם מכתב וגם טלפון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<עידן קלימן: בטרם יחשבו מישהו מהגורמים בוועדה המכובדת הזאת שאני מקפיץ אותם לשווא, אני מקריא לכם באימייל מעובדת שיקום: בעניין הזכאות להחזר בגין מעון לילדי פגועי ראש ונפש, בימים אלו יוצא מכתב לכלל נפגעי ראש ונפש מעל 20 אחוז, שהינם הורים לילדים שטרם מלאו להם 6, ובו הנחיות והבהרות על האופן בון עליהם לפעול בעת שיבקשו להסתייע.

<עידן קלימן: כלומר יש שינוי.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: לכאורה, כל מערכת, לפעמים מוציאים הנחיות והבהרות.

יעקב מרגי: השאלה, אם יש הנחיות חדשות.

<עידן קלימן: הנחיות חדשות, וחד-משמעית אני פה מצהיר בפניך.

<עידן קלימן: אני דיברתי עם עובדי אגף שיקום, דיברתי עם עובדים סוציאליים, ונאמר לי שני דברים חד-משמעית: אחת, יש שינוי; שתיים, אנחנו לא רשאים לאשר יותר; ושלוש, כשאומרת לי מפקחת, כשאני אומר לה: אם רשום פה בהוראות שזה בסמכות שלכם, מה אתם נכנסים לקרב?

<עידן קלימן: תאשרו את כולם כמו לפני כן.

<עידן קלימן: אז היא אומרת לי: הכספים מחזירים לנו את זה חזרה.

<עידן קלימן: אז שאף אחד לא יגיד שאין פה שינוי.

<עידן קלימן: לא סתם הייתי פונה לוועדה הנכבדה הזאת לעזרה.

יעקב מרגי: יש מישהו מקרב המוזמנים שרוצה להתייחס, שנוגע לו הדבר אישית?

יעקב מרגי: בבקשה.

<רן קמינצקי: קודם כל, אני רוצה לאחל לכל החיילים שלנו שנמצאים בחזית, שיחזרו לשלום, ולכל הפצועים החלמה מהירה, מלאה.

<רן קמינצקי: לא אגיד שהדברים הם שקר; פשוט אגיד שהם לא אמת.

<רן קמינצקי: אלך בלשון עדינה.

שולי מועלם-רפאלי: לטובת יושב-ראש הוועדה ולטובתי – אולי חברת הכנסת לוי מכירה אותך - ממתי אתה פצוע?

<רן קמינצקי: קרוב ל-15 שנה, ועדיין לא סיימתי את כל הליכי ההכרה והוועדות הרפואיות.

אורלי לוי אבקסיס: איפה נפצעת, אם מותר לנו לשאול?

אורלי לוי אבקסיס: לא בגוף חלילה וחס; בלחימה, או היית באפטר ויצאת לבלות ושתית?

אורלי לוי אבקסיס: כדי שנבין במה מדובר.

<רן קמינצקי: לא באפטר, לא שתיתי.

<רן קמינצקי: בשירות המדינה מההתחלה ועד הסוף.

<רן קמינצקי: ראשית, זה שאין שינוי, שוב – זה לא אמת.

<רן קמינצקי: והנתון שניתן כאן, שכמדומני, אמרת 36, ששבעה כרגע נמצאים אצל פסיכולוגים ופסיכיאטרים, וכל השאר קיבלו אישור שכן – אז קודם כל, אני לא נמצא לא אצל פסיכולוג ולא אצל פסיכיאטר, ולא קיבלתי אישור שכן, ואני פניתי למחוז.

יעקב מרגי: כשאתה אומר שלא יהיה שינוי זה לא אמת – תפרט.

<רן קמינצקי: פניתי לפני כחודש.

<רן קמינצקי: הבת הקטנה שלי, השנה הזאת אני מקבל את ההחזרים בגין המעון, אחרי שנמצאתי זכאי.

<רן קמינצקי: כשפניתי לבדוק משהו לעניין חודש אוגוסט בכלל, ללא קשר לשנה הבאה, והנוהל לפני כן היה - פניתי לעובדת הרווחה.

<רן קמינצקי: אני לא יודע מה היא עשתה אחר כך, אם היא פנתה לעובדת השיקום או באיזו דרך היא אישרה את זה, וקיבלתי אישור שאני זכאי.

<רן קמינצקי: כשדיברתי אתה על משהו אחר, נאמר לי כבדרך אגב שהשנה אין שינוי, ושאני צריך לפנות לעובדת השיקום.

<רן קמינצקי: כשפניתי לעובדת השיקום, היא אמרה לי: השנה הדברים יתנהלו בצורה שונה.

<רן קמינצקי: חשבנו לעשות את זה שנה שעברה, אבל פחדנו שיהיה בלגאן - ואני מצטט - ולכן אנחנו ממתינים, וכדי שאתה תקבל לשנה הבאה, אתה צריך להביא אישור שאתה מסוכן לילדה.

<רן קמינצקי: נקודה, סוף פסוק.

<רן קמינצקי: בטלפון נאמר לי שאקבל על זה מכתב.

<רן קמינצקי: אני רוצה להדגיש משהו.

<רן קמינצקי: ועדה רפואית מטעם משרד הביטחון, שאמורה לכאורה להיות גורם שיפוטי בלתי-תלוי, קבעה לי וגם לאחריםX אחוזי נכות בגין פוסט טראומה, הלם קרב.

<רן קמינצקי: בתוך הקביעה הזאת היא טומנת בחובה את כל הדברים שבגללם יש צורך בהוראה הזאת.

<רן קמינצקי: בדיוק כשם שלא יבקשו מפרפלה שיביא אישור מאורתופד או מנוירולוג, שהוא צריך כיסא גלגלים, לא הגיוני לדרוש את הדרישה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: ברגע שקבעו לך שאתה פוסט טראומטי, אתה פוסט טארומטי.

<רן קמינצקי: ואגיד יותר מזה: הבת הגדולה שלי, לא מהנישואים הנוכחיים, אם היה מכתב כזה בחוץ, אני לא הייתי רואה את הילדה היום, חד-משמעית, כי כדי לראות אותה נאלצתי לעבור עשרה מדורי גיהנום גם ככה.

<רן קמינצקי: ההוראה שונתה בעוד אופן שלא עלה כאן לדיון, ואבקש להרחיב.

<רן קמינצקי: פתאום נאמר שנכה שעובד, לא יהיה זכאי לזה.

<רן קמינצקי: כמדומני, אנחנו מתעסקים באגף שיקום.

