ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 202, 2014-06-11 09:00

עמרם מצנע: אני פותח את ועדת ישיבת החינוך בנושא:

עמרם מצנע: מוטיבציה לשירות בצה"ל - היכולת להגדיל את היקף דחיית השירות לטובת ש"ש ומכינות קד"צ והירידה במוטיבציה לשרת בשירות קרבי.

עמרם מצנע: אנחנו, ברשותכם, נתחיל את הדיון, אני מניח שיצטרפו עוד אנשים.

עמרם מצנע: קודם כל, אני רוצה לברך אותך, האלופה, ראשת אכ"א – יש לנו בעיה עוד להסתגל למונחים האלה – אורנה ברביבאי.

עמרם מצנע: אנחנו שמחים מאוד לארח אותך בוועדה, אני שמח מאוד לארח אותך בוועדה כמה חודשים לפני שאת מסיימת את התפקיד.

עמרם מצנע: אנחנו נשמח מאוד לדון אתך על הנושאים ששמנו על סדר-היום.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר כמה מילים.

עמרם מצנע: לי אין ספק – ואני חושב שגם אין ספק בחברה הישראלית – שלשירות הצבאי יש ערך בפני עצמו, ערך כך שהשירות הצבאי הוא עדיין לב הישראליות, הוא המקום שבו מתחברת החברה הישראלית שמגיעה, בין אם זה מהכרמל בחיפה או מצפון תל אביב, או משדרות ומירוחם, שבה ניתנת באמת הזדמנות שווה לכל אחד ואחת עם כניסתו למערכת השירות, ללא קשר מהמקום שאליו הוא בא, על פי יכולותיו, כישוריו וכישרונותיו, להתקדם ולהגיע למחוזות שהוא רוצה.

עמרם מצנע: השירות הצבאי יוצר גם את השפה המשותפת על התודעה הישראלית, על השורשים הישראליים, על החיבור אל המדינה.

עמרם מצנע: השירות הצבאי מקרב לערכים יהודיים ציוניים וערכים גם קוסמופוליטיים, הייתי קורה להם, של חברות, של רעות, של אחד למען כולם וכולם למען אחד.

עמרם מצנע: אני אומר את זה כי אנחנו לאורך השנים קצת מזלזלים בחשיבויות האלה, במשמעויות האלה, ורציתי להדגיש אותן.

עמרם מצנע: אין גם ספק שמרבית הנוער הישראלי רואה בשירות הצבאי ערך וכלי מדידה למחוברותו של הנוער, של הציבור למדינה, לנשיאה באחריות, לנכונות לקחת אחריות ולהיות שותף לעשייה הכול כך משמעותית שקורית כאן במדינה.

עמרם מצנע: יחד עם זאת, אנחנו בהחלט עוקבים בדאגה על ירידה סטטיסטית במוטיבציה ובעקבות כך נפגשה הוועדה עוד בדצמבר 2013, כאשר התפרסמו הנתונים אז של השירות.

עמרם מצנע: אנחנו נפגשנו כאן ובעצם סיכמנו לעצמנו לבקש מראשת אכ"א לבוא ולהשתתף אתנו בדיון על הירידה הזו במוטיבציה של השירות.

עמרם מצנע: מצד שני, אנחנו מזהים עליה, לפי התרשמותי, ברצונו של הנוער האיכותי לתרום וברצונו של הנוער האיכותי לשרת שנת שירות, או מכינות קדם-צבאיות, או כל הדברים האחרים שקשורים בזה, לפני השירות הצבאי.

עמרם מצנע: בדיון שערכנו פה גם שמענו מנציגי הצבא שהיו כאן – אני חושב שאתה היית אתנו – על מובהקות די מוחלטת בכך שהשנה המוקדמת בין התיכון לבין השירות הצבאי היא מחזקת את הצעירים, מגדילה את ההשתתפות בשירות האיכותי והמשמעותי ולכן תורמת בסופו של דבר גם לצבא למילוי משימותיו, אבל תורמת בסופו של דבר גם לחברה שאליה אחר כך יוצאים הצעירים האלה לאחר שירות צבאי משמעותי.

עמרם מצנע: אני גם מזהה בשנים האחרונות – גם בשנות השירות ששירתי בירוחם – תהליך מאוד חיובי.

עמרם מצנע: בעבר בעצם רק הנוער שהגיע מהיישובים המבוססים והחזקים – או בעיקר הנוער, אני לא רוצה להגיד רק – הלך לשנת שירות לשנה מוקדמת ולמכינות קדם-צבאיות.

עמרם מצנע: לאורך השנים אני חושב שיש הרבה יותר שמגיעים גם מעיירות הפיתוח, מהנוער הפחות מחוזק עד גיל השירות וכיוצא באלה.

עמרם מצנע: הסיבה העיקרית לבקשתי מראשת אכ"א לבוא ולהשתתף אתנו בדיון היתה איך מוצאים את הכלים להגדיל את היקפי הנוער שמקבל אישור שנקרא מכסות למכינות קדם-צבאיות, לשנת שירות.

עמרם מצנע: אני פוגש כל כך הרבה בני נוער שממש עם דמעות בעיניים אומרים לי: לא הסכימו לי ללכת לשנת שירות.

עמרם מצנע: אני מניח שהסיבות הן: אחת, מצוקת כוח אדם, בטח כוח אדם איכותי לאייש את התפקידים החשובים, ואני שומע לאחרונה שזה גם בעיות תקציב.

עמרם מצנע: בסופו של דבר זה לא כספים גדולים בהיקפי הכספים של משרד החינוך ומשרד הביטחון, אבל אני מבין שגם זאת הבעיה.

<ארז אשל: לא הבעיה הראשונה.

<גדי אגמון: הבעיה הראשונה.

עמרם מצנע: אני אשמח מאוד כמובן שנמצא את הדרך להתמודד עם זה.

עמרם מצנע: אני שומע גם על קיצוץ וסגירה אולי של בסיסי גדנ"ע ועל ידי כך עוד פעם פגיעה קשה בנוער, שאותו שבוע גדנ"ע – ולא יציאה ליום או יומיים – תרם הרבה מאוד למוטיבציה לשרת.

עמרם מצנע: אני גם בעוונותי הייתי ראש אגף התכנון פעם ואני מכיר את ההתלבטויות והבעיות, אני לא נושא היום באחריות הזו אבל נדמה לי שאנחנו נוגעים פה בלב לבה של הנקודה החשובה ביותר וזו המוטיבציה, הכישורים, הניסיון והעוצמות שמגיעים הצעירים לשירות הצבאי, שהוא לא שירות קל.

עמרם מצנע: דרך אגב, הוא לא שירות קל, לא כי השירות יותר קשה ממה שהיה פעם, הוא לא שירות קל כי הנערים והנערות באים מבתים יותר מפנקים ומחברה יותר מפנקת ופחות דורשת, ולכן השירות נעשה יותר קשה.

עמרם מצנע: יש לאחרונה גם התפתחות שאני הייתי שותף לה, של מכינות קדם-צבאיות קצרות יותר, של חצי שנה.

<ארז אשל: מכינות "אופק".

עמרם מצנע: שלא פוגעות במכסות השירות השנתיות ובהחלט מאפשרות ובעצם מכוונות גם לאוכלוסיות שלא כולם היו מתגייסים בכלל ואם היו מתגייסים לא היו מגיעים לשירות משמעותי או נושרים באמצע השירות.

עמרם מצנע: אני גם ביקרתי בשנה האחרונה די הרבה בכפרי הנוער ואני מוכרח להעלות את זה פה על נס כי אני מזהה שם גם כן עבודה מאוד מאוד חשובה ועם תוצאות, בין אם זה אוכלוסיות של עולים חדשים, בין אם זה מברית המועצות לשעבר, בין אם אתיופים ובין מהחברה הישראלית.

עמרם מצנע: כפרי הנוער הפכו להיות בעצם גם כן הכנה – מעבר למה שהם עושים – לשירות הצבאי.

עמרם מצנע: כל הדברים האלה ביחד הביאו אותנו לנקודה הזאת.

עמרם מצנע: אני גם הייתי שמח, אורנה, אם היית מתייחסת כי אנחנו עדים גם לתופעה אחרת, שהיא המציאות הכלכלית שממנה מגיעים חלק מהחיילים, דבר שפוגע בסופו של דבר ביכולת שלהם להתמסר לשירות בצבא.

עמרם מצנע: אני יודע שאתם ערים לזה, אני יודע שהתפתחו כל מיני אפיקים, אלעזר שטרן מוביל גם ניסיון להעלות את שכר משרתי החובה, אבל אין לי ספק שזו בעיה שצריך להתמודד אתה.

עמרם מצנע: עד כאן הפתיחה שלי.

עמרם מצנע: בבקשה.

אורנה ברביבאי: בוקר טוב.

אורנה ברביבאי: אני מאוד מברכת על היוזמה למפגש הזה, אני גם רואה פה אנשים שהם שותפים לדרך בשגרת העשייה שלנו.

אורנה ברביבאי: לכל אחד יש את החלק שלו: משרד החינוך, משרד הביטחון וכו', מתוך הבנה שאחדות המטרה בסופו של דבר מייצרת את הרצף שבו אנחנו מסתכלים על הנער והנערה טרום גיוס, גיוס ואחר כך שחרור, כמשהו שלם שמביא אותו או אותה לצבא – תכף נדבר קצת גם על נתונים – בראיית חשיבות ערך השירות, בראיית חשיבות השירות המשמעותי ואחר כך בסופו של דבר גם בתרומה לחברה כאזרח שעשה יותר.

אורנה ברביבאי: לצה"ל יש תכלית.

אורנה ברביבאי: התכלית של הצבא היא לנצח, להבטיח שאנחנו מתמודדים עם כל אתגר מבצעי-ביטחוני, וגם אם דומה שלעתים תחושת האיום הולכת וקטנה – אנחנו מאוד שמחים שכך חש הציבור – לתפיסתנו אנחנו כצבא, אני מדברת מתוך נקודת הראות שלי מתוך הצבא פנימה החוצה, התכלית של הצבא לא משתנה.

אורנה ברביבאי: בכל מצב, בכל תרחיש, אנחנו צריכים להיות ערוכים ומוכנים ולהבטיח שאנחנו נותנים מענה ביטחוני מלא למול כל איום.

אורנה ברביבאי: אין ספק שכאשר תחושת איום פוחתת או יורדת אז כשאתה מסתכל על היבטים של נכונות לגיוס או יותר קישור בין שני הדברים, אני יכולה להגיד אפילו בהיבט של לגיטימיות ציבורית למקום הצבא בסדר-יום חברתי כלכלתי, יש פה סוג של תחרות על סדר היום, ואין לי ספק שחלק מהעניין הזה זה גם תרגום שמגיע בסופו של דבר לכל אותם נערים ונערות.

אורנה ברביבאי: אנחנו סבורים שמודל צבא העם הוא המודל הנכון ביותר עדיין.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שלא רק לתקופה הזאת, להווה, אלא גם לשנים הבאות.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שכל אלטרנטיבה למודל צבא העם היא אלטרנטיבה פחות טובה, לא רק כי הצבא צריך את כולם, גם כמות וגם איכות וצבא העם נותן מענה לצרכים של הצבא, אלא אולי קודם כל בגלל שצבא העם מייצג סולידריות חברתית, נכונות להביא את היתרון אולי המשמעותי ביותר שיש למדינת ישראל – היתרון האנושי – לטובת תכלית אחת משותפת של הגנה על ביטחון המדינה.

אורנה ברביבאי: כשאנחנו מסתכלים על הנוער שמתגייס אני רואה איכות אנושית יוצאת דופן.

אורנה ברביבאי: יש לי פרספקטיבה של מעל 30 שנה על מי שמגיע בשערינו, אני יכולה להגיד שמגיע נוער שיש לו מוטיבציה אדירה.

אורנה ברביבאי: אתה לא סתם ציינת את העניין הזה של רצון לצאת לשנת שירות ומכינות וכו', הנוער אומר לנו: אני מצפה למשמעות ואני רואה לעשות יותר.

אורנה ברביבאי: הציפייה היא גם מהצבא לראות את זה בהתאמה וצריך להגיד שהצבא לאורך השנים הלך ועשה שינויים מאוד משמעותיים, גם באופי הדיאלוג שהוא מקיים עם הנוער.

אורנה ברביבאי: אם אתה ואני זוכרים – מי כמוך מכיר את הצבא כמי שהיה אלוף במדים שנים רבות – העניין הזה של צורכי צבא בעבר היה חזות הכול, כאשר הדיאלוג מול המועמדים לשירות ביטחון, המלש"בים, היה: אנחנו נגיד מה צריך ואתה תתייצב ותעשה את מה שהצבא מצפה ממך.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שבשנים – זה לא בשנתיים-שלוש האחרונות, ממש ראינו באופן הדרגתי תהליך שבו מתקיים שיח מאוד בלתי אמצעי עם הנוער והיום הטכנולוגיה המתקדמת אז אתה יכול.

אורנה ברביבאי: אתם מכירים את זה בעצמכם: שאלון העדפות, הרצונות, היכולת להסביר על המקצועות האפשריים בצבא, נתונים שהנער או הנערה מקבלים על עצמם עוד טרם הגיוס ויכולים לדעת להתמקם בסקאלה הזו למה הם מתאימים יותר, למה הם מתאימים פחות.

אורנה ברביבאי: מתקיים דיאלוג שהתכלית שלו להבטיח שחוסר הוודאות הולך ומצטמצם.

אורנה ברביבאי: אתה מגיע, או מגיעה, לצבא ממקום של ידע ויש לכם כנערים השפעה על התפקיד שלכם בצבא.

