ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 191, 2014-05-28 09:00

דוד רותם: אנחנו נתחיל עם תקנות מגבלות על חזרתו של עבריין לסביבת נפגע העבירה (דרכים ומועדים להגשת בקשה להטלת מוגבלות ולדיון בה).

דוד רותם: משרד המשפטים, בבקשה.

דוד רותם: אלו תקנות שלכם.

<אביגיל סון-פלדמן: מדובר בתקנות לחוק מגבלות על חזרת עבריין מין לסביבת נפגע העבירה.

<אביגיל סון-פלדמן: התקנות עוסקות בעיקר בסדרי דין – הגשת הבקשה.

<אביגיל סון-פלדמן: מטרת החוק היא לאפשר לנפגע עבירת מין לבקש שבית-המשפט יוציא צו שמגביל את עבריין המין לגור או לעבור לסביבת מקום המגורים או העבודה שלו.

<ענת אסיף: אגיד עוד משפט לפתיחה.

<ענת אסיף: החוק הזה כבר בתוקף כמה שנים, ופועל עד היום בלי תקנות.

<ענת אסיף: הוא לא מופעל הרבה פעמים.

<ענת אסיף: אין הרבה בקשות שמוגשות לפי החוק.

<ענת אסיף: בשנה-השנתיים האחרונות אנחנו נמצאים באיזה שהוא מהלך מעבר להכנת התקנות, שבין היתר נעשה בשיתוף עם מרכז נגה ואיגוד מרכזי הסיוע שהעירו וישבו אתנו, וכמובן במהלך מול הייעוץ המשפטי של הוועדה שקיבלנו הערות מהם ועשינו עוד מעבר ותיקונים.

<ענת אסיף: אנחנו נמצאים באיזה שהוא מהלך, מעבר לתקנות עצמן, גם בפני הוועדות הכנסת בכל הנושא של איך לשפר את ההנגשה של ההליך הזה לנפגעות ולנפגעים.

<ענת אסיף: היו שני דיונים בוועדה לפניות הציבור של חברת-הכנסת עדי קול, ושני דיונים כאן באופן רוחבי על הנושא של מערכת מנ"ע שגם בקרוב תיתן מענה; אנחנו נגיע לזה, גם לעניין החוק הזה.

<ענת אסיף: התקנות הן, בהחלט, איזה שהוא צעד נוסף שהוא אמנם פרוצדוראלי – וזו בהחלט המטרה שלהן, ואלה תקנות סדרי דין – אבל נכתב מתוך ראייה של לעשות את ההליך נגיש וברור ככל הניתן ומובנה, כדי שהדברים אכן יתרחשו כפי שהחוק כיוון להם.

<אביגיל סון-פלדמן: אני מקריאה את הנוסח עם תיקונים קלים שהסכמנו עליהם עם הייעוץ המשפטי, ואעצור איפה שיש דברים יותר מהותיים שהשתנו או שרוצים לדון בהם.

<ניצן רוזנברג: את יכולה להקריא את כל הסעיף הזה, ואז נדון.

<ניצן רוזנברג: רצינו להעלות את התקנה הזאת לדיון.

דוד רותם: יש לי בעיה עם זה שהמבקש צריך להגיש תצהיר, כי זה מועבר אחר כך לעבריין.

<ענת אסיף: אני אגיד, ואם לירון, חלי או מישהי ירצו יוכלו להשלים.

<ענת אסיף: אנחנו מדברים כאן בהליך בפני בית-משפט, הליך שהוא הליך אזרחי בתחום המשפט הפרטי, על אף שהוא עוקב להליך פלילי שהסתיים.

<ענת אסיף: יש לנו כאן שני צדדים שצריכים, בצורה הוגנת, בפני בית-המשפט להתמודד עם הבקשה.

<ענת אסיף: המשיב צריך להשיב לה.

<ענת אסיף: זו דרך בסיסית שכשאתה מגיש בקשה שמפרטת עובדות לבית-המשפט, מצרפים תצהיר שמשמעותו בעצם אימות בפני עורך-דין על העובדות שהצהרת עליהן.

<ענת אסיף: בוודאי שהדברים מועברים לצד השני, מכיון שיש לו צורך להתמודד עם זה בהליך ולהגיב.

<ענת אסיף: פעמים רבות, ממה שאנחנו יודעים בהליך כאלה, דברים מגיעים בהסכמה, ומתייתר הצורך להגשת מסמכים נוספים או לחקירות.

<ענת אסיף: אבל הבסיס של התהליך, וזה מה שמובנה כאן, הוא הבקשות הכתובות והתצהירים.

<ענת אסיף: יש לנו כאן, בהמשך, הוראה שמאפשרת לבית-המשפט לסטות מסדרי הדין במקרים שזה נראה לא נכון, לרבות לפטור מהגשת תצהיר.

<ענת אסיף: אבל, הכלל ודרך המלך, כפי שנהוג בתקנות סדרי דין רבות ואחרות, גם בחוקים רגישים כמו חוק מניעת אלימות במשפחה, חוק מניעת הטרדה מאיימת, הוא הגשת בקשה בצירוף תצהיר.

דוד רותם: טוב.

<ניצן רוזנברג: יש עוד כמה עניינים לגבי התקנה הזו.

<ניצן רוזנברג: עניין אחד הוא לגבי הצורך לצרף מהכרעת הדין ומגזר הדין בצירוף עם ההוראה שצריך להגיש את המסמכים בארבעה העתקים.

<ניצן רוזנברג: הכרעת דין היא מסמך שיכול להחזיק גם 200 עמודים.

<ניצן רוזנברג: ברגע שמבקשים ממישהו לצלם את זה בארבעה עותקים, זה כבר יכול להעלות איזו שהיא בעיה.

<חלי ברכה: גזר הדין זה מספיק.

<חלי ברכה: הכרעת הדין וגזר הדין נדרשים לכמה דברים: (א) כדי שיהיה לשופט את המקור הראשוני.

<חלי ברכה: הרי זה הליך מתמשך.

<חלי ברכה: זה אמנם הליך אזרחי, אבל הוא דבר פלילי והוא ממשיך את ההליך הפלילי.

דוד רותם: הוא יבקש את התיק מהמזכירות.

<ניצן רוזנברג: השאלה היא למה לא מספיק לציין את מספר התיק.

<חלי ברכה: זה נמצא במזכירות הפלילית, וזה נמצא במזכירות האזרחית, ואין קשר.

דוד רותם: המרחקים כל כך גדולים בין המזכירות האזרחית למזכירות הפלילית?

<חלי ברכה: לא תמיד זה מקושר, ובוודאי שלא בבית-המשפט, במערכת.

דוד רותם: לבית-המשפט יש תפקיד לעזור לצדדים ולא להכביד עליהם.

<קריאה: יש את זה במחשב.

<חלי ברכה: לא, אין את זה במחשב.

<חלי ברכה: אי אפשר לומר את זה.

<ענת אסיף: למה?

<חלי ברכה: כי אין את זה, חד-משמעית.

<חלי ברכה: המערכת לא עובדת כך.

<קריאה: לא תמיד יש את זה.

<ענת אסיף: אולי נבחין בין זה שכתוב כאן גם הכרעת דין וגם גזר דין.

<ענת אסיף: חלי, אני חושבת שגזר הדין, מבחינת מסמך, זה מספיק - -

<חלי ברכה: כן, גזר הדין יכול להספיק.

<ענת אסיף: - - כי גזר הדין כולל את מספר התיק, מפרט את ההרשעה, ואם כבר מדברים על עניין של עותקים – הוא בדרך-כלל יותר קצר, אם באמת יש פער.

<ענת אסיף: זה לגבי האם צריך את שניהם.

<ענת אסיף: לגבי האם בית-המשפט יכול להוציא בעצמו או לא, אני חושבת שצריך לקחת בחשבון את מה שאומרת נציגת הנהלת בתי-המשפט, אבל אני אגיד שככל שלנפגעת, למבקשת, בעצמה אין את המסמך הזה, הפרקליטות, שניהלה את התיק הפלילי, לא מתעלמת עכשיו ולא קיימת יותר.

<ענת אסיף: אנחנו מדברים על פרקליטות שנמצאת בתמונה, וכמובן שאפשר יהיה להיעזר בה כדי לקבל עותק, אם יש קושי מול בית-המשפט לקבל את גזר הדין בשביל להגיש אותו.

דוד רותם: זאת אומרת, צריך יהיה לכתוב בתקנות שהפרקליטות תמציא לה עותק.

<ענת אסיף: לא.

<ענת אסיף: אני מסבירה איך הדברים מתנהלים.

דוד רותם: ודאי שלא, כי מה פתאום שהפרקליטות תצלם עבור מישהו?

דוד רותם: ממתי הפרקליטות עושה משהו עבור האזרחים שלה?