<רן קמינצקי: מי שיש לו שני ילדים שמקבלים החזרי צהרונים, זה 7,000 שקל.

<רן קמינצקי: אם הנכה שעובד, וגם ככה הלומי קרב פגועי ראש ונפש, לצערנו, אנחנו משתכרים פחות, הרצף התעסוקתי שלנו נפגע הרבה יותר; אני יכול להעיד שהרצף התעסוקתי שלי בלמעלה מ-15 שנים האלה, וחוץ מהפגיעה הזאת יש לי גם פגיעה בעמוד השדרה, פגיעה במערכת העיכול ופגיעות נוספות, הוא, נגיד את זה בלשון עדינה, לא משהו.

<רן קמינצקי: המשמעות היא שאם בשביל 7,000 לקבל החזר אתה לכאורה נדרש לא לעבוד, ואם אתה עובד ומקבל 5,000 שקל, שב בבית, וזה אגף שיקום.

<רן קמינצקי: גם אם אתה מרוויח 5,000 שקל, יש לך ילד אחד, אומר לך: לך לעבוד עם כל הסבל שנגרם לך כתוצאה מזה, עם חוסר השינה בלילה וכו' בשביל 1,500 שקל.

<רן קמינצקי: אני לא מסוכן לילדה שלי, ואני אומר את זה חד-משמעית כאן.

<רן קמינצקי: יש לזה משמעויות עליי, ואתמול אחרי היום הקשה מאוד שהיה עם מה שקרה ברצועת עזה, כששתי הילדות בבית, נכנסתי לחדר, סוגר הדלת, שם אוזניות ומחבק את הכרית, כדי שהילדות לא יראו.

<רן קמינצקי: אני לא מסוכן לילדות שלי.

<רן קמינצקי: אבל יש משמעויות לדברים האלה.

<רן קמינצקי: כשהבת שלי צורחת לפעמים – כן, יש לזה משמעויות עליי.

<רן קמינצקי: אני לא אתפרץ עליה, אני לא אגיד כלום.

<רן קמינצקי: אקח את עצמי ואתפנה משם.

<רן קמינצקי: מהרבה בחינות אשתי היא אם חד-הורית.

<רן קמינצקי: כשלא מזמן פיקוד העורף הורה לקחת את הילדה מהמעון, ואני נמצא בבית, אשתי היתה צריכה להיות בבית ולא ללכת לעבודה, כי כשיש אזעקה, אני לא יכו לקחת אותה למרחב מוגן, ולא יכול לקחת אותה לשום מקום.

<רן קמינצקי: גם ככה כשאנחנו לא במצב הזה, כשאני נמצא בבית והילדה חולה, אשתי מגיעה היתה.

<רן קמינצקי: אז שלא יגידו שאין שום דבר שהוא שונה.

יעקב מרגי: אני חושב שהיטבת לתאר את זה.

יעקב מרגי: יש עוד מישהו שרוצה להתבטא בנושא?

יעקב מרגי: בבקשה.

<ברק מירון: שמי ברק מירון.

<ברק מירון: הייתי חובש בגולני.

<ברק מירון: נפצעתי בשנת 99' בלבנון.

<ברק מירון: אני, כמו חברי רן פה, לקח לי קרוב ל-36 ועדות רק כדי להכיר בפציעה שלי ובאחוז הנכות שלי.

<רן קמינצקי: תרשה לי להרחיב מאתר "גבורה" את הסיפור של ברק, שסביר להניח שהוא לא יספר על עצמו, אז אם יורשה לי להקריא.

<רן קמינצקי: תיאור המעשה: בתאריך 17.8.99, במהלך פעילות מבצעית של פלוגה מגדוד 51, נתקלו הכוחות במחבלי החיזבאללה.

<רן קמינצקי: במהלך האירוע הפתיעו המחבלים את הלוחמים, וגרמו לנפגעים בכוח.

<רן קמינצקי: למרות הנפגעים הפגין הכוח דביקות במטרה, ביצע מרדף לחסל את החוליה.

<רן קמינצקי: במהלך הקרב נהרגו 2 חיילים, ונפצעו 7 חיילים מאש המחבלים.

<רן קמינצקי: החובש מירון ברק, אשר שייך לתאג"ד 51, הוקפץ לאחר ההיתקלות הראשונה, וכאשר נתקל הכוח שלו, רץ תחת אש לעבר סמל גואטה אייל ז"ל ולעבר מפקד הגדוד שנפגעו מאש המחבלים, וטיפל בהם.

<רן קמינצקי: במהלך הטיפול הרפואי נפגע ברק בגבו מאש המחבלים, ונפצע באורח קשה.

<רן קמינצקי: למרות זאת הצליח להעביר דיווח מסודר על מצב הפצועים לרופא התאג"ד.

<רן קמינצקי: ברק סיכן את חייו ואף נפצע במהלך הטיפול בפצועים.

<רן קמינצקי: תוך כך הפגין אומץ לב והקרבה בשעת קרב הראויים לציון.

<רן קמינצקי: על מעשה זה הוענק לו צל"ש אלוף הפיקוד אלוף גבי אשכנזי, אייר תש"ס 3 במאי 2000.

<רן קמינצקי: זה האיש שמבקשים ממנו להביא אישור, שהוא מסוכן לילדים שלו.

<רן קמינצקי: סליחה, ברק.

<ברק מירון: קודם כל, כל הדרך לפה לירושלים הרגשתי התעלות נפש.

<ברק מירון: הסיפור של העיר הזאת ידוע פה לכולם.

<ברק מירון: אפילו גרתי פה שנה אחרי הפציעה.

<ברק מירון: יש לי היום ילד בן שנה וחמישה חודשים, שאחרי עבודה מאוד קשה שלי ושל אשתי הצלחנו להביא לעולם ילד מקסים.

<ברק מירון: רשמנו אותו השנה לגן.

<ברק מירון: הוא אמור להתחיל בספטמבר.

<ברק מירון: ממש אחרי שסיימתי את כל תהליך ההרשמה בגן עצמו, קיבלתי טלפון מחבר פה, שהאיר את תשומת לבי לנושא החזרי המעונות.

<ברק מירון: 15 שנה אני עושה עבודה קשה מאוד רק כדי להצליח לחזור לחיי חברה תקינים.

<ברק מירון: להיות פגוע נפש זה לא דבר פשוט, כפי שחברת הכנסת לוי-אבקסיס אמרה.

<ברק מירון: לקח לי המון זמן, ואני יכול להעיד שאני עד היום לא 100 אחוז בחברה הזאת.