אורנה ברביבאי: אנחנו חוזרים ומדגישים כל הזמן מול הנוער הזה שזה שאנחנו מקשיבים, מפתחים דיאלוג בלתי אמצעי, זה לא בא במקום צורכי הצבא, כי בסוף יש לנו חשיבות להביא את הנוער לא רק עד הכניסה לצבא אלא גם לראות שהם מבצעים שירות משמעותי וכן לדחוף תמיד יציאה לפיקוד ויציאה לקצונה, מתוך הבנה שזה קובע את איכות הצבא ומתוך הבנה שאיכות האנשים צריכה להיות שם, במקומות האלה.

אורנה ברביבאי: אז מצד אחד אנחנו רואים את המוטיבציה ואת הרצון להגיע, מצד שני הנתונים מדברים בעד עצמם.

אורנה ברביבאי: אנחנו רואים ש-1 מתוך 4 גברים, רבע, לא מתגייס לצבא מסיבות שונות ומגוונות.

אורנה ברביבאי: אנחנו רואים ש-1 כמעט מכול 2 נשים, סדר גודל של 42% מהנשים, לא מתגייסות לצבא.

אורנה ברביבאי: אגב, השיח לגבי נשים בעיני הוא שיח חסר ואני יותר ממזמינה אותך להרים את הכפפה ולהוביל דיון ציבורי איך יכול להיות שאנחנו מאפשרים ל-42% משנתון מדי שנה לא להתגייס לשירות וזה מתקבל לגיטימי ואפשרי, כי החקיקה מאפשרת ויש לזה עוד הרבה מאוד סיבות.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שנשים שלא משתלבות בשירות צבאי ובוודאי לא גם בשירות אלטרנטיבי אחר, יש פה בעיה חברתית שנכון לטפל בה.

אורנה ברביבאי: יש לי עניין להגיד שנשים צריכות להגיע לצבא והשיח הציבורי אודות חשיבות הגיוס וערך השירות חשוב לגבי נשים לא פחות מאשר לגברים.

אורנה ברביבאי: ואני אומרת את זה לא רק כמגדר, כראש אכ"א שהיא אישה, אלא אני אומרת קודם כל כראש אכ"א שמסתכלת על התבוננות של צורכי צבא אבל התבוננות חברתית לאומית.

אורנה ברביבאי: לא יכול להיות שבשער הזה, בשער הכניסה, הדינמיקה היא דינמיקה של: הגברים, חשוב שהם יגיעו, הנשים פחות ונסתדר עם כל נתון.

אורנה ברביבאי: השחיקה בהגעה של נשים לשירות, בעיני היא יותר ממטרידה.

עמרם מצנע: בצד ההצלחה לפתוח הרבה מאוד מקצועות לנשים - - -

אורנה ברביבאי: 92% מהמקצועות בצבא פתוחים בפני נשים.

אורנה ברביבאי: בנות מגיעות ללחימה.

אורנה ברביבאי: אגב, היינו בטוחים שאם נפתח את הלחימה בפני נשים תהיה נהירה וריצה קדימה לטובת העניין, אנחנו לא רואים את זה כל כך.

אורנה ברביבאי: אבל, אני אומרת, האופן שבו המדינה יוצרת לגיטימיות לנשים לא להגיע לצבא מלמדת בעד עצמה.

אורנה ברביבאי: גם ננתח דמוגרפית את היקף פוטנציאל הגיוס.

אורנה ברביבאי: אם אני מסתכלת אני יודעת הרי להגיד כמה תלמידים היום לומדים בכיתות א' ומה פוטנציאל הגיוס שלהם בעוד 12 שנים נגיד, כשהם מגיעים לגיל 18 לגיוס.

אורנה ברביבאי: אנחנו רואים עליה דמוגרפית בהיקף התלמידים – יושבים פה אנשי חינוך אז אתם רואים את זה בעצמכם – אבל אנחנו רואים שפוטנציאל הגיוס מתוך האוכלוסייה הגדלה הוא הוא לא בהכרח פוטנציאל המתגייסים.

אורנה ברביבאי: יש יותר אוכלוסייה ערבית, יש יותר אוכלוסייה חרדית.

אורנה ברביבאי: 30% מתלמידי כיתות א' היום לומדים בבתי ספר חרדיים וכשאתה מסתכל על הנתונים ומצליב אז אתה פחות או יותר יודע מה פוטנציאל הגיוס שלך.

אורנה ברביבאי: כשאני מסתכלת על צורכי צבא ואני אומרת: האם צורכי הצבא, כתוצאה מהמציאות הביטחונית שאנחנו נמצאים בה, ירדו?

אורנה ברביבאי: האם הצבא נדרש להיות פחות כשיר לביצוע משימותיו?

אורנה ברביבאי: – ממש לא.

אורנה ברביבאי: נהפוך הוא, אנחנו רואים שמאפייני ההשתנות של האיום הם כאלה שמחייבים אותנו לצבא כשיר, צבא איכותי שדורש גם מורכבות ומיומנות אנושית שהולכת ועולה.

אורנה ברביבאי: יש איזו קלישאה שאומרת שככל שהטכנולוגיות מתגברות ומתעצמות אתה יכול לחסוך בכוח אדם.

אורנה ברביבאי: אני אומרת לכם מניסיון וידע – אגב, לא הצגתי קודם, יושב פה גדי אגמון, רח"ט תכנון כוח אדם בצה"ל, הוא יראה לכם לאורך שנים מגמות שכוח האדם הטכנולוגי נדרש להיות בעליה מתמדת לנוכח הצרכים.

אורנה ברביבאי: יש מערכים שלמים שבעבר לא היו והם הלכו והתפתחו, די אם אני אומר את הסייבר כדוגמה או ההגנה האווירית, שהם מערכים שבעבר פחות ופחות אתגרו אותנו והיום דורשים יותר ויותר.

אורנה ברביבאי: זאת אומרת, אם אני מסתכלת על הצרכים אז אני אומרת: אנחנו במגמה שצריכים יותר, במציאות, בפועל, אנחנו מגייסים פחות מכל מיני סיבות, וכאשר אנחנו מגייסים פחות המאמץ להבטיח ביטחון מדינה בסדר-יום חברתי, לאומי, כלכלי, הופך להיות יותר ויותר מאתגר.

אורנה ברביבאי: זאת המציאות שאנחנו מצויים בה.

אורנה ברביבאי: אז אנחנו שואלים את עצמנו מה התפקיד שלנו כצבא והאם אנחנו מבינים שאותו ייעוד שבן גוריון התווה בחשיבות של הנוער והמיקום של הצבא כצבא העם נכון בעת הזאת כמו עם הקמת הצבא ואנחנו סבורים שכן.

אורנה ברביבאי: אני אמרתי קודם, אני מזהה את האנשים שיושבים פה, יושבים פה אנשים שהם שותפים מאוד משמעותיים לדרך שבה אנחנו אומרים: בואו נתחיל יותר מוקדם בשלב המלש"ב, לא רק בשיחה או בדיאלוג אתו ובטכנולוגיות מתקדמות של ניהול תקשורת עם המונים, מלש"בים לפני גיוס, אלא גם במאמץ הכנה לצה"ל, שנעשה בתיאום – יושבים פה עמיקם ממשרד הביטחון, ארז ודורית ממשרד החינוך – וההבנה שהחשיבות של העיסוק שלנו ביחד במאמץ הכנה לצה"ל היא משמעותית.

אורנה ברביבאי: איך עושים את זה?

אורנה ברביבאי: המרחב הוא עצום – הרי אנחנו לא באים להחליף לא את משרד החינוך ולא באים להיכנס לכל כיתה באשר היא.

אורנה ברביבאי: יש תהליך מאוד ממוקד של תוכנית עבודה שמגדירה את האוכלוסייה שאנחנו חושבים שנכון להגיע אליה ואנחנו מזהים בתי ספר שאנחנו חושבים שיש בהם פערים בהיבטים של מוטיבציה או בהיבטים של נכונות, וביחד, גם עם הסגל החינוכי, אנחנו מייצרים תוכנית פעולה שהתכלית שלה היא להגיע עוד בשלב מוקדם, לייצר את האפשרויות המגוונות שהצבא יכול להעמיד ולעבוד בתהליכים מובנים – אני רואה פה גם את "אחרי" – יחד עם הקהילה ומה שהציבור יודע להעמיד, בשיתוף פעולה מלא על מנת להבטיח את ריכוז המאמץ של כלל הגורמים הרלוונטיים, על מנת להבטיח אפקטיביות לקראת הגיוס.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שזה גם נושא פירות.

אורנה ברביבאי: אתה רואה שבמקומות שבהם אתה מגיע, מזהה פוטנציאל או מרחב פעולה שבו כל הגורמים בשטח נרתמים לפעול כראש חץ אחד, התוצאות מדברות בעד עצמן.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שיש לנו עניין להבטיח שאנחנו לא – תמיד נכון להבטיח תוכניות מצוינות ונכון להבליט את האיכות, בטח כשאנחנו מסתכלים על מערכים טכנולוגיים שמאוד חשוב ונכון לקדם אותם, אבל יש לנו עניין לקדם את הפריפריה.

אורנה ברביבאי: כשאנחנו מדברים על תהליכי הכנה לצה"ל אני אומר לך שאם יש לי מגבלה משאבית או תקציבית – לדעתי גם עמיקם יגיד לך את אותו דבר – את השקל הראשון הוא ישים במקומות שבהם הוא רוצה לקרב פריפריה ולצמצם פערים ולהיות מסוגל לתת מענה.

אורנה ברביבאי: יש לנו תוכניות משכבר הימים, כמו תוכנית "עתידים", שהיא תוכנית מצוינת לפני גיוס, אבל יש תוכניות עדכניות כמו תוכנית "מגשימים", כמו מכינות שאנחנו ממקדים, כמו צורך לקדם אוכלוסיות מיוחדות כמו אוכלוסיית יוצאי אתיופיה שאנחנו מבינים שזה אתגר לאומי, שהצבא עושה המון עם הגעתם אבל אנחנו מבינים שזה לא מספיק שרק בבואו או בכניסה שלו לשירות, נכון שנרכז את מכלול היכולות בקהילה בהתאמה ועשינו לא מעט שיתופי פעולה בעניין.

אורנה ברביבאי: כשמסתכלים על הנתונים האובייקטיבים אז תלוי על מה אתה מסתכל.

אורנה ברביבאי: אם נסתכל על אמון הציבור והאופן שבו הציבור – הסקר האחרון שהתבוננתי ראיתי את המכון הישראלי לדמוקרטיה, מעל 90% יש אמון הציבור בצבא, וזה בכל פעם מחדש את הלב, לראות את המיקום, בוודאי המקום הראשון, של הצבא.

אורנה ברביבאי: זה רק מחייב אותנו להיות ראויים, להבטיח שאנחנו משמרים את הערך הזה גם בהמשך.

אורנה ברביבאי: כשאתה נכנס פנימה ואתה שואל ומנטר שאלון שממד"ה, מדעי ההתנהגות אצלנו, בודקים, אז גם שם נשמרת יציבות בסך הכול יפה באופן שהמלשב"ים – זה כבר לא הציבור, אני מנטרת כבר ברזולוציה יותר מדויקת – מלש"בים אומרים לנו: מאמינים בצבא וביכולת שלנו לבצע שירות משמעותי.

אורנה ברביבאי: כשאני מנטרת מנתוני גיוס מאפיינים של מוטיבציה לשירות, אני בודקת את זה בפרמטרים שונים, אז אני יכולה להגיד שלאורך זמן יש ירידה, מתונה אומנם.

אורנה ברביבאי: אני עוד לא יודעת את נתוני גיוס אוגוסט, אני מלקטת אותם.

אורנה ברביבאי: אנחנו ערב תחילתו של גיוס אוגוסט, נדע יותר פרטים בימים הקרובים.

אורנה ברביבאי: אבל אנחנו מבינים שיש פה איזושהי אמירה של הנוער לגבי הנכונות להגיע דווקא למקצועות – בואו נגיד, חי"ר זו דוגמה של מקצוע מאתגר בלחימה – אז זה נתון שאנחנו מנטרים אותו.

אורנה ברביבאי: אני לא הייתי אומרת נתון שהוא בעייתי במיוחד אבל אני כן חושבת שצריך להסתכל עליו ולעקוב מקרוב מה קורה ולמה, מה אומר לנו הנוער.

אורנה ברביבאי: כל פרשנות שמישהו פה סביב השולחן ייתן כנראה יכולה להיות נכונה, לי יש את הפרשנות שלי לעניין ולא בטוח שהיא יותר טובה או פחות טובה מפרשנות אחרת.

אורנה ברביבאי: אני סבורה שהדיון על לגיטימיות הוא דיון מחלחל, הוא דיון רע, כי גם אתה בפתיחה שלך אמרת שאין ספק לגבי חשיבותו של מיקום הצבא, או קונצנזוס שהצבא צריך להיות מעל כל מחלוקת ומעל כל ויכוח, בוודאי מעל כל ויכוח פוליטי.

אורנה ברביבאי: וכשאנחנו רואים סוג של ויכוח שהתכלית שלו – וזה לא משנה אם זה בא מאילוץ תקציבי – ולגיטימי שמדינה תקיים שיח, אנחנו צבא במדינה דמוקרטית, אנחנו לא מתבלבלים, אנחנו מבינים מה ייעודנו כצבא במדינה דמוקרטית, אבל כשהשיח הזה מחלחל לשחיקה בערך שירות, לא מפתיע אותי לראות שיש חיבור בין מה שחושב מלש"ב לקראת שירות ביטחון, מועמד לשירות ביטחון, לבין האופן שבו צה"ל מוצא את עצמו באיזה סוג של התמודדות עם פגיעה, אני מנסה לבחור את המילה הנכונה בהתאמה.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שגם השחיקה ותחושת האיום עושה את שלה ובסוף ביכולת לייצר אלטרנטיבה לשירות אנחנו צריכים להיות מאוד זהירים באלטרנטיבות השירות האחרות שיכולות להיות חלופה לשירות צבאי ואני מציעה מאוד להיזהר.