<ענת אסיף: לא, לא.

<ענת אסיף: בדרך-כלל, ומניסיון, ויושבת פה גם בת-עמי ברוט מהפרקליטות שאחראית על התחום הזה, נפגעי עבירה, שממילא נמצאים בקשר לאורך ההליך עם הפרקליטות, מעידים במשפט, מלווים אותו ומקבלים עדכון על איך המשפט הסתיים או אפילו נוכחים, מקבלים עותק.

<ענת אסיף: הם רוצים את זה, ונותנים להם כבר את העותק הזה.

<ענת אסיף: גם אם לא, וגם אם איבדו את העותק, מכיון שחלף זמן, יוכלו לפנות ויעזרו להם – אם הנהלת בתי-המשפט ואם הפרקליטות יעזרו להם להשיג את המסמך הזה.

<ענת אסיף: בכל אופן, אני מציעה למחוק - - -

דוד רותם: אני רוצה רק לשאול.

דוד רותם: את אומרת: מניסיון.

דוד רותם: את קיבלת אי פעם מהנהלת בתי-המשפט גזר דין או פסק דין?

<ענת אסיף: לא.

<ענת אסיף: מניסיון בפרקליטות בתור מי שנתנה הכרעות דין וגזרי דין לנפגעי עבירה בין אם מייד בסיום ההליך ובין אם בשלב מאוחר יותר כשפנו וביקשו.

<חלי ברכה: אם אפשר, אוסיף עוד משפט.

<חלי ברכה: חוק זכויות נפגעי עבירה קובע, בסעיפים 23 ו-24 שלו, את החובה על היועץ המשפטי לממשלה, ובמקרה הזה זה בכובע של הפרקליטות, והמשטרה, ותלוי מי התובע וזה לפי העניין, לתת מידע לנפגע עבירה.

<חלי ברכה: בין היתר, מידע זה גם אם הוא מבקש העתק מפסק הדין ואו מגזר הדין.

<חלי ברכה: זה קבוע בחוק.

<חלי ברכה: זה כבר מוסדר בחוק.

<בת-עמי ברוט: אדוני, אני מהפרקליטות, ואני רק רוצה לציין שמדי יום ביומו אנחנו מעבירים לנפגעי עבירה מסמכים שקשורים לתיק לפי בקשתם ובהתאם לבקשתם.

דוד רותם: כמה פעמים אתם מעבירים את ההעתקים האלה?

<קריאה: העתקים?

דוד רותם: כמה פעמים?

<בת-עמי ברוט: מה זאת אומרת?

דוד רותם: כמה פעמים יכולים לבקש מכם את גזר הדין?

<בת-עמי ברוט: אני לא בודקת אם הוא כבר ביקש או לא ביקש.

<בת-עמי ברוט: אם הוא צריך את גזר הדין ואין לו את גזר הדין, אני מעבירה לו.

<בת-עמי ברוט: נמצאות פה אתי אפילו את הסטודנטיות שלי, שחלק מהעבודה שלהן הוא לתת מענה לנפגעי עבירה ולהעביר להם, בין השאר, גם מסמכים.

דוד רותם: טוב.

<בת-עמי ברוט: אני רוצה להגיד, שזה שינוי מאוד גדול בפרקליטות שאחרי שהוקמו יחידות הסיוע הדבר הזה ממש הוטמע ונכנס לביצוע מעשי.

<ליאור שני: אני עורך-הדין ליאור שני ממרכז נגה.

<ליאור שני: צריך לזכור שהדבר הזה גם מאריך את משך הזמן לפני הגשת הבקשה, כי הרבה פעמים התיק הזה נמצא בארכיב ואז אתה מגיש בקשה ליחידת הסיוע שמחפשת את התיק בארכיב.

<ליאור שני: כבר קרו מקרים שלא נמצא בארכיב פסק דין כזה, וחלק מהמסמכים היו אצלנו ואנחנו העברנו לפרקליטות; אפילו זה קרה.

דוד רותם: אז מה הפתרון שלך?

<ענת אסיף: אז לאן זה מוביל?

<אביגיל סון-פלדמן: אתה יכול להגיש את הבקשה - - -

<ליאור שני: אני עדיין חושב שלא צריך להגיש בכלל ולצרף את גזר הדין.

<קריאה: נכון.

<ליאור שני: ציון מספר ההליך הוא מספיק.

<ליאור שני: בית-המשפט יכול להגיע אליו.

דוד רותם: מה שיקרה זה שבית-המשפט יצטרך להזמין אותו, ואז זה יימשך זמן עד שיקבעו את התיק לדיון.

<ליאור שני: בדרך-כלל, לא יהיה שם.

<ליאור שני: זה גם כך קורה בפועל - -

<קריאה: בלי קשר.

<ליאור שני: - - בלי קשר, ואני חושב שזה הזמן שהוא יכול להיערך.

<ליאור שני: לנפגע העבירה בטוח ייקח יותר זמן להגיע לפסק הדין מאשר לבית-המשפט.

<חלי ברכה: לא בטוח.

<אביגיל סון-פלדמן: בכל מקרה, לבית-משפט יש סמכות לקבל את הבקשה, וגם אם יש איזה שהוא מסמך שחסר - - -

<ליאור שני: אני יכול להגיד עוד משהו.

<ליאור שני: כשאני רוצה לצרף לבית-המשפט, כשאני מבקש מבית-המשפט "אני רוצה להגיד לך את פסק הדין", הוא אומר לי "אין צורך.

<ליאור שני: יש לי אותו".

<ליאור שני: הוא יכול להשיג אותו במחשב.

<ליאור שני: זה מה שבדרך-כלל בית-המשפט אומר.

<ליאור שני: הוא לא רוצה שאני אגיש לו אותו.

<חלי ברכה: זה לא מדויק.

<ליאור שני: אני מדבר על ניסיון שלי.

<חלי ברכה: בסדר.

<חלי ברכה: מבחינת הזמינות, אני לא בטוחה שזה מהר יותר ממה - - -

<ליאור שני: הם מתכוננים מראש.

<ליאור שני: השופט מתכונן מראש, ומגיע כשכבר יש לו.

<חלי ברכה: זה לא משהו שביקשו מאתנו.

<חלי ברכה: זה רק הגיוני שכשצד מבקש איזו שהיא בקשה, הוא יגיש את התשתית, בין אם זו תשתית משפטית ובין אם זו תשתית עובדתית.

<ליאור שני: הערה – אם זה בבית-משפט שלום, בדרך-כלל זה אותו שופט שדן.

<חלי ברכה: נכון.

<חלי ברכה: זה גם קבוע בחוק.

<ליאור שני: ואז בכלל הוא יכול להגיע לתיק מהר, נכון?

<ליאור שני: בבית-משפט מחוזי, למשל בתל-אביב, היכן שמוגשות רוב הבקשות, יש שופט מקצועי שהוא עושה, השופט סוקולוב.

<חלי ברכה: ייתכן שבפרקטיקה הדבר יהיה יותר פשוט, אבל מבחינת מה יהיה כתוב בחוק אנחנו מבקשים שזה יוגש.

<חלי ברכה: זה רק הגיוני שכשאתה מבקש בקשה, אתה גם תגיש את הרקע לה ולמה אתה מגיש אותה.

<ליאור שני: אבל זה נגיש.

<ליאור שני: הבעיה היא כשהמסמכים האלה לא נגישים.

<מאירה בסוק: לא כל התיקים סרוקים?

<חלי ברכה: לא, לא הכל.

<חלי ברכה: בוודאי לא תיקים ישנים.

<חלי ברכה: עבריין המין יכול להשתחרר כעבר 15 שנה.

<חלי ברכה: יש תיקים ישנים, ולא כולם נסרקו.

<קריאה: - - -

<חלי ברכה: מ-2009 בבירור.

<חלי ברכה: אין עברייני מין שנכנסו לפני עשור?

<ליאור שני: את צודקת.

<ליאור שני: אנחנו מבקשים.

<קריאה: בן-אדם ימצא את גזר הדין?

<קריאה: איפה הוא ימצא את גזר הדין?

<חגית לרנאו: מגישים בקשות בלי לראות את גזר הדין?

<קריאה: מעולם לא ביקשו מאתנו.

<ליאור שני: את צודקת.

<ליאור שני: אנחנו מבקשים.

<חגית לרנאו: אבל כשאת כותבת בקשה עבור מישהו, את לא מבקשת לראות את גזר הדין כבסיס?

<קריאה: זה כשהוא מיוצג.

<קריאה: לא תמיד הוא מיוצג.

<ליאור שני: את צודקת, אבל אנחנו גם עורכי-דין ואנחנו רוצים שמבקשות יבקשו את הבקשות האלה גם בלי צורך בעורכי-דין.