<ברק מירון: אחרי שקיבלתי ממנו את הטלפון, הבנתי שעכשיו באים לומר שאני מסוכן לילד שלי, לא כשיר לשהות אתו לבד.

<ברק מירון: הילד הזה הוא אחד הדברים שיכולים רק לעזור לי בחיים, לתת לי את הכוחות להתגבר על הרבה קשיים שלי יש ביום-יום.

<ברק מירון: ופה נמצא מלכוד 22, כי בעורף נושף לי אגף השיקום.

<ברק מירון: אני כבר לא קורא לזה אגף שיקום.

<ברק מירון: התואר "שיקום" הוא תואר נעלה שצריך לזכות בו, והם לא זכו בו מבחינתי עדיין.

<ברק מירון: האגף נושף לי בעורף, ובמקום לקדם אותי ולהחזיר אותי לחיי חברה תקינים, מוציא כל מיני הוראות, שמוציאות את הרוח מהמפרשים, ומחזירים אותי 15 שנה אחורה, לנקודה שבה הייתי צריך להתמודד עם חבר שמת לי בידיים וחוסר יכולת לחלץ אותי מהשטח, כי היתה אש של החיזבאללה עלינו ונחתו עלינו פצמ"רים מסביבנו, וחוסר אונים שאני בכלל בהכרה מלאה שוכב על אלונקה ולא מסוגל להזיז את הגפיים שלי, ואני נמצא תחת אש כל הזמן, שעתיים שלמות.

<ברק מירון: ולשם אני חוזר.

<ברק מירון: אני פתאום מרגיש שאני נמצא תחת אש ממי שאמור בכלל לדאוג לי, להוציא אותי מהאש הזאת.

<ברק מירון: ודורשים ממני כל פעם הנפצה חדשה, כל פעם שיגעון חדש: לא קראנו את ההוראה נכון, לא עשינו את זה נכון.

<ברק מירון: והכי עצוב, שלא מעדכנים אף אחד.

<ברק מירון: המכתב הזה שוכב להם חצי שנה במשרד.

<ברק מירון: אף אחד לא יודע מזה.

<ברק מירון: אני לא יודע מזה.

<ברק מירון: אף אחד לא טורח לעדכן.

<ברק מירון: אני צריך להתקשר, להתעדכן על דברים כאלה?

<ברק מירון: אני צריך להתעסק באיך אני קם בבוקר.

<ברק מירון: אני התחלתי השנה עבודה, אחרי 15 שנה.

<ברק מירון: לנסות לתת לילד שלי דוגמה אישית של אבא שקם בבוקר והולך לעבודה.

<ברק מירון: אולי לארבע שעות, זה מה שאני מסוגל.

<ברק מירון: ואתמול, עם כל מה שהיה לאחים שלי מגולני, הייתי צריך לעזוב את העבודה, כי לא יכולתי לשאת בזה יותר, ולא הלכתי הביתה.

<ברק מירון: אמרתי לאשתי שתגיע, תעזוב את העבודה, כי אני הולך, לא יכול לשבת בבית.

<ברק מירון: הלכתי לשבת עם חברים פצועים עם פגיעות לא שונות משלי רק כדי להרגיש בבית.

<ברק מירון: להרגיש מקום שאני מוגן בו.

<ברק מירון: ולא כדי להיות לא מסוכן לילד שלי.

<ברק מירון: אמרתי: אני יודע באיזה מצב אני נמצא כרגע.

<ברק מירון: אני מספיק אחראי כדי לקחת את עצמי החוצה.

<ברק מירון: ואני מכיר את האגף הזה.

<ברק מירון: אני יודע איך הוא עובד.

<ברק מירון: אם לא תוציא אישור מפסיכיאטר, ואתה אומר שאתה בסדר עם הילד שלך, אולי אין לך שום בעיית נפש.

<ברק מירון: מה הקשר בין שני הדברים?

אורלי לוי אבקסיס: זה, כנראה, החשיבה הבאה.

<ברק מירון: התהליך פה הוא לחסוך על הגב שלי, של חברים שלי.

<ברק מירון: כי מה?

יעקב מרגי: האבסורד הוא – הם גם לא חוסכים.

יעקב מרגי: זה יביא נזק.

<ברק מירון: במצטבר אולי אתה צודק.

<ברק מירון: יש לי ילד מנישואים קודמים, שבגלל שהייתי תמים, והחתימו אותי על איזה טופס, אני לא רואה אותו - הוא כבר בן 13.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יוסי ועקנין: שמי יוסי ועקנין.

<יוסי ועקנין: אני נפצעתי ביום כיפור.

<יוסי ועקנין: איבדתי אח ביום כיפור ובן דודה.

<יוסי ועקנין: זו זכות גדולה שחברת הכנסת אורלי נמצאת במקום הזה.

<יוסי ועקנין: ועידן, כמובן, עם הידע שלו, יודע להגיש את הדברים כמו שצריך.

<יוסי ועקנין: רק דבר אחד אני רוצה לומר, זו תחושה שקיימת אצלי.

<יוסי ועקנין: אתמול התקשר אליי אדם ואמר לי: הכנו את הבשרים שאנחנו צריכים לקחת לגדודים בדרך?

<יוסי ועקנין: אמרתי לו: כן.

<יוסי ועקנין: הוא מתקשר אליי ב-01:00: יש שלושה נכים, הלומי קרב קשים, שהנשים שלהם זועקות, וצריך להוציא אותם משם וללכת אתם לטיפול בתל השומר.

<יוסי ועקנין: איפה אנחנו בתמונה הזאת?

<יוסי ועקנין: לא ייתכן שייקחו אותנו.

<יוסי ועקנין: אנחנו לא פצועים בג'ואריס.

<יוסי ועקנין: אנחנו פצועים בצה"ל.

<יוסי ועקנין: לא ייתכן שייקחו אותנו בלבל הזה.

<יוסי ועקנין: זה פשע.

יעקב מרגי: לכן יש פה דיון, והנושא יובהר.

יעקב מרגי: הבנתי שיש פה אשת נכה צה"ל שרוצה לדבר.

יעקב מרגי: בואו נמצה נושא.

<עידן קלימן: זה הכול אותו דבר – טיפול תחת ילדים של נכי צה"ל.

<עידן קלימן: זה אותו נושא רק מזווית אחרת.

יעקב מרגי: בבקשה, גברתי.

<מיכל גרינשטיין: צהריים טובים, אני מיכל, אשתו של שי גרינשטיין.