אורנה ברביבאי: אין לי עניין וחצי דבר נגד שירות לאומי.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שהבנות שהולכות לבצע שירות לאומי מבצעות את השירות שלהן על פי חוק ובוודאי אין לי עניין אתן, יש עניין לראות מי לא מבצעת לא שירות צבאי ולא שירות לאומי.

אורנה ברביבאי: אבל זה לא סוד שהאלטרנטיבה לשירות אחר הולכת ומתעצמת.

אורנה ברביבאי: תסתכלו על המספרים, תראו גם ש-70% מהבנות שהולכות לשירות לאומי מבצעות שנה בלבד.

אורנה ברביבאי: ציינת קודם שכר ודמי קיום וכו', אני יכולה להגיד לך שהעובדות מדברות על זה שנערה או אישה שמבצעת שירות לאומי מקבלת יותר ממה שמקבילתה או מקבילה, חייל ביחידה עורפית, מקבל שבהתאמה.

אורנה ברביבאי: זה מה שרצינו?

עמרם מצנע: בגלל שהיא לנה בעצם מחוץ לבית.

<גדי אגמון: לא, לא קשור, בבסיס.

אורנה ברביבאי: לא, ממש לא, יחידה עורפית, אם תשווה יחידה עורפית.

אורנה ברביבאי: אתה יודע מה?

אורנה ברביבאי: יש משרדים מסוימים שיושבת בת שירות לאומי לצד חיילת, באותו משרד, ואתה רואה את השונות ביניהן.

אורנה ברביבאי: בעיני לא צריך לדבר יותר מדי.

אורנה ברביבאי: סדרי עדיפויות לאומיים הם לא רק עניין של סטטיסטיקות, הם עניין של מציאות והאופן שבו הנוער מתרגם את זה.

אורנה ברביבאי: אז כשאתה מייצר גם חלופה לשירות צבאי – כשהתחלתי במה הם תפקידי הצבא ומאפייני המציאות בעת הזאת – אני חושבת שזה צריך להתאים.

מיכל בירן: אנחנו לא מדברים עכשיו על השירות הלאומי, הדיון הוא על שנת שירות.

אורנה ברביבאי: לא, אני מנסה לתת איזושהי סקירה.

אורנה ברביבאי: הדיון הוא לא על שנת שירות, הדיון הוא גם על שנת שירות.

שמעון אוחיון: על המוטיבציה.

מיכל בירן: על תקני שנת שירות.

אורנה ברביבאי: לא רק, לפחות לפי מה שהוגדר לי וגם פתח - - -

עמרם מצנע: הרחבנו את זה.

אורנה ברביבאי: לתפיסה מרחיבה שהתכלית שלה היא לתת איזושהי תמונה או שיקוף מה קורה מבחינת המוטיבציה לשירות ואני מנסה לתת בזה סימנים.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שהסיפור הטכנולוגי הוא אתגר עצום, כי בעניין הטכנולוגי – אני יכולה להסתכל מנקודת הראות שלי כצבא – אנחנו נדרשים ליותר ויותר כוח אדם טכנולוגי שהולך ומתעצם.

אורנה ברביבאי: המגמה בהשכלה היא הפוכה, אנחנו רואים פחות ופחות נוער שהולך להשכלה טכנולוגית.

אורנה ברביבאי: אגב, זה שם לפתחנו, לצבא, אתגר עצום בצורך שלנו לצמצם פערים טרום הגיוס ואתם רואים אותנו הולכים ופועלים בזה.

אורנה ברביבאי: אני לא בטוחה שזה התפקיד הראשון שהצבא צריך לעסוק בו, השיפור או במענה של ההשכלה הטכנולוגית, אבל גם בזה אנחנו נותנים מענה.

אורנה ברביבאי: וזה לא נסתר מעיני שכאשר יש חלופה – אני מסיימת, אני רואה שאתם קצרי רוח, נדרשתי פשוט להציג אז אני עושה את מה שמצופה ממני אבל תכף אסיים.

עמרם מצנע: זה בסדר, אורנה.

אורנה ברביבאי: כשאני מסתכל על עניין ההשכלה הטכנולוגית אז זה גם לא נסתר ממני העניין הזה שכאשר יש חלופה בתוך הצבא, במאפייני השירות למערכים טכנולוגיים עתירי יכולות שגם משפיעים על שדה הקרב, גם בעניין הזה אנחנו נדרשים.

אורנה ברביבאי: אם אני אוספת את מה שאמרתי עד עכשיו אז אני חושבת שיש לנו עניין משותף – אני רואה את האנשים ואת מה שהם מייצגים, לפחות את מי שאני מזהה – יש לנו עניין משותף להבטיח שהצבא ממשיך להיות צבא שמושך אליו את הנוער מכול קשת האוכלוסיות וממשיך להיות צבא העם, צבא של כולם שמאפשר צבא ושירות משמעותי למי שיכולים להגיע לתפקידים מאתגרים ומשמעותיים, אבל גם לאוכלוסייה שלעתים היא עבורה ההזדמנות הראשונה ולצערי גם ההזדמנות האחרונה, והצבא עוסק בעניין הזה רבות.

אורנה ברביבאי: האתגר התקציבי לא מקל עלינו כי הוא מחייב אותנו לסדרי עדיפויות ובסוף, בשפיץ של הדיון עם השקל איפה אתה משקיע ומה מול אפקטיביות מבצעית ומה מול מאמץ ההכנה לצה"ל – ותאמינו לי שעוסקים בזה ביומיום, לי יש דירקטיבה גם מהרמטכ"ל וגם משר הביטחון שמאמץ ההכנה לצה"ל הוא מאמץ חשוב שצריך לשמר אותו בכל מתאר תקציבי.

אורנה ברביבאי: אנחנו לא צריכים שיסבירו לנו בחוץ כמה זה חשוב, אנחנו מבינים את החשיבות.

אורנה ברביבאי: אם הייתי רוצה להיות פופולרית הייתי מראה פה ציר של מה צה"ל עושה בריכוז המאמץ וריכוז המשאבים במאמץ ההכנה לצה"ל וכמה מושקעים חיילים מחוץ לצה"ל בעניין הזה.

אורנה ברביבאי: את השיעור הזה אנחנו יודעים היטב ופועלים לאורו ויש לנו עניין לרצות לראות שמאמץ ההכנה לצה"ל – שתכליתו גם להבטיח שירות משמעותי – לא פוגע בנו.

אורנה ברביבאי: אבל אנחנו מסתכלים על כל המורכבות וניסיתי לתת בזה את ההיבטים השונים והמגוונים ואני כמובן פתוחה לכל דיון ולכל צורך.

אורנה ברביבאי: אני אגיד עוד מילה נוספת שלא אמרתי, נפגשתי עם איש יקר, אלאלוף, שמונה לוועדה בנושא העוני והוא הגיע לראות מה קורה בצבא בהקשר הזה.

אורנה ברביבאי: אני רואה פה גם את שפרה, שעוסקת בענייני ייצוג צורכי הפרט בצבא.

אורנה ברביבאי: ואני אומרת לכם שגם זה סיפור של מגמה שהולכת ומתעצמת בצרכים וזה לא סוד שאנחנו בבואה של החברה.

אורנה ברביבאי: גם בעניין הזה צריך להגיד שצה"ל משקיע המון – אני לא אתן פה מספרים אבל המון – ביכולת להבטיח שירות משמעותי לכל חייל באשר הוא, ולא משנה מאיפה הוא הגיע, למול הקשיים הכלכליים הגואים לפני הצבא.

אורנה ברביבאי: אז בסוף, אם אני מסתכלת על כלל המגמות, לצה"ל יש תפקיד מבצעי אבל יש לו גם תפקיד ערכי ואני כאן כדי להגיד שהמחויבות הזאת נשמרת גם בעת הזאת וגם לשנים הבאות.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: עמיקם, אתה רוצה להשלים את עמדת משרד הביטחון?

<עמיקם סבירסקי: אני אשלים, אני אחזק ואני אומר כמה דברים.

<עמיקם סבירסקי: משרד הביטחון, וגם האגף הביטחוני-חברתי שאני עומד בראשו בשנה האחרונה, אני אפתח ואומר, אני מצטרף לסקירה של אורנה, ראש אכ"א, קיימת זיקה כמעט יומיומית, שיתוף הפעולה בין האגף לאכ"א בכל המגזרים.

<עמיקם סבירסקי: אני מאוד שמח על הדיון הזה כי נשאלה פה השאלה ונאמר פה האם אנחנו ממצים, או אנחנו יכולים היום לפתוח את הפעילויות שאנחנו עושים לקראת הנושא הזה של המלש"בים, קרי מכינות קדם צבאיות, הש"שינים ויש עוד פעילויות, כי יש לחץ מלמטה.

<עמיקם סבירסקי: קיים לחץ מלמטה והוא לחץ שהולך וגובר משנה לשנה.

עמרם מצנע: והוא לחץ חיובי.

<עמיקם סבירסקי: חיובי מאוד.

<עמיקם סבירסקי: חיובי מאוד.

<עמיקם סבירסקי: כשזה מגיע לשולחן העגול המשותף שלנו עם אכ"א אנחנו תמיד, אבל תמיד, מגיעים לאיזושהי הבנה של צרכים נוספים.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו מגיעים לאיזונים כאלה שמצד אחד אנחנו גדלים כל שנה בין 5% ל-8.5% במשק הזה, שהוא צומח וגדל, החלוקה בין המכינות לש"שינים היא חלוקה שגם כן נקבעת בשולחן המשותף הזה, בראיה ברורה שאנחנו צריכים לתת איזושהי תשובה ללחץ החיובי מלמטה.

עמרם מצנע: מה צוואר הבקבוק, כסף או כוח אדם?

שמעון אוחיון: כסף.

<עמיקם סבירסקי: חבר הכנסת מצנע, תאמין לי שאני אגיע גם לזה.

מיכל בירן: אבל עלתה פה שאלה ממש פשוטה, למה אי אפשר לענות עליה?

<עמיקם סבירסקי: יש הרבה דברים פשוטים שכשמחברים אותם הם דברים חשובים.

<עמיקם סבירסקי: יש לי מה לומר ואני אגיע גם לנושא התקציבי.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו היום פועלים במסגרת של פעילות גדנ"ע, הזכירה את זה אורנה.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו מפעילים היום כ-27,000 בני נוער, י"אלפים.

<עמיקם סבירסקי: הגיעו עד לפני כשנה ל-4 בסיסים, צמצמנו בסיס אחד בחצרים, בסיס קטן, שזה סדר גודל של כ-5,000 י"אלפים מתאמנים.

<עמיקם סבירסקי: סגרנו את הבסיס לאור אילוצים תקציביים וצמצומים שקרו במערכת.

<עמיקם סבירסקי: יש היום כרגע 3 בסיסיים קיימים: צפון, מרכז, דרום, אחד מהם זה ג'וערה, שגם לגביו מדברים היום על אפשרות לסגירתו אולי.

<עמיקם סבירסקי: אני מאמין שבסוף זה לא יקרה אבל זה עומד על סדר-היום.

<עמיקם סבירסקי: המשמעות של סגירת בסיס נוסף זו ירידה לסדר גודל של 12,500 מתאמנים בבסיסי גדנ"ע.

<דורית בר חי: 70,000 במחזור גיל.

<עמיקם סבירסקי: חיל החינוך בצה"ל ב-7 שנים האחרונות הצליח, תחת שינויים גם בתכנים, ליצור מצב שבתי הספר לא מוותרים היום על האירוע הזה.

<עמיקם סבירסקי: אם פעם, אם כשאני הייתי נער רציתי לברוח משם, יש היום עלינו לחץ אדיר של בתי ספר ששומעים ורואים ורוצים לבוא לגדנ"ע הזה.

<עמיקם סבירסקי: אז אנחנו, במקום לפתוח אותו, אנחנו היום חושבים איך אנחנו לא סוגרים אותו.

<עמיקם סבירסקי: איך לא סוגרים אותו, לא איך מרחיבים אותו.

<עמיקם סבירסקי: 27,000 בני נוער היום מתאמנים בגדנ"ע ותאמינו לי, המסרים, הדברים שאנחנו מקבלים מהנוער הזה ומההורים שלהם, מדהימים.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו פועלים היום בכ-600 בתי ספר ברחבי הארץ, כיתות י"א וי"ב, במסגרת הכותרת שנקראת "הכנה לשירות משמעותי בצבא ההגנה לישראל".

<עמיקם סבירסקי: מי שעושה את הפעילות הזאת בתוך בתי הספר זו סיירת מטכ"ל שלי, 135 קצינים פורשי צה"ל, סגני אלופים ואלופי משנה שאנחנו מכינים אותם לאירוע הזה, אירוע משמעותי ביותר, והם פרושים ומגיעים פעמיים בשנה לכל כיתה, לכל בית ספר שעובדים אתנו.

<עמיקם סבירסקי: לא כולם רוצים עדיין לעבוד אתנו אבל עם הזמן אנחנו רואים שזה הולך ומתפשט ומתרחב.

<עמיקם סבירסקי: האירוע הזה בסופו של יום מגיע למצב שגם ההורים של הנוער הזה מבקשים: בואו תנו גם לנו את הסדנאות האלה כי גם לנו יש דיאלוג עם הילדים שלנו.

<עמיקם סבירסקי: זה לא רק בהיבט של האינפורמציה, למה הולכים ביום הגיוס, צו ראשון וצו שני, זה מגיע הרבה יותר עמוק – לערכים ותכנים שאנחנו נותנים לנוער הזה תחת אותה כותרת של הכנה לצה"ל.

<עמיקם סבירסקי: יש לזה משמעויות, אנחנו רואים את זה גם בהמשך ההתנהלות.

<עמיקם סבירסקי: יש לנו אירוע שנקרא "בעקבות לוחמים".