<ליאור שני: את צודקת: אני עורך-דין, ואני יודע לבקש.

<קריאה: כשהוא מיוצג, אין בעיה.

<חגית לרנאו: אז בשביל זה יש את התקנה בסוף, שנותנת פתח גדול לוותר על כל הדברים האלה.

<חגית לרנאו: זה ברור לגמרי שאם היא לא מיוצגת, זה יהיה חלק מהשיקולים של בית-המשפט.

<חגית לרנאו: קודם כל, באמת צריך להיכנס לפרופורציות.

<חגית לרנאו: יש מעט מאוד בקשות כאלה.

<חגית לרנאו: זה שאפשר להביא פה ושם דוגמא שלא היה ניתן למצוא גזר דין מפעם, אז הדברים האלה נפתרים.

<חגית לרנאו: אבל יש את הבסיס; אי-אפשר לקחת את החריג ולהפוך אותו לדרך המלך.

<חגית לרנאו: דרך המלך, כמו כל בקשה שמוגשת, היא שזה נכון שיהיה תצהיר ושזה נכון שתהיה תשתית עובדתית, ובמקרים החריגים אפשר גם לפתור את זה.

<חגית לרנאו: אבל אתם קצת – וזו התחושה שלי – שיש כאן איזה סוג של התגוננות, כשלא ברור שצריך את כל המעטפת הזאת.

<ליאור שני: אנחנו לא חושבים על עצמנו.

<ליאור שני: אנחנו מייצגים, ויש לנו את פסקי הדין ואת גזרי הדין.

<ליאור שני: אנחנו חושבים על המבקשות שאין להן, וגם בזה נתקלנו.

<כרמית פולק-כהן: הרבה.

<כרמית פולק-כהן: מרבית המקרים.

<ליאור שני: נכון.

<ליאור שני: ברוב המקרים אין להם.

<כרמית פולק-כהן: אין להם.

<אביגיל סון-פלדמן: בסדר, אבל אומרת כאן בת-עמי שיכולים לפנות אלינו, לפרקליטות.

<ליאת קליין: הבקשה הזאת צריכה להיות מוגשת תוך שבעה ימים, ולפעמים – מהיום למחר.

<ליאת קליין: זה מסרבל את כל ההליך, ובפועל אנחנו רואים שלא צריך את זה.

<ליאת קליין: אנחנו רואים שלא צריך.

<ליאת קליין: זה לא עניין שזה פוגע בחשוד באיזו שהיא צורה.

<ליאת קליין: זה מקל על הנפגע.

<חגית לרנאו: הרי זו שלא מיוצגת בכלל גם לא יודעת מה כתוב בתקנות, ואז היא מתקשרת אלייך ואת אומרת לה.

<ליאת קליין: לא נכון.

<חגית לרנאו: היא מתקשרת למישהו.

<ליאת קליין: חגית, את יודעת - - -

<חגית לרנאו: היא יודעת משהו על החוק.

<חגית לרנאו: היא לא נמצאת באיזה - - -

<ליאת קליין: זו פרוצדורה - - -

דוד רותם: תודה רבה.

דוד רותם: רבותי, תמשיכי בבקשה.

<אביגיל סון-פלדמן: אז, איך זה?

דוד רותם: בינתיים, זה נשאר ככה.

דוד רותם: מה אני אעשה.

<ניצן רוזנברג: בינתיים, מחקנו את "הכרעת הדין", שזה מה שהם אמרו שאפשר לוותר עליו.

דוד רותם: נכון.

<אביגיל סון-פלדמן: עותק מגזר הדין.

דוד רותם: במקום "מהכרעת הדין" יהיה "מגזר הדין".

<אביגיל סון-פלדמן: אני מבהירה שלבית-משפט באמת יש סמכות גם טבועה וגם במפורש בתקנות האלה לחרוג, ובין היתר לקבל, כמובן, בקשה שיש בה מסמך חסר.

<אביגיל סון-פלדמן: זה ממש לא מונע ממנו.

דוד רותם: זה המשיב, נכון?

<אביגיל סון-פלדמן: מה המשיב?

דוד רותם: אני רוצה שבית-המשפט ימציא למשיב.

<אביגיל סון-פלדמן: כן, זה ב-(ב).

<אביגיל סון-פלדמן: אתחיל את סעיף (א) מהתחלה.

<אביגיל סון-פלדמן: סעיף (ג) הוא סעיף שלא היה בנוסח שהוגש על ידינו, אבל זה עלה אגב ישיבות שלנו עם הייעוץ המשפט.

<אביגיל סון-פלדמן: זה היה נראה שהתבקשנו להוסיף את זה.

<אביגיל סון-פלדמן: אם המשיב אינו מיוצג, אנחנו - - -

<ניצן רוזנברג: לגבי זה, יש עכשיו דיון עם הנהלת בתי-המשפט.

<חלי ברכה: כן.

<אביגיל סון-פלדמן: כן.

<אביגיל סון-פלדמן: אני רק אסביר.

<אביגיל סון-פלדמן: מה שבעצם עלה אגב הישיבה עם הייעוץ המשפטי הוא האם אין מקום שגם כשהתשובה מוגשת על-ידי המשיב זה לא יהיה ישירות מהמשיב למבקש.

דוד רותם: נכון.

דוד רותם: לא יהיה קשר בין המבקש והמשיב, כי זה רק יכול לפגוע.

<אביגיל סון-פלדמן: כן, כי זה באמת חותר תחת המטרה של החוק, של התקנות.

<אביגיל סון-פלדמן: הנהלת בתי-המשפט באמת הסכימה עם זה, והציעה שהם ימציאו את זה כשהוא לא מיוצג.

<אביגיל סון-פלדמן: ממילא כשהוא מיוצג, אין קשר בין נפגע העבירה לבין המבקש.

<אביגיל סון-פלדמן: זה הנוסח.

דוד רותם: מצוין.

<חלי ברכה: אדוני, ברשותך, אם אפשר, אתייחס.

<חלי ברכה: כמו שאמרה אביגיל, יש באמת שלושה רציונאלים לשני הסעיפים האלה, גם המצאה של הבקשה וגם המצאה של התשובה לבקשה: דבר אחד – כמו שנאמר כאן, ניתוק הקשר בין הפוגע, עבריין המין, לנפגע; דבר שני – הנגשת ההליך, שזו הכותרת של כל התקנות האלה, כלומר להפוך את זה לפשוט יותר, להוריד את החסמים וכן הלאה; הדבר השלישי שאנחנו רואים לנגד עינינו זה כל מה שקשור להאחדת החקיקה וגם איזו שהיא סימטריה בין המבקש לבין המשיב.

<חלי ברכה: לכן, אנחנו נבקש, גם לגבי בקשה וגם לגבי התשובה לה, שזה יהיה כאשר המבקש או המשיב אינם מיוצגים, כי ממילא כאשר הוא מיוצג התקשורת, ניהול ההליך והכול נעשים באמצעות עורכי-הדין והקשר ממילא מתנתק.

<חלי ברכה: ממילא הוא לא מעורב בהליך והוא לא עושה אותו.

דוד רותם: אני רוצה שבכל אופן אתם תעשו את המסירות.

דוד רותם: אני לא רוצה שהנפגע יסתבך.

<חלי ברכה: אבל, אם הוא מיוצג, הוא לא עושה את זה.

דוד רותם: גם אם הוא מיוצג, אני לא רוצה שהוא יצטרך להתחיל להסתובב במשרד של עורך-הדין, ושם הוא עוד עשוי לפגוש אותו.

<חלי ברכה: במשרד של עורך-הדין שלו?

<קריאה: של המשיב.

<חלי ברכה: של המשיב?

<חלי ברכה: אבל הוא לא צריך להסתובב.

<חלי ברכה: עורך-הדין מנהל לו את ההליך.

דוד רותם: אבל, הוא יביא לו את החומר, נכון?

דוד רותם: הוא עשוי לפגוש אותו במסדרון או במדרגות.

<חלי ברכה: אני לא כל כך רואה מה - - -

דוד רותם: מה קרה?

דוד רותם: שמערכת בתי-המשפט תעשה המצאות.

<חלי ברכה: אנחנו סוברים שיש להתנהל על-פי הכלל הרגיל שקבוע בתקנות סד"א.

<חלי ברכה: על-פי תקנה 475, כשבעל דין מיוצג, עורך-הדין עושה את העבודה.

<חלי ברכה: כשבעל הדין אינו מיוצג, אנחנו, מערכת בתי-המשפט, המזכירויות, נמציא בשמו, נעזור לו, נסייע לו וננגיש את ההליך.

<חלי ברכה: אני לא כל כך מצליחה להבין למה צריך דווקא במקרה הזה להחריג ולתת אפילו איזה שהוא פרס לעבריין המין על פני - - -

דוד רותם: לא.