<מיכל גרינשטיין: שי נפצע לפני 11 שנה.

<מיכל גרינשטיין: הוא הטנק האחרון שעלה על מטען בעזה בתקופה ההיא, על מטען של 80 קילו.

<מיכל גרינשטיין: היום הוא פגוע ראש עם 7 פלטינות בראש.

<מיכל גרינשטיין: יש לנו שני ילדים מקסימים: יעקב אורי, ילד בן 6.5, וילדה בת שנתיים וחצי.

<מיכל גרינשטיין: אנחנו היום במצב של בית, סליחה על ההגדרה, בית של גיהנום.

<מיכל גרינשטיין: יש לי ילד, שכמו שחברת הכנסת אמרה, הוא דור שני לנכה צה"ל, או אם להגדיר את זה כפי שפסיכולוגית אמרה לי – זה בדיוק כמו ניצולי שואה, דור שני לניצולי שואה.

<מיכל גרינשטיין: הוא חי עם אבא שסובל מהתקפים של עצבים ושכחה וכל מיני דברים, וזה משליך גם על הילד.

<מיכל גרינשטיין: הגענו היום למצב שהילד רוצה להרוג את אבא.

<מיכל גרינשטיין: הוא שואל אותי כל הזמן: אמא, איפה יש אקדח?

<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שאבא יהיה בבית, אני רוצה להרוג את אבא.

<מיכל גרינשטיין: אבא לא היה בבית לפני כחודש, והוא אומר לי: אמא, אני לא רוצה שאבא יחזור הביתה.

<מיכל גרינשטיין: תתגרשי.

<מיכל גרינשטיין: וזה ילד בן 6.5.

<מיכל גרינשטיין: זה לא ילד בן 18 וזה לא ילד בן 12.

<מיכל גרינשטיין: זה ילד שמהגן, כשהיה מצייר ציורים של חיילים וטנקים ומלחמה, הגננת היתה אומרת לי: איזה ילד חכם יש לך, איך הוא רואה את החיים.

<מיכל גרינשטיין: אבל אף אחד לא יודע מה הוא עובר בבית.

<מיכל גרינשטיין: והבאתי חלק מהציורים האלה רק כדי להראות מה ילד בגילו מצייר, וזה מהגן.

<מיכל גרינשטיין: זה חייל שמת, זה מסוק שבא לפנות אותו, זה טילים.

<מיכל גרינשטיין: אין לו ציורים של בית או מיורים של דשא או ציורים של פרחים.

<מיכל גרינשטיין: הוא בחיים לא צייר את הדברים האלה.

<מיכל גרינשטיין: זה ציור קצת יותר עדכני, של מנהרות, של אש חיה בפנים וצריך לפנות.

<מיכל גרינשטיין: והילד הזה היום עם התקפי זעם בדיוק כמו אבא.

<מיכל גרינשטיין: אני צריכה לטפל גם באבא שלו וגם בו.

<מיכל גרינשטיין: זה ילד שלא יודע איך להכיל את זה.

<מיכל גרינשטיין: הוא עם אותם התקפים.

<מיכל גרינשטיין: וכשאני שואלת, ובדקתי את זה מול עובדת השיקום, ושאלתי אותה: איפה הילד?

<מיכל גרינשטיין: אני לא מדברת על עצמי עכשיו.

<מיכל גרינשטיין: על הילד.

<מיכל גרינשטיין: הילד צועק: הצילו.

<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שהילד שלי יהיה הבן הבא כמו של – אני לא זוכרת את השם של הבחור מכפר סבא שהרג את אבא שלו, כי הוא ראה כמה אמא שלו סובלת.

<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שזה יהיה הילד שלי, ואני לא רוצה שהוא יהיה הבא בעיתון.

<מיכל גרינשטיין: והיא אומרת לי: מיכל, אני יודעת.

<מיכל גרינשטיין: יש הרבה מקרים כאלה, אבל משרד הביטחון לא אחראי לטפל לא בילדים ולא בנשים.

<מיכל גרינשטיין: תפני או לקופת חולים או לבית הספר.

<מיכל גרינשטיין: למה לגרום לילד לאות קין?

<מיכל גרינשטיין: למה ללכת לקופת חולים, ולבוא במצב שאחר כך, כשהוא ירצה עבודה, יגידו לו: תחתום על טופס ויתור סודיות, ויהיה כל הנושא של פסיכולוגיה כי אבא נמצא בצבא, כי אבא הגן על המדינה שאנחנו חיים בה?

יעקב מרגי: אין שום התייחסות לילדי נכי צה"ל?

<עידן קלימן: כלום.

<עידן קלימן: גם לא ברמה הכלכלית ובטח לא מה שהזכירה.

<עידן קלימן: רק לחזק, שההבדל הוא שאם ילד כזה היה מטופל על-ידי משרד הביטחון, הוא היה מטופל במסגרת ההומוגנית הפנימית, ואילו פה, במיוחד לאחר החוק, אבל מעבר לזה, אם ילד בן 6 מטופל בקופת חולים, זה נרשם בתיק שלו.

<עידן קלימן: כשהוא ירצה לעבוד בגיל 25 במוסד ביטחוני, לשרת את המדינה, שיסביר למה רשום שעבר טיפול פסיכולוגי בגיל 6.

אורלי לוי אבקסיס: איך זה קורה עם ילדים לחללי צה"ל?

<עידן קלימן: לשמחתנו, הם מקבלים- - -

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות מצב, כמו שמתואר פה, כמו שהילד אפילו זועק, בחלק מהמקרים אולי הנוכחות של ההורה פגוע הנפש היא הרבה יותר קשה מהנפקדות בכלל חלילה וחס, כי אז אתה יכול להאדיר זיכרון מסוים, לספר דברים מסוימים.

אורלי לוי אבקסיס: פה הילד נפגש עם הצד המאוד לא יפה של הפציעה.

אורלי לוי אבקסיס: מסכן אותו נכה שלא יכול לגמרי לשלוט בזה, אבל הילד הזה זקוק לטיפול אולי אפילו אובר.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מיכל גרינשטיין: הילד הזה צועק הצילו.

<מיכל גרינשטיין: הבת בת השנתיים וחצי בתקופה של השבועיים האחרונים פשוט אומללה.

<מיכל גרינשטיין: לקחתי אותם, שיהיו אצל ההורים שלי.

<מיכל גרינשטיין: אני גם עובדת, גם עם שי בעלי.