<עמיקם סבירסקי: באוקטובר האחרון זה היה: בעקבות לוחמים - 40 שנה למלחמת יום הכיפורים.

<עמיקם סבירסקי: העלינו לרמת הגולן 40,000 י"בניקים.

<עמיקם סבירסקי: האירוע הזה זה לא רק להעלות אותם על האוטובוס ולנסוע לרמת הגולן ולהיפגש עם לוחמים, זו ההכנה המוקדמת שאנחנו עושים בתוך בית הספר לאירוע הזה ובכלל לכל הנושא של מורשת וקרבות.

<עמיקם סבירסקי: השנה פתחנו אירוע נוסף: בעקבות לוחמים בגוש עציון.

<עמיקם סבירסקי: העלנו 2,000 בני נוער שלא היו באירוע הזה ועלו לגוש עציון, גם בל"ה וגם אירועים אחרים שקרו באזור ההוא.

<עמיקם סבירסקי: וגם פה, יש לך נוהל קרב ארוך שאתה נמצא עם הנוער, מכין אותו לאירוע הזה והם יוצאים לדרך.

<עמיקם סבירסקי: והם באים בהמוניהם.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו פועלים בפנימיות לנוער מוחלש.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו פועלים עם נוער אתיופי.

עמרם מצנע: עמיקם, בסדר, זו לא הזדמנות לסקור את הכול, עושים הרבה.

עמרם מצנע: אני רוצה להתמקד ביכולת שלנו לשנות את מה שאתם בסוף קבעתם כסדרי עדיפויות, את הנושא של תקציב, או כוח אדם, או כל אותן מגבלות.

<עמיקם סבירסקי: אני מגיע לנושא התקציב.

<עמיקם סבירסקי: לגבי המכינות הקדם-צבאיות: יש היום 48 מכינות.

<עמיקם סבירסקי: התקציב השנתי, שהוא מחולק בין משרד הביטחון למשרד החינוך, הוא 64 מיליון שקל על פי חוק.

<עמיקם סבירסקי: החוק קובע שהגידול השנתי למכינות הקדם-צבאיות הוא עד 15% בשנה.

<עמיקם סבירסקי: זה החוק.

<עמיקם סבירסקי: הוא לא אומר שזה 15%, הוא אומר עד.

עמרם מצנע: מאפשר 15%.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו, על הסעיף הזה, בין אפס ל-15% "נאבקים" כל שנה מול גדי אגמון ומגיעים לאיזושהי נוסחה שגם משק המכינות גדל בסדר-גודל ממוצע בשנים האחרונות של בין 7% ל-8%.

<עמיקם סבירסקי: הוא גדל.

<עמיקם סבירסקי: נכון שבחלוקה בתוך משק המכינות אנחנו קובעים מי יגדל יותר ומי יגדל פחות – יש מכינות "כבדות" אני קורא להן, חזקות, איתנות, ששם הגידול הוא פחות, יש מכינות מוחלשות שאנחנו רוצים לעודד אותן ולחזק אותן, שם הגידול יהיה יותר.

<עמיקם סבירסקי: למה נקבע הגידול עד 15%?

<עמיקם סבירסקי: כיוון שהתקציב הוא נושא מרכזי.

עמרם מצנע: האם במכינות האלה כלולות גם המכינות החצי-שנתיות שקראנו להן "אופק"?

<עמיקם סבירסקי: לא, לא.

<עמיקם סבירסקי: המשק הזה זה נושא חדש, זה עדיין לא נקרא מכינה, אני קורא לזה "תוכנית הכנה".

<עמיקם סבירסקי: היא לא מכינה.

<עמיקם סבירסקי: היא חצי שנה, או 6-8 חודשים, היא עדיין לא בפוקוס של המכינה.

<עמיקם סבירסקי: אני עוד לא נוגע בזה כי אני עוד לא מעורב בזה לגמרי, לא בתקציב גם.

עמרם מצנע: אנחנו כבר לפני חצי שנה, אני מזכיר, פנינו וביקשנו – נדמה לי דובר אז מול שר הביטחון – 5 מיליון שקל, זה הכול אם אני לא טועה, כדי להכניס גם אותם.

עמרם מצנע: הלוא אין ספק שהמכינות האלה: א', אין שם בעיית כוח אדם, ב', יש חשיבות עצומה לכאלה שאו שלא היו מתגייסים בכלל או שהיו מתגייסים לשירות לא משמעותי.

עמרם מצנע: תרשום לך את הנקודה הזו, עמיקם.

עמרם מצנע: זה לא כל כך חדש.

<עמיקם סבירסקי: הנקודה נרשמה, הנקודה גם נאמרה פה בחדר הזה בדיון שהיה אתך ואתה ביקשת שתהיה השתתפות תקציבית של כ-5 מיליון שקל של משרד הביטחון.

<עמיקם סבירסקי: הנושא הזה נדון במשרד הביטחון ונכון לשנת 2014 אין לזה מקום.

<עמיקם סבירסקי: יכול להיות שב-2015 אולי כן.

<עמיקם סבירסקי: אני לא יכול להתחייב.

מיכל בירן: צפוי קיצוץ של בין 4 ל-10 מיליארד ש"ח, לא הייתי בונה על זה.

שמעון אוחיון: זה לא מה שעכשיו יקבע.

שמעון אוחיון: אבל אני רוצה להבין, 5 מיליון שקלים ממשרד הביטחון בלבד, ומה עם משרד החינוך?

עמרם מצנע: עוד אין לך את ה-5 האלה.

שמעון אוחיון: אני אומר ברעיון, בכלל בתפיסה של השותפות.

<ארז אשל: אני עוד רגע אסביר.

שמעון אוחיון: אם המכינות מתחלקות חצי חצי, מדוע תוכנית כזאת גם לא תחולק חצי חצי?

שמעון אוחיון: זה מה שאני שואל.

שמעון אוחיון: זו הנקודה, אני רוצה להבהיר את זה.

עמרם מצנע: זה ברור.

שמעון אוחיון: אני רוצה להבהיר את זה, לשמוע את התשובה.

<ארז אשל: אני אסביר כשעמיקם יסיים.

<עמיקם סבירסקי: אנחנו מברכים על התוכנית, היא תוכנית צעירה, אין לה עוד אורך חיים ארוך מדי.

<עמיקם סבירסקי: היא נמצאת על השולחן סדר גודל של שנה.

אורנה ברביבאי: ארבע.

<עמיקם סבירסקי: אני מכיר אותה שנה, יכול להיות שהיא נמצאת עוד במקומות אחרים, אני מכיר אותה שנה.

<עמיקם סבירסקי: יש לנו מה לומר על התוכנית.

<עמיקם סבירסקי: בגדול אנחנו חושבים שהיא חשובה, אנחנו נשב עם משרד החינוך, נתאם את הדברים האלה ונגיע גם לנושא התקציבי.

<עמיקם סבירסקי: אני לא חושב שכרגע זה מעכב משהו בפעילות של התוכנית הזאת עכשיו.

<עמיקם סבירסקי: לגבי הנושא של הש"שינים – אמרתי מקודם שיש לנו לחץ חיובי מלמטה.

<עמיקם סבירסקי: מה שמגביל היום אותנו בנושא של הש"שינים מבחינת משרד הביטחון זה הנושא של היכולת של אכ"א להעמיד את כל הביקוש הזה בהיבט של דחיית הגיוס לשנה.

<עמיקם סבירסקי: כולם אומרים: זו דחיה רק בשנה ושנה הבאה אתה מקבל את כולם הרבה יותר טובים וכו' – הכול נכון, אבל כרגע, כשיש להעמיד את המערכים הצבאיים, אנחנו גדלים במשק הזה גם כן ב-8% בשנה.

<עמיקם סבירסקי: נכון, הצרכים הרבה יותר גדולים, הביקוש הוא הרבה יותר גדול.

<עמיקם סבירסקי: ואני אומר לכם, בפעילות היומיומית שלנו מול תנועות הנוער והארגונים השונים אנחנו יודעים לאזן את הגידול הזה כך שגם התנועות הגדולות יודעות לספוג והתנועות שמתחדשות ורוצות לגדול יותר גדלות יותר, כי אנחנו מבינים את הצרכים אבל אנחנו מוגבלים גם במסגרת הזאת של כמות הדח"שים.

<עמיקם סבירסקי: בנושא התקציבי – בקטע הזה אני לא אמרתי פה כרגע שהבעיה היא תקציבית.

<עמיקם סבירסקי: יכול להיות שהיא קיימת ואני לא מכיר אותה בעניין הזה, של הדח"שים, אבל מה שמגביל אותנו כרגע זה באמת הצרכים הצבאיים להעמיד את המערכים - - -

עמרם מצנע: מה שאתה אומר זה שהמגבלה היא מכסות כוח האדם?

<עמיקם סבירסקי: בקטע של הש"שינים - - -

עמרם מצנע: בקטע של הש"שינים.

<עמיקם סבירסקי: בנושא של התקציב אני לא העמדתי מגבלה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: זהו, עמיקם?

<עמיקם סבירסקי: כן.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: ארז, בבקשה.

<ארז אשל: בוקר טוב.

<ארז אשל: אני שמח מאוד על הדיון.

<ארז אשל: נמצאות כאן קודם כל דורית בר חי, שהיא אחראית על כל תחום הכנה לצה"ל במשרד החינוך, ואירית ברוק, שאחראית על כל תוכניות הגשמה, שזה מכינות קדם-צבאיות, מכינות "אופק", שנות שירות ותנועות הנוער, המסגרות הדומות, שווה יהיה גם לשמוע אותן.

<ארז אשל: אחד, המקום לישיבה והמקום לדאגה הוא אמיתי.

<ארז אשל: אם אנחנו מדברים על מחזור מעל ל-100,000 תלמידים, פוטנציאל גיוס מעל ל-70,000 תלמידים, יש שחיקה אמיתית בתקצוב להכנה לצה"ל, בתקצוב ואפילו בתחושת השותפות לטובת התקצוב.

<ארז אשל: אם אנחנו מדברים על מכינות קדם-צבאיות – ביקוש התלמידים למכינות קדם-צבאיות השנה עמד על מעל ל-10,000 תלמידים, על 2,000 ומשהו מקומות שקיימים לכלל המכינות.

<ארז אשל: ביקוש ההקמה וצוותים שיוזמים הקמת מכינות וכתוצאה מזה שהתהליך התקציבי הוא מורכב ויוזמות שאחר כך דועכות הוא גדול בכל שנה.

<ארז אשל: אנחנו צריכים לדעת, מכינה קדם-צבאית, אם היא לא שלוחה של מכינה קיימת, התקצוב שלה מתחיל במקרה הטוב רק בשנה השלישית.

<ארז אשל: עלות של תלמיד במכינה עולה על 45,000 שקלים.

<ארז אשל: התחום של מכינות "אופק" לא קם כיוזמה שזה מה שנוער רצה – ויש כאן שותף חשוב מאוד, הסוכנות היהודית שדוחפת את זה מאחורי הקלעים – אלא כתוצאה מזה שלא יכולנו לתת מענה לנוער לדחיית גיוס מלאה ולהצטרפות למכינה והנוער בא וביקש: אני רוצה משהו אלטרנטיבי.

<ארז אשל: משרד החינוך בראשות שי פירון תקצב את זה ב-4 מיליון שקלים, כל התהליך מסתיים אצל אירית ברוק ממש בשבוע הזה, ואם ירצה השם בספטמבר כבר, אלול הזה, המכינות יזכו לתקצוב.

<ארז אשל: אבל גם שם גודל הביקוש של הקמה ושל נוער הוא גדול מאוד.

<ארז אשל: אני בכלל לא מדבר על המשמעות של מכינה קדם-צבאית וההשפעה שלה על היישוב ועל הקהילה בה היא נמצאת, על ההשפעה של אותם בוגרי ובוגרות המכינות הקדם צבאיות אחר כך על הליבה של החיילים ושל הפיקוד בצה"ל, את זה כולנו מכירים.

<ארז אשל: אותו כנ"ל בתחום שנות השירות, שאת תחום שנות השירות משרד החינוך מתקצב בצורה מלאה.

<ארז אשל: צוין כאן על ידי עמיקם, סגירת בסיסי גדנ"ע ועצם הדיון על הסמל – בסיס ג'וערה הוא הסמל, הוא בסיס הגדנ"ע הראשון – עצם היכולת לחשוב בכלל לסגור אותו, באותו רגע אנחנו לאט לאט מדברים שתחום הכנה לצה"ל נשאר בפולסים של הרצאה חד פעמית של אותם קצינים מדהימים שמגיעים פעמיים-שלוש לאותו בית הספר.

<ארז אשל: אבל היום בהצפה וברשמים שהנוער שלנו פוגש לאורך כל הדרך, כמו הרצאה, הזיכרון שלה נמחק אם אין איזשהו רצף של תהליך עומק.

<ארז אשל: מורות חייליות שמקוצצות עם מגמה של כמעט סגירה עד אזור 2020.

<ארז אשל: אל מי המורות החיילות מגיעות?

<ארז אשל: איפה החבר'ה רואים את לובשי ולובשות המדים?

<ארז אשל: אם פעם שירות המילואים נמשך עד מעבר לגיל 50 והילד ראה את ההורה שלו חוזר ממילואים, היום בגיל 38-40 משרת המילואים כבר לא מגיע, הילד לא חשוף לדמויות לובשות מדים רציפות, משמעותיות.

<ארז אשל: אנחנו צופים בניתוח שלנו שב-2020, אם לא תהיה החלטה תקציבית, כמו שהכוח של המכינות הקדם-צבאיות נובע מחוק, החלטה של חוק של היקף תקצוב הכנה לצה"ל, החלטה שבעיקרון למלא את ה-15% של המכינות הקדם-צבאיות, כשחלקן כשלוחות על מנת לתקצב אותן מיד, מרכזי הכנה לצה"ל ברשויות המקומיות – בעבר תוקצב על ידי משרד החינוך, היה תקצוב חד פעמי לרשויות המקומיות והשלטון המקומי, מרכזי ההכנה לצה"ל שקיימים בכ-60 רשויות, זה גורם לראש הרשות להיות ברמה אחרת של מודעות להכנה לצה"ל, אבל התקצוב הזה לא נמשך ואז יש לך את אותן רשויות שזה לא קיים שם.