דוד רותם: אני לא רוצה שהנפגע יבוא למשרד עורכי-הדין, ועשוי להיפגש שם עם העבריין.

<חלי ברכה: למה שהעבריין יהיה במשרדי עורכי-הדין של - - -?

דוד רותם: כי זה עורך-הדין שלו.

דוד רותם: מה, את לא יודעת שאנשים הולכים לעורכי-הדין שלהם?

<קריאה: הם לא מדברים על אותו דבר.

<חגית לרנאו: חלי, זה גם בעייתי, אם עבריין המין מיוצג והנפגע לא מיוצג, כי, קודם כל, לא תמיד יש להם כתובת, ואז איפה בכלל תהיה המצאה?

<קריאה: בצווים רגילים קורה שהמשטרה ממציאה.

<חלי ברכה: בואו ונקבע: כאשר שניהם מיוצגים.

<חגית לרנאו: כן, אבל את מסבכת משהו שיכול להיות הרבה יותר פשוט.

<חלי ברכה: למה?

<חלי ברכה: פשוט לוקחים את הכלל שנמצא כבר ממילא בתקנות סדר הדין האזרחי, ומחילים אותו.

<חלי ברכה: להיפך, אני עושה כלל אחיד.

דוד רותם: לא.

דוד רותם: אני רוצה להוציא אותו מהכלל.

<חגית לרנאו: בכל אופן, זו עבירה מיוחדת.

<חלי ברכה: בסדר, עבירה מיוחדת.

<חלי ברכה: כשהוא איננו מיוצג, אנחנו נמציא בשמו, לרבות לכל מי שמנוי בסעיף 3.

<חלי ברכה: כאשר הוא מיוצג, עורך-הדין יעשה את זה בשבילו.

<חלי ברכה: התקנות באות להקל על עורכי-הדין?!

<ענת אסיף: אם אפשר, חלי, גם מכיון שמה שאת מציעה עכשיו לא היה מטעמנו, מטעם שרת המשפטים, בנוסח התקנות, ומכיון שנכון להיום אנחנו מדברים על מספר זעום של הליכים, אני מציעה: בואי ונשאיר את זה כך, כולל התוספת שעכשיו אביגיל כן הקריאה לגבי מצב שהמשיב מיוצג, ונראה.

<ענת אסיף: אם אנחנו רואים שפתאום יש גידול בהליכים ורוב ההליכים מיוצגים, נשוב ונחזור ונתקן את התקנות.

<חלי ברכה: כן, אבל זה לא אחיד בין המבקש והמשיב.

<ענת אסיף: לא אחיד.

<ענת אסיף: זו גם לא סיטואציה - - -

<חלי ברכה: יש כאילו כלל אחד לגבי המבקש, שאז אנחנו ממציאים תמיד, וכלל אחר לגבי - - -

דוד רותם: כל הסיטואציה הזאת היא לא סיטואציה רגילה.

<חגית לרנאו: אבל, ענת, אם המשיב מיוצג והמבקש לא מיוצג, זה בעייתי לעורך-הדין.

<חגית לרנאו: לא תמיד נעשית שם אפילו אבחנה בין עבריין המין לבין הסניגור שלו.

<חגית לרנאו: הסניגור שלו צריך לפנות.

<ענת אסיף: את אומרת שבגלל התוספת - - -

<חגית לרנאו: כן, הדברים האלה בעייתיים.

<חגית לרנאו: אם לשני הצדדים יש עורך-דין זה קל ואין שום בעיה.

<חגית לרנאו: אם המבקשת לא מיוצגת, זה הופך להיות מורכב, מה גם שאתם לא מחייבים שתהיה כתובת.

<ניצן רוזנברג: היו 11 בקשות כאלה בשנה וחצי.

<ניצן רוזנברג: זה באמת כזה בעייתי מבחינת הנהלת בתי-המשפט לעשות את ההמצאה הזאת?

<חלי ברכה: נכון.

<חלי ברכה: אבל, קודם כל בואו ונזכור, ואת זה אנחנו יודעים ואנחנו למודי ניסיון, שתמיד כשאנחנו מנגישים הליך, וזה בסדר וזו המטרה, הבקשות כבר לא יישארו רק 11.

<חלי ברכה: הרי המטרה היא שיעשו שימוש.

דוד רותם: בואו ונראה כמה יהיה בשנה הבאה, ואנחנו נעקוב אחרי זה.

דוד רותם: ואז, מה שיקרה זה שיבוא משרד המשפטים ויבקש לתקן את התקנות.

<חלי ברכה: אנחנו מכירים שזה לא בדיוק ישתנה.

<חלי ברכה: זה לא יקרה בקלות.

<ענת אסיף: למה?

<ענת אסיף: כך אתם מכירים אותנו?

<חלי ברכה: חס וחלילה, ענת.

<חלי ברכה: אותך אני מכירה אחרת.

<חלי ברכה: אני גם מציעה, באמת בשביל הפשטות דווקא של בעלי הדין, לעשות כלל אחיד שפשוט יהיה אחיד לשניהם.

<חלי ברכה: אני חושבת שבאי-סימטריה זה קצת יהיה- - -

<קריאה: האי סימטרי לכיוון הנמוך.

<חלי ברכה: המטרה היא שהכללים יהיו פשוטים, נגישים, מובנים ובהירים, ולכן אני גם מציעה את ההאחדה בכללים בין המבקש לבין המשיב.

<חלי ברכה: זה גם נראה לי רק הגיוני שאם הוא מיוצג, עורך-הדין עושה את העבודה בשבילו.

<חלי ברכה: בשביל זה יש עורך-דין.

<חלי ברכה: אם הוא לא מיוצג, אנחנו ניקח את זה עלינו.

<חגית לרנאו: ששניהם מיוצגים.

<חלי ברכה: ששניהם מיוצגים.

<חלי ברכה: בסדר.

<ניצן רוזנברג: מי יבדוק ששניהם מיוצגים?

<חלי ברכה: מה זאת אומרת?

<חלי ברכה: כשמגישים את הבקשה הראשונה, כבר רואים אם הוא מיוצג או לא.

<ניצן רוזנברג: אם אחרי שהוא הגיש את הבקשה הוא כבר לא מיוצג, ואז את שולחת את עורך-הדין של העבריין ללכת ישירות לנפגע?

<חלי ברכה: אבל, זה כמו בכל הליך.

<ניצן רוזנברג: אז לא.

<ניצן רוזנברג: אז פשוט תוציאו את זה.

<ניצן רוזנברג: יש 11 בקשות כאלה בשנה וחצי.

<חלי ברכה: כשמישהו מפסיק להיות מיוצג, צריך לבקש את אישורו של בית-המשפט.

<חלי ברכה: נכון שיש דבר כזה, שחרור מייצוג?

<חלי ברכה: צריך לבקש את אישור בית-המשפט.

<חלי ברכה: ממילא בית-המשפט צריך לדעת.

<ניצן רוזנברג: זה לא תמיד קורה.

<חלי ברכה: למה לא? יש כללים.

<חלי ברכה: יש חוק.

<חלי ברכה: חוק לשכת עורכי-הדין קובע.

<ניצן רוזנברג: זה גם בהליך אזרחי או רק בהליך פלילי?

<חלי ברכה: בוודאי.

<חלי ברכה: זה גם בהליך אזרחי וגם בהליך פלילי.

<חלי ברכה: יש חוק, ויש כללי לשכת עורכי-הדין.

<ליאור שני: יש מאות אלפי בקשות צווי הרחקה בשנה, צווי הגנה וצווי מניעת הטרדה מאיימת.

<ליאור שני: בכל המקרים הבקשות האלה מומצאות על-ידי בית-המשפט באמצעות המשטרה.

<ליאור שני: אני מדבר על אלפים.

<ליאור שני: אותן עשר בקשות לשנה – זו הבעיה הקשה?

<ליאור שני: ! יש עכשיו משטרה גם כאן, והיא תהיה המתווכת.

<חלי ברכה: למה המשטרה?

<ליאור שני: אבל אולי זו הדרך.

<ליאור שני: זה צו דומה.

<חלי ברכה: אל"ף, המשטרה לא כאן.

<חלי ברכה: אני חושבת שאי-אפשר להטיל עליהם נטל בלי שהם יתייחסו.

<חלי ברכה: נדמה לי שהמשטרה זה לא הגורם המתאים, אבל קטונתי.

<אביגיל סון-פלדמן: חלי, מבחינתכם, זה ישנה אם בית-המשפט ימציא את התשובה בכל מקרה אבל רק למבקש ולא לגורמים המנויים בחוק?

<חלי ברכה: בסדר, זה נותן פתרון, אבל, שוב, נראה לי שזה מסבך את התקנות.

<אביגיל סון-פלדמן: זה יוצר סימטריה מבחינת הקשר.