<מיכל גרינשטיין: ילדה בת שנתיים וחצי שבוכה בבית, ואבא, בגלל שהוא כל הזמן מול האינטרנט והמחשב, לראות מה קורה בצורה מזוכיסטית, היא בוכה, והוא פותח את הדלת, שם אותה מחוץ לבית וסוגר הדלת, שלא תפריע לו, וזו לא ילדה בת 4 אלא ילדה בת שנתיים וחצי, שכל מה שעשתה – נולדה לאבא נכה צה"ל שנלחם.

<מיכל גרינשטיין: זה הכול.

<עידן קלימן: וחשוב לי להדגיש, כי אני מכיר את האבא - מדובר באיש טוב, לא רע, אבל פגיעת הראש שלו מאוד קשה.

<עידן קלימן: שאלתי אותה כמה זה עולה, כי רציתי לכמת את העניין.

<עידן קלימן: כל טיפול כזה הוא 380 שקלים, כאשר מדובר באבא שמקבל תגמול נצרך, שזה בסביבות 10,000 שקל, קצת פחות אפילו, כ-7,000, ואמא שהיא עובדת במד"א וגם לא יכולה תמיד לעבוד, כי הרבה פעמים היא צריכה להחסיר משעות העבודה, אין אבא שהיא יכולה להיסמך עליו, שיאסוף את הילד מהגן או יטפל בו, אז הרבה פעמים גם היא נפגעת.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לזכות שבחלק מהמקרים אגף השיקום, העלות שלו הרבה יותר נמוכה, כי הוא בהתקשרויות עם גורמי מקצוע, לכן אם הם הולכים באופן פרטי – זה יקר וזה בא מהכיס הפרטי שלהם, אבל אם זה דרך אגף השיקום - מה שלדעתי צריך להיות מחויב – הוא גם הרבה יותר זול.

יעקב מרגי: הדברים מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: דן, איך יכול להיות שארגון נכי צה"ל פונה למשרד הביטחון, לאגף, שבוע, שבועיים, שלושה?

יעקב מרגי: מילא תשובה.

יעקב מרגי: משהו, טלפון, התייחסות.

<דן שגב: אני לא מקבל לצערי את מה שעידן אמר, כי גם אבנר שמע את התשובה הזאת ממני ומראש האגף.

<דן שגב: אני מדבר כרגע על הסידור של המעונות, ולמיטב זיכרוני, גם הוצאתי את זה בכתב.

<עידן קלימן: אבל לא היה שינוי.

<דן שגב: הוצאתי תשובה לאבנר.

<דן שגב: אבנר ביקש לדעת, אם היה שינוי בהוראה.

אורלי לוי אבקסיס: תשלחו את זה לפקידים באגף השיקום, שאין שינוי.

<רן קמינצקי: אם לא היה שינוי, איך יכול להיות שהשנה אני מקבל, ובשנה הבאה – לא?

יעקב מרגי: אני חייב לומר, אני קדנציה רביעית בכנסת.

יעקב מרגי: הייתי שר בממשלה.

יעקב מרגי: אני לא מתלהם ולא פופוליסט, ונפל לכם עיתוי על הפנים.

יעקב מרגי: אני לא הלום קרב.

יעקב מרגי: כפטריוט, לא רוצה לומר לך, לא זכיתי.

יעקב מרגי: לא עד כדי כך.

יעקב מרגי: אבל לא נכה צה"ל, לא הלום קרב.

יעקב מרגי: שירתי- - - כל התקופה עד הכנסת.

יעקב מרגי: אני לא עולה לישון, ואני לא מזוכיסט כמו בעלך.

יעקב מרגי: אני לא יכול להפקיר את חיילי צה"ל.

יעקב מרגי: הדבר היחיד שאני יכול, לעקוב, לדאוג להם.

יעקב מרגי: אני גר ביישוב של טווח העשרים, ולא עולה לישון לילה אחרי לילה עד שהשינה תוקפת אותי.

יעקב מרגי: המציאות הזו עכשיו שחיילי צה"ל, ואל תיקח את זה כציניות – חייל נפצע בצה"ל.

יעקב מרגי: הוכר אחרי 36 ועדות, אומר לך ברק.

יעקב מרגי: ואני מכיר את זה.

יעקב מרגי: יש מתח ויש ניגוד עניינים, ויכול להיות שבגלל כמה שרוצים לרכב על זה, גם אמתיים סובלים.

יעקב מרגי: אבל אנחנו יודעים לגלות.

יעקב מרגי: יש לנו סנסורים שמגלים דברים יותר מתוחכמים מאשר חייל שרוצה לרמות את אגף השיקום.

יעקב מרגי: כבר הוכר.

יעקב מרגי: כבר מטופל באגף השיקום.

יעקב מרגי: מה אתה רוצה ממנו עכשיו?

יעקב מרגי: אם עשית את זה בניגוד להנחיה, ועשית את זה טוב, למה לשנות עכשיו את הנוהג שהיה קיים?

יעקב מרגי: זה זועק לשמיים.

יעקב מרגי: אתה שומע את הדברים.

יעקב מרגי: אף אחד לא יקריב את הבנים שלו בשביל אותה הטבה.

יעקב מרגי: הוא יתמודד.

יעקב מרגי: הילד ייפגע.

יעקב מרגי: הוא לא יפגע במתכוון, אבל הילדים ייפגעו, יישארו בבית, לא ילכו לצהרונים או לא ילכו למעונות, כי לא יהיה כדאי לצאת לעבודה.

יעקב מרגי: יד ימין נלחמת בשנייה – יד ימין, לא שלא יודעת מה עושה יד שמאל; ממש נלחמת, מנטרלת את מה שיד אחת עושה.

יעקב מרגי: וזה זועק ומתבטא פה בצורה הכי ברורה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את עמדתך, למה?

יעקב מרגי: ואם אין דרך אחרת, ומותר לומר: אני לוקח את זה, בוחן את זה מחדש.

יעקב מרגי: בשביל מקרה אחד או שניים או שלושה כפי שציינת.

יעקב מרגי: במיוחד שמדובר באוכלוסייה כזאת.

יעקב מרגי: כתוב במכת בכורות: אין בית אשר אין בו מת.

יעקב מרגי: במושג מושאל, אין אחד שלא חי בסביבה של הלומי קרב או של נכי צה"ל.

יעקב מרגי: ואנחנו מכירים את ההתמודדויות.

אורלי לוי אבקסיס: זר לא יבין זאת.

<דן שגב: אדוני היושב-ראש, יושבת פה חבורה של אנשים שאני אישית מצדיע לכל אחד ואחד מהם.