<ארז אשל: יש לך את מרכזי "עוצמה", שזה פורשי צה"ל – אתה מוצא את זה היום במעט בתי ספר – יוצרים מין מכינה קדם צבאית פנים-בית ספרית.

<ארז אשל: ארגוני ההכנה לצה"ל - "אחרי" זה אחד הסמלים שכולנו מכירים אבל גם "אחרי" בסופו של דבר נוגע בכ-4,000-5,000 בני נוער כל שנה, זה לא כל הנוער.

<ארז אשל: הרצון והמוטיבציה, גם של הנוער להיענות עדיין לדמויות שיזמנו אותו לעבודה קשה של הכנה עקבית ושיטתית, גדולים, גם של דמויות שרוצות, ואם לא תהיה כאן החלטה תקציבית – ואני אומר בכוונה, אני לא מקבל את הדבר הזה שהבעיה היא כוח אדם כי גיליתי שכשיש קבוצות, ולא קטנות, לא איזו קבוצה מקומית שיוזמת והיא אומרת:

<ארז אשל: אני לוקחת את התקציב על עצמי, לא צריכים את התקציב שלכם, אנחנו נסתדר – צה"ל היום מבין יפה מאוד שזה משתלם לו.

<ארז אשל: הוא מקבל אותו מוכן יותר, הוא מקבל אותו לא רק מתגייס יותר אלא הוא גם משלים שירות צבאי מלא.

<ארז אשל: כאן לא דיברנו על הדבר הזה שללא ההכנה יש את הנשירה.

<ארז אשל: מצד אחד הכוון שצה"ל נותן לנו לנוער שעולה מאתיופיה ונוער משכונות מצוקה הוא הכוון אמיתי, אבל אם אנחנו לא נסתכל על הליבה של דור שני ושלישי לציונות ישראלית, אז כן, מה שהאלופה אמרה, ב-2020-2025 והנער או הנערה יגידו: רגע, למה שירות צבאי?

<ארז אשל: למה לא שירות לאומי ושירות אזרחי?

שמעון אוחיון: או למה לשרת בכלל?

<ארז אשל: אנחנו מדברים על זה שחייבת להיות החלטה תקציבית בהיקפים גדולים מאוד.

<ארז אשל: אנחנו יודעים גם לתת את המספרים, לתת את המענה לאותן יוזמות.

<ארז אשל: אני חושב שלא צריך להעמיד כל פעם – זה לא צריך להיות שקל ושקל מול משרד הביטחון, למשרד הביטחון יש את המשימות שלו.

<ארז אשל: כשמשרד הביטחון משתתף אתנו הוא משתתף.

<ארז אשל: משרד החינוך יוצא מגדרו.

<ארז אשל: אני אתן עוד דוגמה אחת קטנה: יש את מיצג החילות שנמצא בבקו"ם, אחד המקומות המקצועיים ביותר שכשאתה מראיין את התלמידים – דרך אגב, לא רק תלמידים מפריפריה, תלמידים מבתי הספר הטובים ביותר – בגלל הפניות של כלל היחידות לשבת אתם בכיתות ובתנאים הכי טובים ולהסביר להם מה ומי ואיך, הם אומרים: זה סידר לי את החיים, זה סידר לי הבחירה.

<ארז אשל: משרד החינוך השנה בא ואמר: אני לוקח את ההיסעים למקום שם.

<ארז אשל: כשזה מתחיל לעלות על שאלת ההיסעים של הדברים האלה, אנחנו בבעיה שלא תיפתר בהמלצה כזו או אחרת.

<ארז אשל: גם במכינות "אופק", לבוא ולתלות את המימון של מכינות ה"אופק" על שותפים - - -

עמרם מצנע: עמיקם דיבר על שולחן עגול – כי באמת בסופו של דבר המימון מגיע ממשרד החינוך ומשרד הביטחון – האם כל מה שאתה אומר עולה בשולחן העגול אצלכם?

עמרם מצנע: הרי לא מדובר פה על מאות מיליונים.

<ארז אשל: קודם כל, מדובר על סכומים גדולים.

<ארז אשל: נתן לך עמיקם דוגמה אחת, תחום מכינות וש"שינים - - -

עמרם מצנע: תחום מכינות אני מכיר.

<ארז אשל: זו דוגמה קטנה.

<ארז אשל: תחום מכינות נוגע היום ב-2,300 חבר'ה בעלי מוטיבציה, יש 10,000 מועמדים שמתאימים.

<ארז אשל: זאת אומרת, כל מכינה שתקום בציר הזמן עד שהיא עוברת את ההרצה שלה היא מתאפסת, אבל עלות של 40 חניכים במכינה מבחינת תקצוב זה 25,000 שקלים לילד, זה מיליון שקלים.

עמרם מצנע: אני מכיר, אבל למשל הש"שינים זה עלויות אפסיות.

<ארז אשל: מה זה "אפסיות"?

<ארז אשל: עלינו, אנחנו, משרד החינוך מתקצב את זה ב-30 מיליון שקלים.

עמרם מצנע: כמה תקציב משרד החינוך?

שמעון אוחיון: 52 מיליארד.

<ארז אשל: סליחה, רבותי, כל פעם לבוא ולהגיד מה להגיד מה תקציב משרד החינוך – משרד החינוך מעסיק 160,000 מורים, כולנו מכירים – זה נורא קל, הלוואי.

<ארז אשל: דרך אגב, התפיסה של שר החינוך הנוכחי היא כל מאצ'ינג שיהיה ממשרד מקביל – אנחנו לא נעצור מכינה.

<ארז אשל: אם אתה מצליח לפתוח את המכינה שזה חייב שקל על שקל, אנחנו לעולם לא נעצור הקמת מכינה או מכינות "אופק".

<ארז אשל: אם לא יבוא תקציב מוגדר – עוד פעם, מכינות זה 65 מיליון, מכינות "אופק" היום זה 4 מיליון, אבל היום, כדי לתקצב את מכינות ה"אופק" כמו שהן אנחנו צריכים מהר מאוד, תוך 3-4 שנים להגיע לכ-20 מיליון בשנה עם הצמיחה המתאימה למכינות הקיימות.

<ארז אשל: בסיסי גדנ"ע, אם אנחנו רוצים שבסיסי הגדנ"ע – דיברו כאן על כ-30,000 תלמידים שהולכים לגדנ"ע, הביקוש עומד על מעל 45,000 תלמידים.

<ארז אשל: התלמידים מגדירים – דרך אגב, גם הצוות החינוכי יודע להגדיר שאחרי שבוע גדנ"ע משמעת התלמיד, התכווננות התלמיד, יכולת הקשבה - - -

עמרם מצנע: בסדר, אבל, ארז, תשמע, אני יושב ומקשיב שמצד אחד יש פה שיר הלל עם הבנה למשמעות התהליך, יעילות התהליך, מצד שני, 5 מיליון, 4 מיליון, 20 מיליון, 30 מיליון.

עמרם מצנע: אני לא מזלזל בכספים האלה אבל אם באמת התחומים האלה של המכינות, של הש"שינים, של הגדנ"ע, של הימים המרוכזים, הם כל כך משמעותיים, אז, חברים, באמת, צריך לשבת ולמצוא לזה – הלוא זה לב לבה ונשמתה של מערכת השירות הצבאי.

עמרם מצנע: זה נכון שיש פה שני משרדים מרכזיים: משרד החינוך, שאחריותו הכוללת על הכנת הנוער לחיים, כישורי חיים, ידע, ערכים והשירות הצבאי, ומשרד הביטחון, שעם השנים – למרות שאחריותו מגיל 18 ואילך - הלך אחורה ונכנס פנימה וזה דבר חיובי.

עמרם מצנע: אני רואה את זה בחיוב.

עמרם מצנע: אבל השולחן העגול הזה לא מייצר תוצאות.

שמעון אוחיון: ארז, כל התקציב שאתה מדבר עליו אינו מגיע לרבע ממה שהוקצב עכשיו לקייטנות בקיץ.

שמעון אוחיון: אני הייתי שמח – הוא מדבר על שולחן עגול – אדרבה, הייתי רוצה לראות את שר החינוך, את שר האוצר, את שר הרווחה, כל מי שאתם רוצים, את כל השרים הנכבדים הללו, יושבים במסיבת עיתונאים ומציגים תוכנית לתקצוב מפעל כזה חשוב.

שמעון אוחיון: קייטנות זה דבר יפה, אני לא אומר שלא, אבל תראה את הפרופורציות.

שמעון אוחיון: שם – 250 מיליון, מפעל אדיר כזה מבחינה ערכית – 64 מיליון.

שמעון אוחיון: שני המשרדים 64 מיליון.

<ארז אשל: כשמתקצבים את הקייטנות והאוצר מכניס את היד שלו עמוק פנימה הוא יודע שבאותו רגע גם מבחינת תפיסת המשק, היכולת של ההורים לעבוד – אתה יודע להסביר את זה בכלכלה.

<ארז אשל: כדי ליצור מוטיבציה להכנה לצה"ל וכדי לתת מענה לאותו ביקוש זו השקעת כסף שהתוצאה הכספית זה להכניס כסף, להכניס עוד 100 מיליון שקלים לתוך הדברים וזה תלוי בקבלת החלטה.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה.

<ארז אשל: ברשותך, אני חייב ללכת לוועדת החוץ והביטחון על הקיצוץ של המורות החיילות שהם רוצים שם ואנחנו מנסים למנוע את הגזירה.

עמרם מצנע: מעניין לעניין.

עמרם מצנע: ישנם פה אנשי החברה להגנה הטבע בעניין הזה נדמה לי.

<גדי אגמון: זה מעניין לעניין באותו עניין.

עמרם מצנע: כן, אני יודע.

עמרם מצנע: חברת הכנסת מיכל בירן, בבקשה.

מיכל בירן: מכיוון שיצא לי בעצמי להיות גם מד"נית גדנ"ע בשדה-בוקר, וגם בג'וערה עשיתי כמה סדרות, התקבלתי להיות מורה חיילת ולא הלכתי וגם עשיתי שנת שירות, אז אני מרגישה שיש לי את הפרספקטיבה על העניין הזה.

מיכל בירן: אני רוצה להגיד ראשית לגבי עניין המוטיבציה לצה"ל.

מיכל בירן: דיברת, אורנה – ואני מבינה את המקום שממנו זה יוצא – על ההשלכות של הדיון על חוסר הלגיטימציה של צה"ל.

מיכל בירן: אני חושבת שהמוטיבציה לשירות של בני הנוער מורכבת משני דברים: דבר ראשון, אי אפשר להתעלם מהדיון על המוטיבציה של צה"ל.

מיכל בירן: אני ציונית ואני לא פציפיסטית אבל שוחרת שלום.

מיכל בירן: אני חושבת שזכותו של העם היהודי לחיות במדינתו וצריך להגן על עצמנו, אבל כדי שאנשים מוסריים ימשיכו לחשוב שמה שהם עושים זה חשוב הם חייבים לדעת – זה ה"יורים ובוכים" של זה – שנעשה כל מאמץ לפתור את הסכסוך הזה בדרכי שלום ואיש לא מזלזל, לא בחייהם ולא במחירים שהם מקריבים גם כשלא קורה כלום, גם רק 3 שנים מהחיים.

מיכל בירן: הדבר הזה הוא התפקיד שלנו, הפוליטיקאים, לא שלך, כמייצגת את הצבא.

מיכל בירן: אבל חייבים להבין שאי אפשר להפריד והדבר הזה יחלחל ויפגע במוטיבציה לשירות.

מיכל בירן: הצד השני של המוטיבציה קשור – אי אפשר להפריד אותו – מהחברה הישראלית.

מיכל בירן: כשאנשים לאט לאט מבינים שהמדינה מפקירה אותם בחינוך, בבריאות, בכל התחומים, להגיד להם: מצופה ממך, נער, נערה, לא לחשוב על טובתך האישית, ללכת לתרום לעם, למדינה – לפני 50 שנה זה דיבר לאנשים יותר כי גם המדינה עשתה את חלקה בהסכם הזה.

מיכל בירן: ופה חשוב לי להגיד לפני שנכנסים לדברים טכניים שזאת הסוגיה האמיתית שעל הפרק.

מיכל בירן: ושוב, הייתי מד"נית גדנ"ע, זה היה מאוד משמעותי, הם יצאו "מורעלים", אבל וואלה, אני חושבת שהדבר הכי משמעותי שהעברתי בשבוע גדנ"ע בשדה בוקר היה השיעור על טוהר הנשק ולא על איך יורים ברובה ובואו נלך לעשות מטווח – למרות שהחבר'ה נהנו יותר מהמטווח, אני לרגע לא מתבלבלת כאן.

מיכל בירן: אני חושבת שזה מאוד חשוב, גם הגדנ"ע אגב, יותר מהכול בשביל תיאום ציפיות, בשביל שיהיה דימוי לקראת מה הם באים.

מיכל בירן: זה מאוד מאוד משמעותי ועושה הכנה רגשית מאוד מאוד טובה ומיישר הרבה תקלות של תחילת שירות.

מיכל בירן: אבל אני חושבת שכשמדברים פה על המדינות הקדם-צבאיות, מדברים פה על שנת שירות – שזאת הכנה בליגה אחרת, שלא איך זה מרגיש ללבוש מדים ואיך זה מרגיש לעמוד בשלשות, אלא מהו אותו עם, מהי אותה מדינה, מהו הטוב הקולקטיבי המשותף שבשבילו שווה שנתרום את חלקנו כיחידים ולפעמים נסכן את חיינו במחירים שהם בלתי נסבלים כשחושבים עליהם רציונלית – זה אפשרי רק כשאתה חלק ממשהו.