<קריאה: אתם יכולים לתת לכולם, אבל אתם לא חייבים.

<חלי ברכה: כן, הבנתי.

<אביגיל סון-פלדמן: אני אומרת שזה יוצר סימטריה מבחינת הקשר בין המבקש למשיב, כי בכל מקרה את זה בית-משפט עושה.

<אביגיל סון-פלדמן: לגבי הגורמים המנויים בחוק, ממילא החוק לא מחייב שום דבר לגבי תשובה ולא מתייחס לזה.

<חלי ברכה: נכון.

<חלי ברכה: החוק מחייב את בית-המשפט רק ליידע - -

<אביגיל סון-פלדמן: נכון.

<חלי ברכה: - - על אודות הגשת בקשה.

<חלי ברכה: בגלל הרגישות ובגלל המיוחדות של התקנות האלה ושל החוק הזה, אנחנו באנו ולקחנו על עצמנו גם להמציא את הבקשה עצמה, לרבות כל הנספחים, לכל הגורמים שמנויים בסעיף 3 מתוך מטרה כמובן להקל על נפגע עבירת המין.

<חלי ברכה: אבל, במקרה שבו הוא מיוצג, אין לי סיבה להקל על עורך דינו; זו העבודה של עורך-הדין, ושיתכבד וימציא.

<ניצן רוזנברג: אבל זה משהו שהסכמתם עליו כבר, ועכשיו אתם משנים את דעתכם.

<חלי ברכה: נכון, אבל - - -

דוד רותם: אנחנו לא רוצים שיהיו פגישות.

<חלי ברכה: אני מבינה, אבל אם שני הצדדים מיוצגים, אין סיבה שתהיה פגישה.

<ניצן רוזנברג: אבל זה משהו שהסכמתם עליו, וגם שרת המשפטים הביאה את זה אלינו, ועכשיו אתם חוזרים בכם.

<חלי ברכה: לא, אני לא חוזרת בי, ואנחנו עדיין נמציא.

<חלי ברכה: אני פשוט חושבת שצריך לסייג את זה ולהבחין בין מיוצג ולא מיוצג.

<ניצן רוזנברג: זה לא מה ששרת המשפטים העבירה לוועדה.

<חלי ברכה: בסדר, אבל אני מכניסה כאן איזה שהוא סייג.

<חלי ברכה: זה בסדר.

<חלי ברכה: אפשר לדון בו.

<חלי ברכה: אתם יכולים לקבל, ואפשר גם לא לקבל.

<חלי ברכה: אני פשוט חושבת שגם יש היגיון מאחורי מה שאני אומרת ושזה לא מנותק.

דוד רותם: אין היגיון במה שאת אומרת.

<חלי ברכה: למה לא?

דוד רותם: את גורמת לכך שנפגע העבירה יגיע למשרדו של עורך-הדין – - -

אברהם מיכאלי: לא שלו.

דוד רותם: - - לא שלו אלא של הצד השני – כדי לעשות מסירה, ואז הוא עשוי לפגוש את הנפגע.

<חלי ברכה: למה נפגע העבירה צריך להגיע לעשות מסירה, אם יש לו עורך-דין משלו?

דוד רותם: עורכי-הדין שולחים את הקליינטים לעשות את העבודה.

<מאירה בסוק: לפעמים הוא עושה את זה.

<מאירה בסוק: שולים את הקליינטים לעשות את העבודה.

<מאירה בסוק: מה, את לא יודעת?

אברהם מיכאלי: תגידו לה.

אברהם מיכאלי: אני לא מבין.

אברהם מיכאלי: אתם באותה מערכת.

<מאירה בסוק: אנחנו חיים בעולם שלנו ולא בעולם תיאורטי.

<אביגיל סון-פלדמן: מה עם מה שהצעתי?

<אביגיל סון-פלדמן: בסדר?

<אביגיל סון-פלדמן: אז אני מקריאה את סעיף (ג) בנוסח מוצע שאולי מאזן בין השיקולים: "(ג) הוגשו תשובה ותצהיר כאמור בפסקה (ב), ימציאם בית המשפט למבקש".

<ניצן רוזנברג: אוקיי.

<ניצן רוזנברג: בפסקה (ב) אמרנו שגם המשיב יגיש את זה בארבעה העתקים.

<ניצן רוזנברג: אז לא צריך את זה, כי את אומרת שההמצאה של בית-המשפט תהיה רק על המבקש.

<חלי ברכה: אז יגיש בשני העתקים.

<ניצן רוזנברג: למה בשני העתקים?

דוד רותם: בכמה עותקים שאתם רוצים.

<ניצן רוזנברג: שניים זה מספיק.

<חלי ברכה: המבקש או המשיב?

<ניצן רוזנברג: עכשיו אנחנו ב-(ב), כשהמשיב מגיש את התשובה שלו ואתם ממציאים אותה – ועכשיו סיכמנו שזה רק למבקש.

<ניצן רוזנברג: זאת אומרת, צריך להיות כתוב שהוא יגיש את זה בשני העתקים?

<קריאה: שני העתקים.

<ניצן רוזנברג: בסדר.

<קריאה: איפה זה צריך להיות כתוב?

<ניצן רוזנברג: נכניס את זה ב-(ב).

<ניצן רוזנברג: אביגיל, זה בסדר?

דוד רותם: לא יוגשו בארבעה העתקים, אלא יוגשו בשני העתקים.

<קריאה: אוקיי.

<ניצן רוזנברג: ואז, בעצם, יוצא שהגורמים המנויים בסעיף 3 הזה לחוק לא מקבלים את התשובה המשיב, אבל הם כן מקבלים את הבקשה.

<קריאה: נכון.

<ניצן רוזנברג: ועליכם, משרד המשפטים, זה מקובל.

<אביגיל סון-פלדמן: כן, זה מקובל.

<חלי ברכה: הם מקבלים, אבל לא על-ידי בית-המשפט.

<חלי ברכה: הם מקבלים על-ידי המשיב.

<אביגיל סון-פלדמן: רק אם הם צד להליך.

<אביגיל סון-פלדמן: אחרת - - -

<קריאה: לא כתוב בשום מקום.

<קריאה: זה לא כתוב.

דוד רותם: אני רוצה להבין איך נפגע עבירה יודע מתי האיש משתחרר.

אברהם מיכאלי: אמורים להודיע לו מהמוקד, - -

<ענת אסיף: נכון.

אברהם מיכאלי: - - שהוא לא מתפעל עדיין.

<ענת אסיף: לא.

<ענת אסיף: אקדים לעשות סדר.

אברהם מיכאלי: בעזרת ה' יתברך.

אברהם מיכאלי: עושים מי שבירך שזה יעבוד.

<ענת אסיף: מערך היידוע של הנפגעים בנוגע לקיומו של החוק הזה, של חוק המגבלות, והאפשרות להגיש בקשה לפי החוק, נעשה בשני מסלולים עיקריים היום או יותר נכון מסלול אחד שהוא כבר היום ומסלול שני שאני מקווה שתוך שבועיים-שלושה יהיה באוויר.

<ענת אסיף: מערכת מנ"ע, אותה מערכת ממוחשבת שמופעלת על-ידי המשטרה, מקבלת אינפורמציה גם מהפרקליטות וגם משירות בתי-הסוהר.

<ענת אסיף: במסגרת המהלך הכולל שדיברתי עליו בפתח הדברים, הכנו וניסחנו הודעות מיוחדות שייכנסו לתוך מערכת מנ"ע ויישלחו לנפגעי עבירות מין בכמה צמתים רלוונטיים שהולכים יד ביד עם התקנות האלה.

<ענת אסיף: בעצם, גם כשניתן גזר דין והמערכת מודיעה על גזר הדין, היא גם נותנת הודעה על האפשרות להגיש בקשה לפי החוק, כשהיא מפרטת:

<ענת אסיף: אם הוא נשלח למאסר – ככה, ואם זה ועדת שחרורים – ככה.

<ענת אסיף: אחר כך, שוב, יש את זה כשנקבע מועד לוועדת שחרורים, וגם בכל פעם שנקבע מועד חדש, למשל אם הוועדה נדחית, מתבטלת ואם לא משחררים אותו.

<ענת אסיף: כל פעם שהוא מקבל הודעה על מועד בוועדת שחרורים, מצטרפת אליה גם הודעה על האפשרות להגיש בקשה לפי החוק.

<ענת אסיף: אלה, כמובן, הודעות שיישלחו רק למי שנפגעו מעבירות מין ולא לכלל הנפגעים, שזה לא רלוונטי להם.

<ענת אסיף: המהלך המשלים – שהוא לא משלים אולי והוא אפילו בסיסי יותר – הוא הנחיה של הפרקליטות, הנחיית פרקליט המדינה, שהיא כבר הנחיה ותיקה, שמדברת על חובת הפרקליט שמנהל את התיק ליידע את הנפגע על קיומו של החוק, על האפשרות להגיש בקשה במהלך המשפט ולפני סיומו.