אורלי לוי אבקסיס: אבל שיסתדרו לבד.

<דן שגב: יש דברים שלחלק מהאנשים מותר לומר, ולחלק - לא.

יעקב מרגי: לחברי כנסת מותר קריאת ביניים.

<דן שגב: יש לי שני ילדים בצבא בשירות קרבי.

<דן שגב: יש לי בת שנמצאת עכשיו בעזה.

<דן שגב: אני עושה מילואים, כ-30-20 יום בשנה עד היום, כך שאלו מיטב ילדינו.

יעקב מרגי: זה לא ברמה האישית.

<דן שגב: ברור.

<דן שגב: אני גם לא מגיב באופן אישי.

<עידן קלימן: אמרנו שזה לגופו של עניין ולא לגופו של אדם.

<עידן קלימן: דן היה עובד השיקום הראשון שלי, ויש בינינו יחסי הערכה וחברות, והוא איש יקר.

<עידן קלימן: זה לא אישי.

<דן שגב: אבל אני חייב לומר גם ברמת התפקיד שלי, שאני שומע אותך ברק, ואותך, שהייתם צריכים לעבור כזו מסכת של ועדות וכן הלאה – זה משהו שצריך לבדוק, במיוחד שאתה אומר שעד היום לא סיימתם את זה.

אורלי לוי אבקסיס: אלו פגיעות מרובות.

אורלי לוי אבקסיס: לכל פגיעה יש הוועדות שלה.

קריאה: זה דיון אחר לגמרי.

אורלי לוי אבקסיס: נכון.

<דן שגב: אשמח לבדוק – עידן, אם תעביר לי מקרה אחד שמישהו התבקש להביא אישור שהוא מסוכן.

שולי מועלם-רפאלי: הנה.

שולי מועלם-רפאלי: הוא אמר לך.

<רן קמינצקי: אני השנה הזאת מקבל.

<רן קמינצקי: אם לא השתנה דבר, מה קרה?

אורלי לוי אבקסיס: תפנה למחוז צפון, אגף שיקום, טבריה, זה יצא שם במסות.

אורלי לוי אבקסיס: תבדוק באגף שיקום טבריה.

אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה לעשות טלפון, ושישלחו לך?

<דן שגב: בשמחה.

<דן שגב: נדרשים להמציא אישור על מסוכנות?

אורלי לוי אבקסיס: נכון.

יעקב מרגי: שאלת שאלה.

יעקב מרגי: אמר לך, ושמענו את זה גם לפני כן – זה נאמר פעמיים, שנדרשו להביא אישור שמסוכנים לילדים, וגם תוך כדי שאמרת: שיביאו לי – הרימו יד ואמר לך.

יעקב מרגי: הדברים קורים.

יעקב מרגי: אני מאמין שלאף אחד מהם אין השעה וחצי האלה המיותרות פלוס זמן נסיעה וזמן חזרה כדי לכלות את זמננו.

יעקב מרגי: הדברים נעשו.

יעקב מרגי: מכתב הריענון, מה שאתה קורא ריענון, או ההנחיות שאני קראתי לו, כי לא התייחסת לזה, על-ידי עובדי השיקום, נאמרו להם במפורש.

יעקב מרגי: נאמר לנו שמה שהיה, לא יהיה.

יעקב מרגי: אתם תצטרכו להביא.

יעקב מרגי: זה כבר לא בידיים שלנו, ופה הדיון.

יעקב מרגי: אתה הולך אתי סחור-סחור, לא נוגע בנקודה.

שולי מועלם-רפאלי: האם אפשר, אדוני, אם כך להוציא מכתב לכל עובדי האגף, שלא מתרחש שינוי?

<דן שגב: אני מעוניין להשיב.

<דן שגב: הקדימה אותי חברת הכנסת.

<דן שגב: בהחלט, ברגע שאגיע למשרד, ועידן, אני מבקש לקבל את הבקשות האלה, שבהם אנשים נדרשו להמציא אישור שהם מסוכנים.

<דן שגב: אדוני היושב-ראש, אם עובד שיקום ביקש כזה מסמך, זו תקלה, והיא תטופל.

יעקב מרגי: מה ההנחיה שאתם נתתם?

<דן שגב: על-פי ההוראה- - -

אורלי לוי אבקסיס: שעובדת או עובד שיקום מספק את האגף- - -

<דן שגב: שהוא אחד משלוש האפשרויות.

אורלי לוי אבקסיס: אז אתה יכול לומר את זה עכשיו לפרוטוקול, שעובד שיקום יכול להמליץ בלי האישור מהפסיכולוגים?

<דן שגב: זה כתוב בהוראה.

אורלי לוי אבקסיס: כל אחד מספק בנפרד.

<דן שגב: לא.

<דן שגב: את אומרת פה דברים לא נכונים, חברת הכנסת.

<דן שגב: אני אומר לפרוטוקול: יש שלושה גורמים שיכולים להמליץ על הוצאת הילד מהבית: אחת, פסיכולוג מטפל; שתיים, פסיכיאטר; שלוש, עובד שיקום.

<דן שגב: מעולם זה לא השתנה.

<דן שגב: מעולם זה לא השתנה.

<דן שגב: אני אומר את זה בפעם הרביעית.

<דן שגב: מסוכנות – זה לא בטיפול שלנו.

<דן שגב: לעולם לא נבקש אישור שנכה צה"ל הוא מסוכן לילדיו.

<עידן קלימן: אני שותק כדי לא להפריע לך, אבל יש נכה שיצהיר לפרוטוקול, שעובד שיקום בשבוע שעבר אמר לה.

<עידן קלימן: אתה רוצה לקבל את זה?

<דן שגב: נבדוק את זה, ונתקן את זה.

יעקב מרגי: אומר לכם דן, שבמפורש נשארה האופציה הזו, שאחת מהפונקציות, ונושא המסוכנות לא עלה.

<דן שגב: חד-משמעית.

יעקב מרגי: ואתם אומרים, ואני סומך על זה.

יעקב מרגי: יכול להיות שעובדי אגף השיקום הרחיקו לכת, והוא גם התחייב תוך כדי שאני מדבר אתך, הוא ענה שיבדוק מי אמר את זה ועל סמך מה.

<דן שגב: לא אבטל הוראה שהיא לא קיימת.

<דן שגב: אנחנו פועלים לפי ההוראה הכתובה.