מיכל בירן: פה אני מצטרפת לדבריו של חבר הכנסת אוחיון.

מיכל בירן: בניגוד למה שמלמלת, אתם חייבים להבין, אנחנו אישרנו פה – אני התנגדתי – אבל הכנסת אישרה קיצוצים של בין 4 ל-10 מיליארד ש"ח תחת הכותרת של "שינוי כלל ההוצאה" וזה צפוי לנו בתקציב הבא, כך שאני אומרת, אם לא יהיה פה לובי מאוד מאוד חזק שבתוך המסה של הקיצוצים האלה לא רק שלא יקוצץ התחום הזה אלא אפילו יוגדל, אתם חייבים להבין שזה הקרב שהולכים אליו.

מיכל בירן: אני אשמח להצטרף אליכם, אני בטוחה שגם חברי מסביב לשולחן כי התחום הזה הוא מאוד חשוב.

מיכל בירן: אני לפחות חושבת שהחלק של ההכנה המשמעותית הערכית – שאין לי ספק שהסיבה שאני נמצאת היום בכנסת בגיל 36 וגם מחברי הצעירים, חיליק בר היה ב"הנוער העובד והלומד", סתיו שפיר היתה ב"הנוער העובד והלומד", רבים וטובים עשו איזושהי מסגרת של הכנה, של קשר עם העם הזה ואני חושבת שצריך לעשות את מירב המאמצים כדי שהמסגרות המשמעותיות האלה, לא רק שלא יפגעו אלא יוכלו לתת מענה לכל הצעירים שמבקשים להצטרף אליהן.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: שלומי קרמר, בבקשה.

<שלמי קרמר: שלום, אני סא"ל במילואים ביחידה קרבית, אני יו"ר ועד הורים בתיכון "הראשונים" בהרצליה וגם נציג ועד ההורים של הורי הרצליה.

<שלמי קרמר: אני מצאתי את החשיבות להגיע לפה היום ולא להיות בעבודה כדי לציין כי ההורים והחינוך בבית המתגייסים זה נדבך מאוד משמעותי בכל המוטיבציה והגברת המוטיבציה, ואנחנו גם רואים את ההפוך מכיוון ההורים.

<שלמי קרמר: לצערי ראשת אכ"א לא הזכירה אותנו בתוך כלל הגורמים – הזכירו את כל הגורמים, רק את ההורים שכחו.

אורנה ברביבאי: זה המובן מאליו.

<שלמי קרמר: זו הבעיה, על זה בדיוק באנו להתריע ולדעתי זה מה שכואב.

שמעון אוחיון: יש ילדים בלי הורים?

<שלמי קרמר: לא, הבעיה זה הכיס של ההורים.

<שפרה שחר: יש ילדים בלי הורים שיכולים לשלם, הרבה מאוד ילדים כאלה.

<שלמי קרמר: אז עכשיו כל העול הכספי של כל שנות ההכנה – אם דיברו כאן על המיליונים, שכחו את המיליונים שההורים צריכים להכניס בתוך הסיפור הזה.

<שלמי קרמר: המיליונים האלה משמעותיים מאוד, הם באחוזים מאוד ניכרים, וזה לא 10%-20%, אתה עובר את ה-50% בהרבה מהמקרים כדי להכין את החייל לשירות קרבי לצה"ל.

<שלמי קרמר: ומי יכול לשלם את זה?

<שלמי קרמר: רק ההורים החזקים.

<שלמי קרמר: כל העניין הזה של קורסי הכנה קדם-צבאיים בשנה נוספת – אנחנו מדברים על עשרות אלפי שקלים מכיסי ההורים.

<שלמי קרמר: אני דיברתי בדרך לפה עם אבא, הוא אמר לי: רק השתתפות ההורים זה בין 12,000 ל-14,000 שקל בשנה לילד, וזה בלי ההוצאות הנלוות, שהן מסתכמות גם כן בעוד 10,000 או יותר רק בשביל קורס ההכנה.

<שלמי קרמר: השנה הזאת עולה לילד, מעבר למה שאתם משתתפים במכינות.

<שלמי קרמר: יש מערכת חינוך, יש שנות לימוד, יש 12 שנה או יותר שמערכת החינוך יכולה לטפל בנושא הזה ולהכין את הילד כמו שהזכירו חלק מהדוברים, אבל מי יכול לממן את המסע לפולין ב-100% השתתפות הורים, שמשלמים גם את המורים, גם את המדריכים וגם את הרופאים וכו'?

<שלמי קרמר: מי יכול לממן את "מסע ישראלי", שההורה צריך לממן מאות שקלים כדי שהמסע הזה יצא כדי שייתן את ההכנה?

<שלמי קרמר: ומה עם כל הילדים שידי הוריהם אינה משגת?

<שלמי קרמר: מה עם כל הילדים שאתה רואה את הפער אחר כך – כשהם נכנסים לצבא הפער הוא עוד יותר גדול כי מי קונה לו את נעלי הריצה למד"ס בצבא ומי קונה לו את הפליז בלילה שלא יהיה לו קר ומי קונה לו את הבגדים כדי שיהיה לו ללבוש, האקסטרה, כשהמשכורת שהצבא נותנת היום היא די דלה והיא לא מספקת בכלום?

<שלמי קרמר: ומי נותן לו את התשלום של הרכבת ביום א' בבוקר שהוא צריך כדי להגיע לרמת הגולן, מי משלם את זה?

<שלמי קרמר: יש הורים שצריכים להגיע למצב על פי תהום מבחינת צבירת חובות וכו'.

<שלמי קרמר: המסחטה של ההורים כמובן מתחילה ממערכת החינוך לכיוון הצבא ויש לוחמים שלא יכולים לצאת לפרנסתם.

<שלמי קרמר: אנחנו כוועדי הורים נמצאים בישיבות עם המנהלים של בתי הספר והורים לא משלמים את הכספים לחינוך, לכל המחויבויות שיש להם בבית הספר, ואנחנו רואים שנמאס להם.

<שלמי קרמר: אנחנו חושבים שהמכינות הקדם-צבאיות – מדברים על סכום מכובד של 24,000 שקל שלכל תלמיד נותנים – למה שלא, דבר ראשון, שכל התהליך של החינוך יהיה מוכן לקראת זה, שיכין את זה, שבכסף הזה ישתמשו לזה?

<שלמי קרמר: וגם לאחר כך, בצבא?

<שלמי קרמר: אני לא אומר שזה לא טוב אבל אני אומר שהכספים האלה נלקחים מאתנו.

<שלמי קרמר: מה הם מקבלים בתמורה?

<שלמי קרמר: הם הולכים לצבא - - -

עמרם מצנע: שלומי, אני חושב שהנקודות הובנו.

<שלמי קרמר: אני רק רוצה לסיים בדברים האלה.

<שלמי קרמר: הצבא מבחינתנו צריך לעשות חשבון נפש רציני לגבי החייל הקרבי.

<שלמי קרמר: הוא צריך לתת לו את התחושה הטובה שהוא קרבי – הוא מקבל את המקסימום.

<שלמי קרמר: שתהיה לו משכורת טובה, שתהיה לו בריאות טובה, שתהיה לו סביבה שהוא חוזר ואחרי הצבא, כל הכספים – ה-14 מיליון שחוזרים לאוצר בגלל שהחייל לא קיבל את המענק שחרור בגלל שלא מצאו אותו אבל כן ידעו למצוא אותו לשירות צבאי – זה כן יקרה.

<שלמי קרמר: גם מערכת החינוך צריכה לעשות חשבון נפש עם עצמה איך היא מכינה את הילד הזה ואנחנו לא צריכים את הקד"צים כמטרה בפני עצמה או את כל הש"שינים האלה כמטרה בפני עצמה.

<שלמי קרמר: שוב, זה לא דבר רע אבל זה לא העיקר כאן.

עמרם מצנע: אף אחד לא עומד לילד עם איזה אקדח ברקה שילך לש"ש או ילך למכינה.

עמרם מצנע: זה הילדים בעצמם מצביעים ברגליים.

אורנה ברביבאי: בזכות ההורים.

<שלמי קרמר: אבל ההורים הם חלק מזה, דברו אתנו, אנחנו - - -

עמרם מצנע: בזכות ההורים, ודאי, אני חושב שזה כי הם קיבלו חינוך טוב.

<שלמי קרמר: אבל מי יכול לעשות את זה?

<שלמי קרמר: זה רק ההורים שיכולים ושידם משגת.

<שלמי קרמר: למה עכשיו הזכירו כאן את הפריפריה?

<שלמי קרמר: כי זה הילדים שידם של הוריהם אינה משגת.

<שלמי קרמר: תודה רבה.

עמרם מצנע: אוקיי, שלומי, תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת אוחיון, בבקשה.

שמעון אוחיון: קודם כל, אני באמת שמח על הדיון הזה ואני מוכרח כאן לשבח שתי יחידות, כמובן את משרד הביטחון, את צה"ל בעיקר על כל מה שהוא עושה למען הנוער שלנו, וכמובן גם היחידה שעוסקת באגף הנוער בחינוך הבלתי פורמלי בקטע הזה במשרד החינוך.

שמעון אוחיון: אני מסכים אתך, זאת השאלה – איך זה שילדנו אינם מוכנים.

שמעון אוחיון: אז עכשיו אנחנו באים בטענות, צה"ל לקח משימה נפלאה, עושה את עבודתו נאמנה – התמזל מזלו גם שמדובר בדיוק בגיל ההתבגרות – בעיצוב אישיות והזדהות בכלל מה שקשור, והוא עושה את זה בצורה הטובה ביותר.

שמעון אוחיון: הוא עושה את זה בצורה הטובה ביותר.

שמעון אוחיון: אנחנו מקבלים את מיטב הלוחמים, את חוד החנית בעניין הזה, ואנחנו יכולים לבוא אליו בטענות?

שמעון אוחיון: אדרבה, צריכים באמת לשבח.

שמעון אוחיון: כשאני מתבונן ואני רואה במשרד החינוך לצערי מצמצמים פה – מסתפקים בשתי יחידות, לימודי ארץ ישראל כנראה הולכים להימחק, היסטוריה של עם ישראל יצומצם, כל הדברים, כל הצד הפופוליסטי הזה – לפחות הייתי מתנחם אם היתה עליה במתמטיקה באחוז הנבחנים ב-5 יחידות, גם את זה אפילו אין לי.

שמעון אוחיון: גם את זה אין לי.

שמעון אוחיון: אז למי אני יכול לבוא בטענות – אל משרד החינוך – מדוע אתה לא מכין את הילדים הללו?

שמעון אוחיון: והנה צה"ל – אני לא יכול אליו בטענות.

שמעון אוחיון: אני יכול לבוא ולהגיד כל הכבוד, כל הכבוד לך על מה שאתה עושה גם בצד הלאומי וגם בצד החברתי.

שמעון אוחיון: וכאן לא אדבר כמובן על מכינות, על תרומתן.

שמעון אוחיון: כשאני שומע שמכינה קדם-צבאית של יוצאי אתיופיה מחסלת את בעיית הנשירה, מה שנשאר לי זה רק להצדיע ולצחוק כשמדובר - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, ושם ההורים לא משלמים, באותן מכינות.

שמעון אוחיון: כן, את זה אמרתי אתמול גם לשפרה בקטע הזה.

עמרם מצנע: אלה שבאים לבית ספר "הראשונים" משלמים, אבל אלה - - -

<אירית ברוק: ושם יש 5 מיטות פנויות בגלל מכסות.

עמרם מצנע: כן.

שמעון אוחיון: אז בוודאי הטענה שלי היא כלפי משרד החינוך, משרד החינוך צריך למצוא את התקציבים.

שמעון אוחיון: זה מזכיר לי את הוויכוח, לצערי, במצב יהדות העולם.

שמעון אוחיון: יש תנועות בארצות הברית שהזניחו את החינוך היהודי, שולחות את ילדיהם ל"תגלית", משלמות 1,000 דולר וזהו, בוא תדע לי את כל העולם.

שמעון אוחיון: מה עשית כל השנים?

שמעון אוחיון: כלום.

שמעון אוחיון: כלום.

שמעון אוחיון: זה שאחר כך יש התבוללות – זו בעיה של מדינת ישראל, תקלוט אותם.

שמעון אוחיון: עכשיו, אם יש לי כבר סוף סוף מישהו שעושה עבודה נפלאה בתקופה כזאת, אז בוודאי שאני צריך לשבח אותו, להעצים אותו ולתת לו את המשאבים.

שמעון אוחיון: אי אפשר שאתם תישארו במצב של ביקוש 10,000 ומאכלסים רק 2,000, אם יש ביקוש כזה גדול.

שמעון אוחיון: זה איננו סותר שצריכים להתמודד, כפי שבאמת שהאלופה אורנה ברביבאי דיברה על העניין החברתי של משפחות במצוקה, של חיילים שאינם יכולים לגמור את החודש.

שמעון אוחיון: בקטע הזה אני מסכים אתך לחלוטין.

שמעון אוחיון: לא יתכן שבת שירות לאומי תקבל הקצבה יותר גדולה מאותה בת שנמצאת בצבא בעניין הזה ובוודאי אני יחד אתך כדי למנוע את הכרסום בגיוס של הבנות, בוודאי שנתבע כמה שיותר להשוות את זה לשנתיים שירות לאומי.

שמעון אוחיון: אני שמח ואני גאה שבנותי שירתו שנתיים בשירות לאומי, שירות איכותי, משמעותי, איך אומר שר החינוך?

שמעון אוחיון: "משמעותי"?

שמעון אוחיון: – בסדר, נקנה את הרעיון, נקנה את המושג "משמעותי" בקטע הזה.