<ענת אסיף: ההנחיה מדגישה את זה, שזה לפני שהמשפט מסתיים.

<ענת אסיף: זה, בין היתר, אמור לתת מענה לאותם מקרים שבהם עבריין המין לא נשלח למאסר, ולכן אין זמן לבדוק מתי הוא משתחרר וצריך להגיש את הבקשה באופן מיידי לאחר מתן גזר הדין.

<ענת אסיף: מלבד שחרור ממאסר יש לנו את הנושא של אוכלוסייה כנראה מאוד-מאוד צרה עד אפסית – שרונה, אני לא יודעת – של עברייני מין - -

<שרונה עבר-הדני: לא אפסית אבל מאוד - - -

<ענת אסיף: - - שנשלחים לרצות - - -

<שרונה עבר-הדני: לא לרצות.

<ענת אסיף: סליחה, לא לרצות את העונש.

<ענת אסיף: - - שנקבע שהם ביצעו את העבירה, אבל הם לא היו כשירים והם לא אחראים למעשיהם בגלל מחלת נפש, והם נשלחים לאשפוז לפי חוק טיפול בחולי נפש.

<ענת אסיף: לגבי אלה, כל הקשר של מה שקורה אתם במהלך האשפוז נעשה ישירות מול משרד הבריאות ומערך בריאות הנפש.

<ענת אסיף: שרונה, אם את רוצה, תוכלי להרחיב.

<ענת אסיף: מי שביקש להיות מיודע באופן שוטף על מהלך האשפוז יוכל לקבל גם את האינפורמציה על החוק הזה.

<ענת אסיף: אנחנו נַבנה את זה בשמחה מול משרד הבריאות.

<שרונה עבר-הדני: אולי צריך לדייק.

<שרונה עבר-הדני: החוק קובע שזכותו של הקורבן לקבל מידע על קבלה לאשפוז, חופשה, בריחה או שחרור, אם הקורבן פנה וביקש זאת.

<שרונה עבר-הדני: הקורבן צריך לפנות.

<שרונה עבר-הדני: אם הוא יודע היכן העבריין אושפז, הוא יכול לפנות ישירות לבית-החולים.

<שרונה עבר-הדני: אם הוא לא יודע, הוא יכול לפנות לראש שירותי בריאות הנפש שיאתר היכן האיש מאושפז ויפנה את הבקשה.

<שרונה עבר-הדני: קורבן כזה שפנה גם צריך לומר כיצד הוא מבקש שייצרו אתו את הקשר; הוא יכול לבקש שישלחו מכתב לעורך-הדין שלו, והוא יכול לבקש טלפון.

<שרונה עבר-הדני: זאת אומרת, בעצם, הקורבן צריך ליזום את הדבר, ובהתאם לפנייה הזאת המשוב מתקבל מבית-החולים.

<שרונה עבר-הדני: אין קשר מהותי עם בית-החולים מעבר ליידוע בהתאם לבקשת הקורבן, וכאמור רק על ארבעת הדברים האלה: קבלה לאשפוז, שחרור, חופשה ובריחה.

דוד רותם: בקיצור, אתם דואגים לעורכי-הדין לעבודה.

<קריאה: פרנסה.

<ניצן רוזנברג: אבל, מבחינת היידוע על היכולת להגיש בקשה לפי החוק הזה - - -

<שרונה עבר-הדני: כאן, שוב, ייקבע שיחד עם ההודעה על שחרור – כי אם זו חופשה אני לא בטוחה שיש לו אפשרות לפנות לבית-משפט - -

<קריאה: לא.

<שרונה עבר-הדני: - - אלא רק בשחרור מלא – ייקבע שיחד עם ההודעה על השחרור אנחנו צריכים לצרף לטופס שמפרט את הזכויות.

<שרונה עבר-הדני: ננסה לעמוד בזה.

<שרונה עבר-הדני: קשה לי לומר "לא" למשהו כל כך פשטני.

<שרונה עבר-הדני: אבל, מבחינה תהליכית, רק בשלב הזה הקורבן יידע שיש לו את הזכות הזו.

<שרונה עבר-הדני: זה נותן לו אפס זמן להיערכות.

<ניצן רוזנברג: גם ככה המועד של הגשת הבקשה, שמשרד המשפטים מבקש לקבוע בתקנות האלה, הוא שבעה ימים לאחר השחרור מהאשפוז.

<שרונה עבר-הדני: וכדי להגיש.

<שרונה עבר-הדני: אוקיי?

<אביגיל סון-פלדמן: אולי אקדים ואסביר שהתקנות הן תקנות לחוק.

<אביגיל סון-פלדמן: החוק נכנס לנושא המועדים והזמנים.

<אביגיל סון-פלדמן: החוק קבע שהדיון בבקשה צריך להתקיים במועדים די צפופים, כמו שגם הייעוץ המשפטי פרסם טבלה שמפרטת את זה.

<אביגיל סון-פלדמן: מה שהחוק ניסה לעשות בצדק: העיקרון היה שאותו משיב, שאמור להשתחרר למקום אחר ממה שהוא הגיע ממנו, יידע את זה כמה שיותר מראש.

<אביגיל סון-פלדמן: לכן, החוק קבע שהדיון צריך להתקיים לפני השחרור מהמאסר, לפני השחרור מהאשפוז או סמוך לאחר השחרור מהאשפוז ומייד לאחר גזר הדין.

<אביגיל סון-פלדמן: לגבי צו פיקוח, זה לפני תום תקופת הפיקוח, וזה תיקון שנכנס לא מזמן.

<אביגיל סון-פלדמן: זאת אומרת, כשבאנו להבנות את התקנות, היינו מוגבלים למה שקבוע בחוק.

<אביגיל סון-פלדמן: עשינו את המקסימום-מקסימום-מקסימום שיכולנו מבחינת הפרשנות שאפשר לתת ללפני, סמוך ומייד.

<אביגיל סון-פלדמן: גם אחרי התייעצות עם מחלקת נוסח החוק, נאמר לנו ששבוע ימים זה מספיק קרוב.

<אביגיל סון-פלדמן: כתבנו "שבוע ימים" גם לגבי הגשת הבקשה, כשמועד הדיון יתקיים אחרי שהבקשה הוגשה כך שזה ממילא גבולי עם החוק.

דוד רותם: 4(ב) – איפה נקבע באיזה שהוא מקום שחייבים להודיע לו?

<שרונה עבר-הדני: על השחרור?

דוד רותם: כן.

<שרונה עבר-הדני: זה בחוק.

<ענת אסיף: לפי חוק.

<אביגיל סון-פלדמן: חוק זכויות נפגעי עבירה.

<ענת אסיף: השחרור הוא לפי חוק זכויות נפגעי עבירה.

<שרונה עבר-הדני: שוב, בחוק נקבע שהקורבן שביקש זכאי לקבל הודעה על קבלה לאשפוז, חופשות, בריחה ושחרור.

<שרונה עבר-הדני: אבל, זה בחוק.

<שרונה עבר-הדני: זה כבר קבוע בחוק.

<שרונה עבר-הדני: השאלה האם עכשיו להטיל על המזכירות בבית-החולים גם להתחיל לשלוח לקורבן טפסים - - -

<כרמית פולק-כהן: אמרתי: זה אפסי.

<שרונה עבר-הדני: נכון.

<שרונה עבר-הדני: לכן אמרתי: קטונתי.

<שרונה עבר-הדני: זה יישמע מגוחך שאני אומר שהמזכירה לא מסוגלת לשלוח טופס.

<כרמית פולק-כהן: אני אגיד לך: אתם לא חלק ממערכת מנ"ע.

<שרונה עבר-הדני: נכון.

<כרמית פולק-כהן: יפה.

<כרמית פולק-כהן: אז אם זה אפסי - - -

<שרונה עבר-הדני: אבל האמירה שלי היא אחרת: האם נכון, תהליכית, שהקורבן יידע שיש לו זכות לפנות לבית-משפט רק שבעה ימים לפני המועד?

<שרונה עבר-הדני: לטעמי, נכון יותר שהקורבן יידע מראש ויכלכל את צעדיו וייערך.

<קריאה: הוא יודע לקראת סיום ההליך.

<שרונה עבר-הדני: ביום סיום התיק בבית-המשפט.

<שרונה עבר-הדני: שוב, זו מערכת מנ"ע.

<שרונה עבר-הדני: שוב, נקבע שאנחנו צריכים לשלוח טופס, ואני מדגישה "טופס" כי אין שום אפשרות שבית-החולים יתחיל להיות בקשר מעבר לכך עם הקורבן.