<רן קמינצקי: מדוע קיבלתי על השנה הנוכחית, ועל שנת הלימודים הבאה אומרים לי – אם לא השתנה דבר, למה על שנת הלימודים הבאה אומרים לי: תביא אישור חדש?

יעקב מרגי: בבקשה.

<מיטל מירון: אני מיטל מירון, אשתו של ברק.

<מיטל מירון: לפני שבועיים התקשרתי לאגף השיקום כדי לברר, אחרי שמסר לנו אותו חבר שהזכאות השתנתה, ודיברתי עם עובד שיקום בשם איתן גיבורי.

<מיטל מירון: הוא אמר לי מפורשות שזה כבר לא עובד אותו דבר, שמעכשיו צריך להביא אישור פסיכיאטר או פסיכולוג.

<מיטל מירון: הוא לא השתמש במילה: מסוכן.

<מיטל מירון: הוא אמר לי: צריך שיהיה כתוב שם מפורשות, שבעלך לא כשיר לשהות עם הילד.

יעקב מרגי: זה הרחקת לכת עד לקיצון.

יעקב מרגי: אני חושב שדן הבהיר.

אורלי לוי אבקסיס: הוא הכריז שזו תקלה, לפרוטוקול.

<דן שגב: אם זה נאמר, זו תקלה שלא צריכה להיאמר, חד-משמעית.

<רן קמינצקי: ושאסנת כבר אמרה לי שצריך אישור שאני מסוכן לילד זו גם תקלה?

<רן קמינצקי: כמה תקלות יש?

יעקב מרגי: יושב פה דן, ואומר את הדברים בצורה הברורה ביותר, ונאמרו הדברים לפרוטוקול, וגם לגבי תקלות – ייבדקו.

יעקב מרגי: לכן הדברים יחודדו, ובסיכום גם נאמר מה אנחנו מבקשים מאגף השיקום לצורך זה.

יעקב מרגי: דן, לגבי הילדים, בבקשה תוסיף.

<דן שגב: אדוני היושב-ראש, כפי שידוע לך, אנחנו פועלים לפי חוק הנכים.

<דן שגב: חוק הנכים מסדיר את כל עולם הטיפול בנכי צה"ל.

<דן שגב: חוק הנכים מעולם לא התייחס לנושא הטיפול עבור ילדי נכי צה"ל.

<דן שגב: על אף זאת בהוראת אגף השיקום שעוסקת בטיפול פסיכולוגי, למרות שאני לא בטוח שהבנתי אותך נכון, אבל יש מענה בקריטריונים מסוימים גם לנשות נכי צה"ל.

<דן שגב: אגב, אני מסייג את מה שאמרתי קודם, כי כן ניתן טיפול פסיכולוגי לילדי פדויי שבי.

<דן שגב: זו האוכלוסייה היחידה שהילדים שלהם יכולים לקבל טיפול פסיכולוגי באמצעות משרד הביטחון.

אורלי לוי אבקסיס: זה בחוק או בהוראה?

<דן שגב: בהוראה.

אורלי לוי אבקסיס: אולי כדאי להרחיב אותה לפגועי נפש?

אורלי לוי אבקסיס: אפשר להרחיב אותה.

יעקב מרגי: הרי אם היינו טריבונל עכשיו או אינסטנציה משפטית, מייד היינו לוקחים את הרציונל של פדויי שבי, מחילים אותו על כל פגועי הראש, כי הרציונל שם עובד.

יעקב מרגי: זה רק מראה שמישהו חשב על הצורך הזה.

<דן שגב: יש סיבה אחת – יש החלטת ממשלה שאוסרת על אגף השירום להחיל כל הטבה חדשה, ולפיכך אנחנו לא יכולים לדון.

<שי פרבר: שמי עו"ד שי פרבר.

<שי פרבר: זה טיפול רפואי, לא הטבה.

<שי פרבר: זה הבדל גדול, שמיים וארץ.

<שי פרבר: ההוראה שעליה מדבר מר דן שגב אינה נכונה.

<שי פרבר: זו החלטת ממשלה 4088.

<שי פרבר: ההחלטה שמשרד הביטחון- - - את זה יחד עם החלטת טרכטנברג לפני שלוש שנים.

<שי פרבר: אף אחד מהשרים שחתם עליה, ובדקנו את זה, לא ידע על מה הוא חתם.

<שי פרבר: בלי כל קשר, כתוב שם רק הטבות.

<שי פרבר: פה מדובר בטיפול רפואי.

<שי פרבר: זה שני דברים נפרדים.

<דן שגב: הוא מטעה את הוועדה, אדוני.

<דן שגב: לא מדובר בטיפול רפואי אלא מדובר בהטבה.

<דן שגב: כל העולם של הטיפול הפסיכולוגי הוא הטבה.

<שי פרבר: בראייה שלכם.

יעקב מרגי: הדיון הוא פסיכולוגי עכשיו.

יעקב מרגי: עזבו את זה.

<שי פרבר: טיפול פסיכולוגי הילדים, קוראים לזה הטבה – זו הבעיה.

אורלי לוי אבקסיס: איך טיפול פסיכולוגי הילדים במשרד הבריאות נקרא?

אורלי לוי אבקסיס: טיפול או הטבה?

<דן שגב: טיפול.

אורלי לוי אבקסיס: זה משרד הבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: אז בהגדרה אתם צריכים להבין שאם הם חתמו על תוספת הטבות, טיפול פסיכולוגי לא יכול להיחשב כהטבה, אם משרד הבריאות הגדיר טיפול פסיכולוגי כטיפול רפואי.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה הגדרה אחת לטיפול פסיכולוגי, והיא נקבעת על-ידי משרד בריאות.

אורלי לוי אבקסיס: כשאתם באים לשקול מהי הטבה ומהו טיפול רפואי, בבקשה בנושא רפואה לפנות להגדרות של משרד הבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: אין פה שיקול דעת.

יעקב מרגי: חוק הנכים לא מתייחס לילדי הנכים.

יעקב מרגי: איך מדינה בת שבעה עשורים, רוויית מלחמות, רוויית שכול ופציעות ונכויות, יכלה לחיות עם לקונה כזאת?

<עידן קלימן: אדוני היושב-ראש, זו הלקונה היחידה?

<עידן קלימן: אני מוכן לשבת אתך.

אורלי לוי אבקסיס: תשב אתנו.

אורלי לוי אבקסיס: תעביר לנו.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא יושבים אתכם- - -

<רן קמינצקי: אני יכול לתת דוגמה לעוד לקונה כזאת.

<רן קמינצקי: אתם יודעים שאחרי שאני התחתנתי, הפסיקו לי את המשקולות לעוזרת בית, למנקה?