שמעון אוחיון: בוודאי צריך להיות כאן בסופו של דבר העניין הזה של המוטיבציה – ואני מזדהה עם מה שהאלופה אורנה ברביבאי אמרה – מה לנו כי נלין בעניין הזה?

שמעון אוחיון: ניתן מה, ניתן לאנשים לכרסם ולהתחיל לדבר על הלגיטימציה לשרת בצה"ל?

שמעון אוחיון: אני מחזיק פה כל מיני פרסומים שהעוזרת מעבירה לי לגבי תעמולה אנטישמית כזאת ודה-לגיטימציה למדינת ישראל וחלק מזה זה גם איזשהו דה-לגיטימציה לשירות בצה"ל.

שמעון אוחיון: אז מה זה שייך לגבי איזה עניין אני מאמין - - -

מיכל בירן: להילחם בבריטים כאילו אין מלחמה באירופה ולהילחם נגד היטלר כאילו אין ספר לבן.

מיכל בירן: כשאנחנו נמצאים בחו"ל אנחנו עומדים כנגד כל דה-לגיטימציה של מדינת ישראל, אבל, שמעון, אם אתה חושב שלא יהיה דיון פנימי ושאנשים לא יכולים לשאול שאלות אם אתם לא - - -

שמעון אוחיון: בוודאי, מישהו סותם פיות?

מיכל בירן: כרגע זה בדיוק מה שאמרת, שלדיון הזה אין מקום ולדיון יש מקום.

שמעון אוחיון: לא.

מיכל בירן: במקום שסותמים בו פיות לא תהיה לך לגיטימציה.

שמעון אוחיון: אני לא מאמין שסותמים פיות.

מיכל בירן: זה מתאים רק למקומות חשוכים.

שמעון אוחיון: אני לא מאמין שסותמים פיות.

שמעון אוחיון: בדיון כזה, גם במסגרת הסדנאות, במסגרת המכינות, אני בטוח שהנושאים הללו עולים.

שמעון אוחיון: אני רוצה לומר רק משפט אחד ולסיים בעניין הזה, אני מקווה שלא נגרור את הדברים האלה גם לוויכוחים פוליטיים לאומיים.

שמעון אוחיון: זה כואב לי ששר האוצר שלי אומר שעיקר התקציב הולך בין איתמר ליצהר וכשאני רואה בטבלת השירות הקרבי שיהודה ושומרון מובילים, אז כמקביל לאיתמר ויצהר אני אומר לו: החבר'ה האלה זה בין מגלנים לצנחנים, פחות או יותר על אותו משקל.

שמעון אוחיון: צריך להעריך את העניין ולכבד את תרומת השירות בצה"ל.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: דנה זקס, בבקשה.

<דנה זקס: אני עובדת בסוכנות היהודית ואנחנו פועלים בשנים האחרונות, כבר 4 שנים, הקמנו את תוכניות "אופק", תוכניות קדם-צבאיות לנוער פריפריה, לבוגרי כפרי נוער ולנוער עולה.

<דנה זקס: יש לנו מכינות בעיקר בנגב, גם מכינות מעורבות לבנים ובנות וגם מכינה רק לבנות שנקראת "עלמה".

<דנה זקס: יש לנו מכינה בשותפות עם "אחרי" ויש לנו עכשיו איזשהו ניסיון לגיוס כספים מאוד גדול שאם הוא יצלח – אני לא בטוחה אבל אם נצליח לגייס את הסכום הזה, אנחנו רוצים להיכנס לעבוד עם מעל 1,500 יוצאי אתיופיה לקראת ההכנה לצבא.

<יהודה סקר: בכל הארץ?

<דנה זקס: בכל הארץ, אם נצליח לגייס את הכסף.

<דנה זקס: אני לא יכולה להבטיח את זה כי בסוף זה כן כסף.

<דנה זקס: אני רוצה להגיד משהו כזה: הרבה שנים היתה בישראל איזושהי הנחה, וגם היא הוכחה, שהמנהיגות מגיעה מהמרכז כי המרכז מגיע לבתי ספר איכותיים, כי המרכז הגיע ליחידות היותר טובות בצבא הרבה פעמים, כי היתה תחושת מסוגלות ותחושה שהם יכולים להשתלב ביחידות הטובות.

<דנה זקס: אנחנו רואים, דרך המכינות שאנחנו מקימים היום, שחבר'ה מהפריפריה פשוט לא תופסים את עצמם כבעלי מסוגלות הרבה פעמים להגיע ליחידות האיכותיות ותוך חצי שנה חל שינוי מאוד גדול בתפיסה העצמית שלהם את המסוגלות שלהם.

<דנה זקס: אני יכולה להגיד שיש לנו היום כבר מעל 200 בוגרים שכולם ביחידות קרביות ו-50% מהם בסיירות, מסיימים את השירות.

<דנה זקס: עברו כבר 3 שנים, אנחנו יכולים להגיד, הם סיימו את השירות.

<דנה זקס: אתמול, נוער – אני אגיד במילה קצת מכובסת – "נוער מוחלש", נוער מהפריפריה, נוער מכפרי נוער, נוער עם תיקים פליליים - - -

עמרם מצנע: אני אומר לכם, אני פגשתי את הנוער הזה בביקור בניצנה, זה ילדים וילדות שחלקם לא היו מתגייסים, ואם היו מתגייסים – או שלא היו גומרים את השירות או שהיו משרתים שבוע-שבוע, המקצועות האלה.

<דנה זקס: נכון.

<דנה זקס: אני רוצה להגיד שאתמול במקרה היה לנו איזה סיור בתוך הסוכנות והגיעו שני בוגרים של מכינה שלנו משותפת עם "אחרי" – שעושים עבודה נהדרת – שניהם חבר'ה עם תיקים פליליים.

<דנה זקס: אחד סיים את פנימיית בית חג"י, מי שמכיר, שזה אומר זה נוער מאוד קשה, והשני הסתובב ברחובות.

<דנה זקס: שניהם היום – בעזרת צה"ל שונה להם השיבוץ, דבר שקרה גם במכינה של הנערות, לכל 18 הנערות שונה השיבוץ מתפקידים לא משמעותיים שהם היו אמורים להגיע אליהם, כולם הלכו לתפקידי חינוך, ת"ש, הדרכה, קצונה.

<דנה זקס: אלה נערות שהיו על סף אי גיוס או לתפקידים הכי חלשים, הצבא עזר לנו, שינינו שיבוצים.

<דנה זקס: אם מדברים על כלכלה, אני רוצה להגיד, הסוכנות מעמידה הרבה כסף, "אחרי" מעמידה כסף, המדינה תעמיד כסף עם משרד החינוך, אנחנו מעריכים ומוקירים את זה.

<דנה זקס: בסך הכול, אם מסתכלים על זה לא רק ברמה של מה יקרה בצה"ל אלא ברמה של מה יקרה כאזרחים, אז ילד כזה שהיה לו תיק פלילי – הוא נסגר, הצבא גייס אותו, הוא הולך לשירות משמעותי, יעלה למדינה הרבה פחות כסף לאורך הדרך ויכניס הרבה יותר כסף, אם אנחנו רוצים להסתכל על זה רק בחור של הכלכלה.

<דנה זקס: בסך הכול המכינות האלה הן מכינות מאוד זולות.

<דנה זקס: אנחנו לא דורשים מההורים כסף בכלל, אנחנו דאגנו להשיג מלגות לכל החניכים, אין תשלום הורים או שתשלום ההורים הוא סמלי בסך 100 או 200 שקל בסך הכול לחודש, כשאוכל עולה קרוב ל-1,000.

<דנה זקס: כמה זה עולה למדינה לעומת כמה המדינה מרוויחה מזה, ולא בהיבט הצבאי בלבד, בהיבט האזרחי של זה?

<דנה זקס: כמה זה חשוב שאותם ילדים, עולים חדשים, ולא היו אף פעם בתנועת נוער ולא יצאו לטיול שנתי, פעם ראשונה יוצאים ומכירים את מדינת ישראל?

<דנה זקס: פעם ראשונה נפגשים עם אזרחים ערבים, עם אזרחים חרדים, עם קבוצות שונות?

<דנה זקס: כמה סטריאוטיפים נשברים ומשתנים?

<דנה זקס: בסך הכול מדובר בשינוי מאוד משמעותי בעלות מאוד נמוכה.

<דנה זקס: אני שמחה שמשרד החינוך אתנו ואני מצפה שגם משרד הביטחון יכנס ויהיה אתנו.

עמרם מצנע: תודה, דנה.

עמרם מצנע: "אחרי", בבקשה.

מיכל בירן: אני מתנצלת, אני נאלצת לעבור לוועדת כספים.

<ענבר הרוש-גיטי: "אחרי" הוא ארגון שטח, אני רוצה לנסות לתת פרשנות על הבעיה שקיימת.

<ענבר הרוש-גיטי: ב"אחרי" יש 6,000 בני נוער מדי שנה, מה שאנחנו עושים זה בגדול מה שהדיון הזה סובב – אנחנו מכינים בני נוער לשירות משמעותי ואנחנו נמצאים בפריפריה החברתית והגיאוגרפית של מדינת ישראל.

<ענבר הרוש-גיטי: הנוער מרגיש כשהוא מגיע ל"אחרי" – ואנחנו מביאים אותו בכוח – שהוא לא חלק מהחברה הישראלית.

<ענבר הרוש-גיטי: זאת הבעיה שלו.

<ענבר הרוש-גיטי: אם הוא לא חלק הוא לא יסחוב את האלונקה, פשוט ככה.

<ענבר הרוש-גיטי: הוא לא יהיה מתחת לאלונקה.

<ענבר הרוש-גיטי: כל התהליכים שאנחנו מדברים עליהם, שהם תהליכי חינוך, הם חייבים להיות תהליכים ארוכים שהמטרה שלהם להביא את כולם מתחת לאלונקה מבחינה מטאפורית וגם מבחינה מעשית, כך אנחנו עושים ב"אחרי".

<ענבר הרוש-גיטי: בני נוער שלא מרגישים חלק לא ילכו לשנת שירות, לא ילכו למכינה, גם לא למכינת "אופק".

<ענבר הרוש-גיטי: יהיה להם מאוד קשה לעשות את ההחלטה הזאת לצאת מהבית וחייבים להבין את זה.

<ענבר הרוש-גיטי: ככל שאנחנו הולכים ומדברים על התוכניות האלה, שהן מדהימות ומצוינות ומי שיגיע לשם – אני הייתי מלוות קומונה – ברור שאחר כך הוא יהיה תותח, מצוין, קצין ומצטיין והכול יהיה בסדר.

<ענבר הרוש-גיטי: אבל אם לא מגיעים לשם, החבר'ה שאנחנו מדברים עליהם, קשה להם מאוד לעשות את ההחלטה הזאת.

<ענבר הרוש-גיטי: אגב, אני חושבת שהחזקה של מכינות "אופק" היא שהיא מגיעה לנוער שמכינות קדם-צבאיות לא יגיעו אליו בחיים כי ההחלטה לצאת מהבית וההחלטה לעשות דבר כזה משמעותי לאורך שנה שלמה היא מאוד מאוד קשה כשכל החברים שלי מתגייסים.

<ענבר הרוש-גיטי: ולכן אנחנו חייבים להעמיק את ה-16-18 בקבוצות שעושות מפגש ארוך טווח ומייצרות שייכות לחברה הישראלית.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני, ברשותכם, רוצה לתת לראשת אכ"א להגיד כמה מילים, היא צריכה ללכת לדיון אחר, יישאר אתנו גדי.

אורנה ברביבאי: גדי יישאר וייתן גם סקירה של הנתונים.

אורנה ברביבאי: רחב הלב לראות איך יש פה מקבץ של בעלי עניין שרוצים את אותו דבר, שרואים חשיבות בשירות הצבאי, זה לא מובן מאליו בעיני.

אורנה ברביבאי: ההערה שלך לגבי ההורים מאוד נכונה.

אורנה ברביבאי: הנחת העבודה שלי – אני גם כאימא אומרת את זה – דיברתי על הנוער האיכותי, הם באים מהורים שגם מייצרים את ההבנה של חשיבות התרומה לחברה, ואין לי ספר שלהורים יש תפקיד משמעותי.

אורנה ברביבאי: אני יוצאת מפה עם תחושה טובה שיש הכרה במה שהצבא עושה ובחשיבות שיש למאמץ המרוכז, ובאמת צריך להגיד – לא היינו תמיד שם, בזיהוי האזור הזה של טרם הגיוס כריכוז מאמץ הכנה לצה"ל וזה נעשה בהרבה שיתוף פעולה.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שבהחלט נכון לעסוק בסוגיות תקציביות שמייצרות איזשהו וקטור ברור, מובחן שניתן בעניין הזה, ואני אומרת את זה בצורה הכי ישירה: בשיח כלכלי שבו סוגרים יחידות ובוחנים את האפקטיביות המבצעית ומרימים כל אבן כדי למצוא את השקל, אני חושבת שהעניין הזה הוא חשוב.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שצריך לתקצב אותו בהתאמה.

אורנה ברביבאי: בסך הכול אנחנו רואים את הדברים עין בעין.

אורנה ברביבאי: נאמר פה על ידי שלמה עניין היקף ההוצאה.

אורנה ברביבאי: אני לא חושבת שדמי הקיום לחיילי חובה מספקים, אני לא אומרת את זה.

אורנה ברביבאי: אני מרגישה לא נוח עם דמי הקיום.

אורנה ברביבאי: אנחנו שינינו, עדכנו בדיעבד, לא באופן מספק לדעתי, ואני חושבת שצריך להעלות את דמי הקיום בצה"ל.

אורנה ברביבאי: זה יעמוד למבחן התקציב.

אורנה ברביבאי: יש כבר איזושהי הצעה שהתגבשה, גם אישר אותה הרמטכ"ל, היא הוצגה היכן שצריך.