<ענת אסיף: אין בעיה.

<ענת אסיף: אני עוד פעם אחזור: הנפגע מקבל הודעה על האפשרות הזאת יחד עם הודעה על גזר הדין, לרבות החלטה שנוגעת לעניין - - -

<שרונה עבר-הדני: זו בקשה שאנחנו מוציאים לו תזכורת על הזכויות?

<ענת אסיף: רגע.

<ענת אסיף: זה בגזר הדין.

<קריאה: זה יכול להיות אחרי ארבע שנים.

<ענת אסיף: לגבי התזכורת, מערכת מנ"ע לא יודעת שום דבר על עבריין המין הזה, once הוא עובר למשמורת שלכם.

<ענת אסיף: לכן, אנחנו נַבנה את זה.

<ענת אסיף: אפשר לחשוב על אפשרות שההודעה הזאת או היידוע, התזכורת הזאת, תבוא ביחד עם הודעה על יציאה לחופשה, אפילו שהמועד לא רלוונטי - -

אברהם מיכאלי: למה הם לא מחוברים?

אברהם מיכאלי: הם אמרו לנו על מנ"ע.

אברהם מיכאלי: למה לא מחוברים?

<ענת אסיף: - - בבחינת איזה שהוא צומת שממילא יש לכם קשר עם אותו נפגע.

<ענת אסיף: אז תצורף אותה הודעה.

<ענת אסיף: אני לוקחת על עצמי לנסח לכם את הטופס הזה.

<ענת אסיף: זה לא יהיה על כתפיכם.

<ענת אסיף: אתם רק תאתרו את הנפגעים, כלומר את התיקים הרלוונטיים, ותשלחו את הטופס.

<אביגיל סון-פלדמן: כאמור, הנפגע לא שומע על זה לראשונה בשחרור.

<אביגיל סון-פלדמן: הוא שומע על זה לראשונה בגזר הדין.

<שרונה עבר-הדני: אז, אנחנו מדברים על לתזכר את הנפגע על הזכויות שלו.

<אביגיל סון-פלדמן: כן, כי אני לא יודעת כמה שנים הוא היה באשפוז.

<שרונה עבר-הדני: לא אומר שמערכת האשפוז לא מסוגלת לשלוח טופס, אוקיי?

<שרונה עבר-הדני: אני באמת לא אומרת את זה.

<שרונה עבר-הדני: אני רק תוהה כמה פעמים צריך לתזכר אדם על הזכויות שלו.

<קריאה: זה יהיה המענה.

<ניצן רוזנברג: אז מה יהיה המענה?

<כרמית פולק-כהן: זה בחלוף ארבע שנים.

<שרונה עבר-הדני: אם הנושא חשוב מספיק, זה יהיה - - -

דוד רותם: כמה שנים האיש היה מאושפז?

<כרמית פולק-כהן: זהו.

<כרמית פולק-כהן: בדיוק.

<כרמית פולק-כהן: אי-אפשר לדעת.

<אביגיל סון-פלדמן: המענה יהיה בזה: בית-החולים מחויב להודיע למבקש שביקש את זה מידע על הצמתים ששרונה פירטה, ובין היתר שחרור מאשפוז.

<אביגיל סון-פלדמן: להודעה הזאת יצורף המידע הזה שנפגעי עבירות מין זכאים – אנחנו ניקח את הנוסח מהיידוע במערכת מנ"ע ונוסיף להם את זה ליידוע של בית-החולים.

<ענת אסיף: אפשר להוסיף את זה גם לצמתים הקודמים, למשל חופשה.

<ניצן רוזנברג: אתם יכולים להגיד מה הנוסח של מערכת מנ"ע?

<ניצן רוזנברג: מה הנוסח שיהיה?

<ענת אסיף: כן, אם אני אמצע את הדף.

<ענת אסיף: זה הנוסח: "באפשרותך לפנות לבית-המשפט בבקשה להטיל מגבלות על חזרתו של עבריין המין לסביבתך, בהתאם לחוק מגבלות.

<ענת אסיף: ..

<ענת אסיף: את הבקשה יש להגיש מיד לאחר מתן גזר הדין, ואם הפוגע נדון למאסר – יש להגיש את הבקשה עד שבוע לפני שחרורו על-ידי ועדת השחרורים או עד ששים ימים לפני שחרורו בתום תקופת מאסר מלאה.

<ענת אסיף: לפרטים נוספים ניתן לפנות ליחידת הסיוע בפרקליטות המחוז שטיפלה בתיק או לפרקליט המטפל".

<ענת אסיף: כמובן שנעשה לזה התאמה על העניין של עבריין מין שמאושפז.

<ענת אסיף: יש גם ורסיה שנייה במקרה שיש צו פיקוח.

<ענת אסיף: יש הודעה שהיא קצת אחרת, כי היא כבר נשלחת לו אגב צו פיקוח לפי חוק הגנה על הציבור, והיא קצת אחרת.

<ענת אסיף: אם יש צורך, אני אקריא אותה.

<ניצן רוזנברג: הכנסת שם את שבעת הימים לאחר גזר הדין?

<ענת אסיף: מיד לאחר מתן גזר הדין.

<ענת אסיף: הלכתי לפי הנוסח של החוק.

<ניצן רוזנברג: לא צריך לכתוב אולי: "לפי - - -".

<ענת אסיף: ההודעות האלה כבר מוקלטות.

<ענת אסיף: אם זה לא דרמטי – להקליט כל הודעה כזו מחדש זה כסף, ואנחנו עשינו מהלך די רציני של חשיבה על הנוסח של ההודעה, התייעצות בפרקליטות ובמשטרה וניסוחים וכו' – אז אלא אם כן יש פה באמת משהו שממש נראה לא בסדר אז - - -

<ניצן רוזנברג: הכנסתם את הששים יום לפני השחרור, את השבעה ימים לפני השחרור במקרה שזה שחרור - - -

<אביגיל סון-פלדמן: עד שבוע לפני השחרור, ועד ששים ימים.

<אביגיל סון-פלדמן: כן, זה מופיע.

<ניצן רוזנברג: בסדר, ומייד אחרי גזר דין.

<ענת אסיף: כן, רק לגבי גזר דין.

דוד רותם: בעוד עשר דקות אנחנו נעשה הפסקה לשעה כי גם לחבר-הכנסת מיכאלי וגם לי - - -

<תמי ברנע: יש עוד הצעת חוק.

<תמי ברנע: בשעה 10:00 יש דיון.

דוד רותם: בשעה 10:00 נמשיך את הדיון.

<תמי ברנע: יש לנו הצעת חוק של חברות הכנסת שולי מועלם-רפאלי ואורלי לוי אבקסיס.

דוד רותם: נדון בשעה 10:00 בהמשך החוק.

<קריאה: אין מליאה בשעה 11:00?

דוד רותם: יש מליאה בשעה 11:00, אבל יש לנו זמן עד השעה 10:00, כי יש לנו ועדת כנסת שאנחנו צריכים לדון בה.

<תמי ברנע: בשעה 10:00 אתה תמשיך עם התקנות או עם החוק?

דוד רותם: בשעה 10:00 אני אתחיל בחוק, ואם יהיה צורך – נדון גם בתקנות.

<אביגיל סון-פלדמן: אם כך, לקרוא מהר.

<אביגיל סון-פלדמן: אקרא את כל תקנה 4.

<אביגיל סון-פלדמן: אני אבהיר שסעיף קטן (ה) נועד באמת לתת מענה למקרים שבהם נפגע העבירה לא ידע, לפרות היידוע, על זה שזה קרה.

<אביגיל סון-פלדמן: הייעוץ המשפטי של הוועדה רצה להוסיף.

<ניצן רוזנברג: אנחנו הכנסנו את תקנה 5 למקרה שהמועדים שייקבעו לפי תקנה 4 לא יהיו מספקים לעמדת גורמי המקצוע שעוסקים בזה, ואם אין עם זה בעיות – אנחנו כמובן מושכים את ההצעה להכניס את תקנה 5.

<אביגיל סון-פלדמן: אוקיי.

<אביגיל סון-פלדמן: אז אני ממשיכה בתקנה 5 המקורית.

<ניצן רוזנברג: תקראי את תקנה 5(ג), ואז נדבר על הבעיה.

<אביגיל סון-פלדמן: אוקיי.

<אביגיל סון-פלדמן: כאן הוער על-ידי הנהלת בתי-המשפט שמכיון שבדיון הבא הולכים לדון בתיקון לחוק שמאפשר לנפגע עבירה לבקש שבית-משפט יטיל סוג של חיסיון על חוות הדעת שבעניינו.

<אביגיל סון-פלדמן: הנהלת בתי-המשפט העירה שיש צורך שלכתחילה חוות הדעת לא תוגש באמצעות בתי-המשפט.