אורלי לוי אבקסיס: מסתכלים עלינו ככה.

<רן קמינצקי: קטוע שתי ידיים מאבד זכות למדיח כלים - הוא התחתן עם אחד.

<רן קמינצקי: הוא התחתן עם מדיח כלים.

<רן קמינצקי: אמתי.

אורלי לוי אבקסיס: סליחה?

אורלי לוי אבקסיס: תקשיבו, חברים.

אורלי לוי אבקסיס: אם אגף השיקום לא יושב אתכם, תשתמשו בוועדה שלנו, בנציגים שלה כחברי כנסת, כדי להעלות דברים לסדר-היום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לרשותכם.

אורלי לוי אבקסיס: אני פונה לאגף השיקום, ואולי זה חלק מההמלצות, של לנסות להרחיב את העניין ולראות בטיפול רפואי לילדים לנפגעי פוסט טראומה נפש ראש כטיפול ולא כהטבה.

אורלי לוי אבקסיס: אתם מחויבים לפי חוק להגדיר טיפולים רפואיים לפי ההגדרה של משר הבריאות.

אורלי לוי אבקסיס: אם טיפול נפשי הוא מוגדר כטיפול בריאותי, כך צריך להיות גם אצלכם.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו פונים אליכם, לנסות ולראות.

אורלי לוי אבקסיס: אולי להרחיב את ההוראה של הטיפול בילדים של שבויי מלחמה.

אורלי לוי אבקסיס: גם לטיפול בילדים של פוסט טראומטיים ופגועי נפש ופגועי ראש, כמובן.

אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אנחנו נצא בהצעת חוק פרטית, אולי בשם הוועדה, נצטרך לדבר גם עם יושב-ראש הוועדה, לא, של חברי הוועדה, ותאמין לי שזה יגרום למצב כזה שנרחיב כמה שנוכל, וכמה שעדיף שאתם תגיעו להסדר הזה מבחינת הרחבת ההוראה, ולא לתת לנו את היד החופשית, כי את זה לא תוכלו למנוע, בטח לא ציבורית ובטח לא בדעת הקהל, ונראה את השר שיתנגד לכך.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<עידן קלימן: אני פצוע כבר 21 שנה בהיתקלות עם מחבלים בעזה.

<עידן קלימן: כשהגעתי לאגף השיקום, ידעתי מה זה לב רחב ונפש חפצה.

<עידן קלימן: לא הרגשתי את מה שמרגישים היום האנשים האלה.

<עידן קלימן: אני ישבתי מול אגף השיקום, בהתאם למה שאמרת.

<עידן קלימן: ישבתי גם מול קודמו, וניסיתי להסביר להם שארגון נכי צה"ל הוא לא סתם הארגון היציג על-פי חוק, ודווקא כאחד שנבחר לנהל את המחוז הגדול ביותר - אני לא אדם שבורח מאחריות.

<עידן קלימן: להפך, אני מספח אחריות.

<עידן קלימן: זה נקרא מנהיגות.

<עידן קלימן: ואמרתי להם שהם אחראיים לטיפול באיכות חיי נכי צה"ל בדיוק כמוני.

<עידן קלימן: זה שהם משלמים את הכסף, לא הופך אותם לאלה שיש להם אחריות יותר, ואם יש להם בעיה, שילכו לכנסת וישנו את ההגדרה של ארגון נכי צה"ל, מתוך ההכרה שאנחנו מכירים את האנשים שם, ויכולים להכווין אותם, בדיוק כמו שהם יכולים להכווין אותנו, על-ידי ההידברות הזאת.

<עידן קלימן: הידברות הזאת, לצערי, ואותו דבר אמרתי אתמול בוועדת חוץ וביטחון – ההידברות הזאת לצערי הופסקה.

<עידן קלימן: יש אנשים באגף השיקום היום שמרגישים שהם יכולים להנחית הוראות, ושאנחנו נשלים עם זה.

<עידן קלימן: לכן, אדוני יושב-ראש הוועדה וגברתי, אמרתי להם, וזה לא הפתעה בשבילם, הדיון הזה.

<עידן קלימן: אמרתי: אני גמרתי להידבר אתכם בצורה הזאת.

<עידן קלימן: כל פעם שתהיה עוולה כזאת, אני מגיע לוועדה הנכבדה הזאת, ומציב את העניין.

יעקב מרגי: אתה מתחיל עכשיו מחדש להידבר אתנו.

<עידן קלימן: בשמחה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דן שגב: במסגרת הסכם מנכ"ל שנחתם עם ארגון נכי צה"ל, יש נספח שלם של הוראות, שלטענת הארגון, נעשו שם שינויים חד-צדדים.

<דן שגב: מאז כניסתי לתפקיד לפני שמונה חודשים – לפני זה הייתי מנהל מחוז ירושלים – אחת לשבוע אני נפגש עם אבנר, מנהל הזכויות בארגון נכי צה"ל, עם צוות שלם, גם מצדם וגם מצדנו, שעוסק רק בהידברות.

<דן שגב: לפני שלושה שבועות אבנר ביקש להפסיק את ההידברות הזאת.

<דן שגב: לכן בשלושת השבועות האחרונים אנחנו לא נפגשים אחת לשבוע.

<עידן קלימן: זאת הצגה של חצי- - -

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני מודה לכל מי שטרח והגיע לכאן והציג את הנושא.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת להנהלת אגף השיקום להוציא הנחיות ברורות לגורמים המטפלים בדבר הזכאות של פגועי ראש ונפש למימון השתתפות ילדיהם במעונות.

יעקב מרגי: לשלוח העתק מההנחיות האלה לוועדה.

יעקב מרגי: להרחיב את ההוראה לגבי ילדים של פדויי שבי.

אורלי לוי אבקסיס: ושם יהיה ברור שגם עובד שיקום יכול לאשר.

יעקב מרגי: החידוד היה במקום.

יעקב מרגי: אני חוזר: להוציא הנחיות ברורות ברוח הדברים שנאמרו כאן על-ידך בוועדה לגורמים המטפלים בדבר הזכאות של פגועי ראש ונפש למימון השתתפות ילדיהם במעונות וצהרונים.

יעקב מרגי: לשלוח העתק לוועדה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לאגף השיקום להיכנס להידברות עם ארגון הנכים ולהידיינות בסוגיית הטיפול הפסיכולוגי בילדי נכים פגועי נפש וראש, כפי שנעשה עם ילדי פדויי שבי.

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.