<חלי ברכה: זה תיקון לחוק.

דוד רותם: זה נכון, כלומר שזה יימסר ביד ולא דרך בית-משפט, כי אז כולם רואים.

<אביגיל סון-פלדמן: אז, ניסחנו לזה תקנה, ואנחנו נוסיף את זה כתקנת משנה (ג).

אברהם מיכאלי: זה לא קשור לחוק שנדון עליו בעוד חצי שעה?

<ענת אסיף: זה קשור, אבל זה כבר יכול להיכנס – זה יכול ללכת גם לתקנות האלה, גם אם יהיה פער בזמנים.

<אביגיל סון-פלדמן: זה לוקח בחשבון.

אברהם מיכאלי: לא שינוי עם החוק שנחקק פה?

<אביגיל סון-פלדמן: זה לא תלוי בתוקף של התיקון הבא, כי אז לא נוכל לאשר את אלה, אלא זה ייקח את זה בחשבון.

<אביגיל סון-פלדמן: זה נועד לאפשר את התיקון, כדי שלא נצטרך אחר זה לחזור ולתקן את התקנות.

<אביגיל סון-פלדמן: אני מקריאה את מה שיהיה תקנת משנה (ג): תקנת משנה (ד) תהיה מה שהקראתי קודם: אני רק אציין לעניין זה שתקנות סדר הדין האזרחי כוללות, בין היתר, את תקנה 126 לתקנות סד"א, שקובעת שמומחה מטעם בית-משפט לא יכול להיות מי שכבר חיווה דעתו בעבר לגבי צד להליך.

<אביגיל סון-פלדמן: לכן, כשכתבתו שתקנות סד"א יחולו לגבי העניינים האחרים, כללנו גם את זה שבעצם מי שטיפל כבר בנפגע עבירה לא יוכל להיות מומחה מטעם בית-משפט לפי החוק.

<אביגיל סון-פלדמן: כמובן שנפגע עבירה יכול להביא חוות דעת מטעמו, אבל מומחה מטעם בית-משפט יצטרך להיות מי שלא טיפל בעבר בנפגע עבירה.

<אביגיל סון-פלדמן: אמשיך לקרוא את התקנות: אני רק אסביר שבנוסח שאנחנו הגשנו כתבנו: "לפטור את נפגע העבירה מהגשת תצהיר או מהתייצבות לדיון", כי זה היה נושא שעלה אגב הדיונים שצריך להדגיש את העובדה שבית-משפט מוסמך גם לפטור נפגע עבירה מהתייצבות ומתצהיר.

<אביגיל סון-פלדמן: הוער על-ידי הסניגוריה שיש מקום שהסעיף זה יהיה יותר ניטרלי ולא יהיה כל כך מוטה בניסוח שלו.

<אביגיל סון-פלדמן: ממילא הניסוח הזה עדיין מאפשר את אותו דבר, והוא רק מנוסח בצורה שוויונית.

דוד רותם: טוב.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אנחנו נוהגים לכתוב בתקנות סעיף כזה ובו לתת לבית-המשפט לשקול.

אברהם מיכאלי: לבית-המשפט יש תמיד אפשרות לשקול.

<אביגיל סון-פלדמן: נכון, אני מסכימה.

דוד רותם: אני רוצה שבית-המשפט יהיה רשאי לסטות מהתקנות האלה.

אברהם מיכאלי: אבל, אתה לא צריך לתת לו את הסמכות הזאת בתקנות.

דוד רותם: אני רוצה לתת לו את זה במפורש.

אברהם מיכאלי: אני לא יודע.

אברהם מיכאלי: לא נראה לי שזה דבר שנהוג, בדרך-כלל, להכניס.

<ענת אסיף: אתה צודק שמבחינה משפטית זה לא הכרחי, אבל לאור הרגישות המיוחדת של כל ההליך הזה ולאור העובדה שבאמת כל הצורך בהתקנת תקנות, שבאה יותר מהציבור, מהארגונים, והשיח אתם, העלה את הצורך לשים על זה איזה שהוא זרקור ולהזכיר לבית-המשפט ולשדר להם.

<ענת אסיף: גם הבאנו את זה בתוך הטפסים.

אברהם מיכאלי: איפה משרד המשפטים?

אברהם מיכאלי: אתם לא שומרים על כבוד השופטים ששופטים ויודעים לבד?

<אביגיל סון-פלדמן: זה לא קשור לכבוד השופטים.

<אביגיל סון-פלדמן: זה מאותת לבית-המשפט.

<ענת אסיף: הם לא נעלבו.

אברהם מיכאלי: הם לא נעלבו?

<אביגיל סון-פלדמן: זה מאותת לבית-המשפט שההליך הוא הליך שלפעמים יש בו צורך בגמישות.

דוד רותם: טוב.

דוד רותם: בסדר.

<קריאה: צריך לקרוא את הטפסים?

דוד רותם: לא צריך.

מרב מיכאלי: שאלה – בדרך-כלל, זה מסוג הדברים שאומרים שיש להם השלכות רוחב, כך שאם זה כתוב פה זה יהיה צריך להיות כתוב בחוקים אחרים.

מרב מיכאלי: מה המשמעות של זה לחוקים אחרים?

מרב מיכאלי: האם זה מוריד ממרחב שיקול הדעת של בית-המשפט במקרים שזה לא כתוב?

<ענת אסיף: גם בתקנות למניעת אלימות במשפחה לגבי סדרי דין לבקשות לפי אותו חוק יש תקנה כזאת של סמכות כללית לסטות.

<ענת אסיף: אם מישהו יגיד שזה לא שם, אנחנו יכולים להגיד שזה שם.

<אביגיל סון-פלדמן: אגב, זה נכתב בתקנת משנה (א).

<אביגיל סון-פלדמן: בגלל שכתבנו בתקנת משנה (א) שהתקנות יחולו, אז תקנת משנה (ב) באה להתייחס לזה ולהגיד שיש לו שיקול דעת לסטות.

<ניצן רוזנברג: מבחינת הטפסים, אנחנו ניסינו לעשות - - -

דוד רותם: אנחנו נעשה הפסקה עכשיו, ונחזור לפה בשעה 10:00.

<ענת אסיף: את זה, את התקנות, סיימנו?

<תמי ברנע: יש את הטפסים.

דוד רותם: אני חושב שסיימנו.

<תמי ברנע: אתה צריך שהם יקראו את הטפסים?

דוד רותם: לא צריך את הטפסים.

<תמי ברנע: אז אולי אתם רוצים להצביע.

<תמי ברנע: נסיים את זה, ואז בשעה 10:00 יש את הצעת החוק.

דוד רותם: אפשר להצביע.

אברהם מיכאלי: גברתי היועצת המשפטית, יש הערות לטפסים?

<ניצן רוזנברג: אנחנו השתדלנו לעשות את הטפסים כמה שיותר פשוטים.

<ניצן רוזנברג: הנקודה היחידה, ששווה לציין אותה לגבי הטפסים, היא שנפגע העבירה מתבקש לציין את כתובת מקום המגורים שלו ואת כתובת מקום העבודה שלו, כשהטפסים האלה כן נמסרים, למעשה, לעבריין המין המשיב.

<ענת אסיף: הוא מתבקש לציין את מקום המגורים והעבודה שלו, רק אם הבקשה שלו, המגבלות שהוא מבקש להטיל, נוגעים למקום המגורים והעבודה שלו, וגם אז כתוב בסוגריים שלא צריך לציין מען מדויק.

<ענת אסיף: זה קצת קשה לבקש להרחיק בן-אדם ממקום המגורים שלי, כשאני לא אומרת בכלל שום דבר על מקום המגורים שלי והצד השני לא יכול להתייחס.

דוד רותם: כן, זה נכון.

<ליאת קליין: אבל, הנוסח שהצעתם הוא בסדר.

<ניצן רוזנברג: נכון.

<ניצן רוזנברג: בגלל זה אני אומרת שרק שמנו על זה איזה שהוא זרקור וציינו שלא חייבים לציין מען מדויק, וגם הוספנו הערה בטופס שבעצם מי שממלא אותו יידע שהטופס הזה הולך להימסר למשיב.

<ניצן רוזנברג: בעינינו, זה איזון ראוי.

<ניצן רוזנברג: אם אין הערות נוספות, מבחינתנו גם הטפסים בסדר.

דוד רותם: טוב.

דוד רותם: מי בעד התקנות?

דוד רותם: בעד התקנות – פה אחד

דוד רותם: נמנעים – אין

אורלי לוי אבקסיס: יש לי זכות?

אורלי לוי אבקסיס: אתה מסתכל עלי.

דוד רותם: אין לך זכות.

דוד רותם: התקנות אושרו.

דוד רותם: רבותי, תודה רבה.

דוד רותם: הישיבה נעולה.