אורנה ברביבאי: אני הצגתי אותה בוועדת לוקר לאחרונה כאיזשהו רפרנס להתייחסות לסוגיות תקציביות בראייה ארוכת טווח, אבל אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות מעשה.

אורנה ברביבאי: אני לא חושבת שבצבא צריך לשלם משכורת – החיילים מגיעים כדי לשרת ולא כדי לעבוד ואת הרכיב הזה אסור לשנות בשום פנים ואופן.

אורנה ברביבאי: חיילים צריכים לשרת בצבא ההגנה לישראל ולא לעבוד אז אני דוחה את עניין שכר המינימום וכו', אבל אני כן חושבת שצריך לתת מענה מותאם יותר לצרכים שמבטא את ההיבט של דיפרנציאליות בין לוחם למי שאינו לוחם ודיפרנציאליות בין מי שנשאר יותר בשירות לאורך זמן.

אורנה ברביבאי: ללא ספק צריך לעסוק בזה ויש לנו אמירה בעניין.

<שלמי קרמר: ובמענק שחרור לקרביים למשל.

אורנה ברביבאי: מענק שחרור, אגב, זה תקציב אחר, וגם שם יש דיפרנציאליות בהתאמה.

עמרם מצנע: הקרן לחיילים משוחררים.

אורנה ברביבאי: אני מודה לך מאוד על הדיון.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שככל שנמשיך לעסוק בזה ביחד יהיו לזה תוצאות.

<שלמי קרמר: ביחד עם ההורים.

אורנה ברביבאי: יחד עם ההורים, אני לא שוכחת.

<יהודה סקר: היה דיון כזה, צריכים כנראה לחזור לזה.

<יהודה סקר: אדוני היושב-ראש, היה דבר כזה.

<יהודה סקר: אני כשיושב-ראש ועד הורים ישבתי עם הרמטכ"ל, גברתי – אני אב לחמישה, עכשיו האחרון שלי בקורס קצינים – אני אחרי זה ארצה לדבר אתך, היה דיון כזה.

אורנה ברביבאי: בשמחה.

<יהודה סקר: גם העותר בבג"ץ נגד שכר החיילים, אני אחד העותרים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אני רוצה לבקש ממך, אורנה, שתצאי מפה באמת בתחושה של – אני לא רוצה להגיד זעקה אבל קול משמעותי, ובעיקר אני מכוון לאוכלוסיות שללא ההכנות האלה לא יגיעו לשירות הצבאי.

אורנה ברביבאי: מצנע, אנחנו שם.

עמרם מצנע: כן, אבל צריך לעשות מעשה.

עמרם מצנע: עם כל הקיצוצים וכל הבעיות שיש – ואני מכיר את הבעיה, בתקופתי גם כן קיצצנו לא מעט יחידות – זה קשה נורא, אבל יש לנו פה את הדורות הבאים וצריך פה לשלב ידיים, משרד הביטחון ומשרד החינוך כדי לא לסגור את האופציות האלה.

אורנה ברביבאי: המסר ברור.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

עמרם מצנע: תודה.

<גדי אגמון: אם אפשר?

עמרם מצנע: אני רוצה לעוד כמה אנשים לדבר.

<גדי אגמון: חשוב לי רגע לתת התייחסות כי היא בעניין.

<גדי אגמון: קודם כל אני רוצה לומר שאנחנו כמובן מאוד מעריכים את הפעילות.

<גדי אגמון: כל האנשים שנמצאים פה סביב השולחן מדי שבועיים-שלושה נמצאים אתנו בדיוני סנכרון מה הפעילויות שאנחנו עושים בחודש הקרוב, בחודש הבא.

<גדי אגמון: השותפים כאן, ההורים, וישנם כאן חבר'ה מתנועות הנוער, כמו יונתן מהמש"צים, תנועות נוער כמו "אחרי" וגופים אחרים, כולם אתנו בשיתופי פעולה באופן שוטף.

<גדי אגמון: אני רוצה להגיד מילה לגבי המכינות ושנות השירות, מכסות – וחבל שחברת הכנסת מיכל יצאה מכאן בעניין הזה.

<גדי אגמון: יש לנו עליה דרמטית ב-6 השנים האחרונות של למעלה מ-50%, כל שנה בהיקף של כמעט גדוד, בין 250 ל-300 איש.

<גדי אגמון: כל שנה יחד עם האגף אנחנו מנהלים את זה, או האגף מנהל את זה מול הגופים, המכינות ושנות השירות השונות.

<גדי אגמון: 1,600 איש עלו בתוך פרק זמן של 5-6 שנים ל-5,200 איש כל שנה.

עמרם מצנע: סך הכול דחיות שירות.

<גדי אגמון: סך כל מכינות ושנות שירות.

<גדי אגמון: בחדר הסמוך כאן ליד – שקוראים לי לחזור לשם – אנחנו מקצצים היום בדרישה, ששר הביטחון אישר אותה, מאות ואלפים של חיילים מחוץ לסד"כ לצה"ל מכיוון שיש לנו פערים משמעותיים בכוח אדם, יחד עם זה שהבית הזה אישר והצביע על 10,000 איש שירדו בסד"כ צה"ל בשנים הקרובות כתוצאה מקיצור שירות.

<גדי אגמון: התהליכים האלה הם לא נפרדים, התהליכים האלה מתכנסים.

<גדי אגמון: אני רוצה לומר שלמרות קיצור השירות אנחנו ממשיכים להעלות כל שנה ב-5%-6% את היקף האנשים שילכו למכינות ושנות שירות, למרות זאת ולא עצרנו את התוכנית הזאת.

<גדי אגמון: למרות שהחוק מאפשר לי עליה לצורך העניין בחצי אחוז, או באחוז, או במספר מועט בכל שנה כי הוא לא מחייב אותנו.

<גדי אגמון: הוא לא מחייב אותנו לא סתם, הוא לא מחייב אותנו בגלל - - -

עמרם מצנע: אבל, גדי, אסור לשכוח שזו בעצם דחיה, זה לא חיילים שלא נמצאים.

עמרם מצנע: זה נכון שכל שנה בשנת גיוס זה משפיע לך על ההיקף - - -

<גדי אגמון: על השנה הנוכחית.

עמרם מצנע: אבל אם אתה עולה באופן הדרגתי אתה מקבל אותם חזרה ואתה מקבל אותם יותר מוכנים.

עמרם מצנע: יותר מוכנים – המשמעות היא שירות יותר משמעותי, שירות יותר ארוך.

<גדי אגמון: אין חולק ולכן כל שנה סיכמנו גם פה, גם בוועדה הזאת, על עליה של 5%-6% כל שנה, כי זה נשמע והיה מידתי, ונדמה לי שזה יהיה גם מידתי בשנים הקרובות.

<גדי אגמון: אני רוצה לומר עוד שני משפטים כי חשוב לומר את זה גם לתחושה של האנשים כאן.

<גדי אגמון: הבקרה הפנימית מתבצעת במשרד הביטחון למי מחלקים ולמי לא.

<גדי אגמון: בסך הכול הכולל, בכל שנה יש מספר עשרות מקומות שנשארים פנויים בין מכינות לשנות שירות.

<גדי אגמון: זה קורה כי לפעמים על מכינה שיש לה נגיד 100 מקומות - - -

<אירית ברוק: רק במכינות.

<אירית ברוק: בשנת שירות לא נשאר מקום.

<גדי אגמון: רק שניה.

<גדי אגמון: מכינה שיש לה 100 מקומות, מתמודדים 400 איש – כי היא מכינה מאוד מאוד אטרקטיבית – ולפעמים זה יוצר תחושה שלא מקבלים לאותה מכינה אבל הנוער רוצה רק לאותה מכינה.

<גדי אגמון: אני לא מנהל את התהליך הזה, או צה"ל לא מנהל את התהליך הזה, הוא גם לא מנהל את התעדוף.

<גדי אגמון: יכול להיות שתרצה לקיים דיון ייעודי על התעדוף הפנימי: האם מכינות צריכות להיות, כמו שאנחנו אוהבים לומר, לאלופים, או מכינות לאלפים; האם זה צריך להיות מכינות רק לאוכלוסיות מוחלשות כי צריך לנהל את המכינות האלה ולא לקיים מכינות בעניין זה לאוכלוסיות מסוימות; בין היתר בין מכינות חילוניות ומכינות דתיות וכדו'.

<גדי אגמון: אתה התהליך הזה מי שמקיים בעניין הזה זה האגף אבל אם הוועדה תרצה אפשר להחליט שעושים על זה דיון.

<גדי אגמון: בשורה התחתונה הניהול בעניין הזה הוא ניהול מידתי, הוא ניהול סביר, וכדי לתת מענה ברמה הכוללת גם החלטנו, משרד החינוך החליט, ללכת למכינות "אופק", שהן מכינות של מאות נוספות, שהוא מקשה על צה"ל כי המשמעות היא שאנחנו פוגשים את האנשים רק בסוף שנת הגיוס.

<גדי אגמון: אנחנו לא יכולים לגייס אותם לא באוגוסט ולא בנובמבר ואנחנו צריכים לשלוח אנשים גם בתאריכים האלה ולמרות זאת הלכנו למהלך הזה.

<גדי אגמון: אז חשוב לי להציג את התמונה הכוללת ודרך זה גם להמשיך ולנהל את הדיון.

עמרם מצנע: עמיקם, יש נקודה שלא עלתה כאן – התחום של הש"שינים שבעצם לא מוסדר.

עמרם מצנע: הוא לא מוסדר בכך שהיסטורית התנועה הקיבוצית היא בעצם המביאה והמוציאה, והדבר הזה מחייב איזושהי הסדרה, איך מחלקים בסופו של דבר, כי יש פה בעיה לא פשוטה שהאזרח, הפרט, פונה ומבקש ללכת לש"ש, הוא יודע שאם הוא ילך לתנועה הקיבוצית אז קודם כל יעדיפו את הקיבוצניקים.

עמרם מצנע: אני מניח שאתה מכיר את הבעיה הזאת, אני לא רוצה להרחיב בה אבל צריך גם אותה להסדיר.

עמרם מצנע: יחד עם זאת, המכינות הקדם-צבאיות והש"שינים, בסוף זו פעולת התנדבות של הצעיר או הצעירה ומותנית ברצונם.

עמרם מצנע: אני לא חושב שיש עניין לעשות פה איזושהי רגולציה לאיזו מכינה לשלוח וכדו'.

<גדי אגמון: זה עניין של היצע וביקוש.

עמרם מצנע: נכון, נכון.

<גדי אגמון: ובצדק.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה, אירית.

<אירית ברוק: אם אפשר לפני שגדי הולך.

עמרם מצנע: גדי לא הולך, גדי שומר מאהל.

<גדי אגמון: אני לא שוחררתי.

<אירית ברוק: אני אחראית על המחלקה לתנועות נוער, קהילה והגשמה, מחלקה שכוללת בתוכה את שנת השירות, את המכינות, את תנועות הנוער, את ארגוני הנוער ומכינות "אופק".

<אירית ברוק: קודם כל אני רוצה לומר שמכינות "אופק", אנחנו הרמנו את הכפפה שפה זרקו לנו הסוכנות וזה נמצא בהגהה לשונית אחרונה במשרד המשפטים.

<אירית ברוק: אני מקווה שבתוך שבועיים זה יהיה ברשומות.

<אירית ברוק: אנחנו מדברים על סדרי זמן כאלה, ואיך אמר ארז?

<אירית ברוק: אם ירצה-השם – כי בינתיים הוא נותן לנו איתותים חיוביים – בספטמבר כבר נתמוך לראשונה במכינות "אופק", מה שלא עושה את העניין פשוט אלא מורכב יותר.

<אירית ברוק: אני רוצה לומר שאנחנו מכבידים על צה"ל בתוספת של עוד אנשים שלא היו מתגייסים לצבא ללא המכינות "אופק" וללא מכינות קדם-צבאיות מסוימות.

<אירית ברוק: אני קוראת למכינות האלה – זה סוג של קפסולה של חינוך שניתנת ברגע הנכון, וממש, אם באים ומבקרים במכינות, רואים איך קבוצה שאין ספק שלא היתה מתגייסת, בתום חצי שנה או שנה כזאת תתגייס, זה עושה הבדל.

<אירית ברוק: בתוך זה יש דברים שהם לא מתקבלים על הדעת ואנחנו מגבילים את עצמנו באחוזים.

<אירית ברוק: לדוגמה, אתמול הייתי בשלוחת הבנות של "ימין אורד", שאין חולק, איך שלא הופכים את זה, שעושים עבודה חשובה ברובד התחתון של הסוציו-אקונומי – יש שם 5 מיטות ריקות.

<אירית ברוק: במחזור הבא יש להם 20 תקנים ו-5 מיטות יישארו ריקות.

<אירית ברוק: זה אבסורד לא נורמלי.

<אירית ברוק: אני יודעת שחברי במשרד הביטחון עושים מאמץ כן וגדול אבל מגבלת התקציב מתחילה לפעול הפוך, זאת אומרת, בעלות השולית אנחנו עובדים נגד עצמנו.

<אירית ברוק: גם את זה צריך להביא בחשבון – שנוצרים פה עיוותים שהם מדהימים – כי תסכימו איתי שכל מיטה שם שנשארת פנויה יכולה לאכלס עוד בת אתיופית שתתגייס.

<אירית ברוק: אם יושבים ומדברים אתם – אתמול ישבנו, אתה מדבר עם הבנות האלה בתום שנה של תהליך – זה מדהים.

<אירית ברוק: או מכינה אחרת שפונה לחבר'ה אמנים שללא התהליך הזה ספק גדול אם היו מתגייסים.

<אירית ברוק: רואים את התהליך בסוף שנה, רואים את הנכונות שלהם והמוכנות שלהם.

<אירית ברוק: הדברים האלה מאוד מאוד חשובים.

<אירית ברוק: בצד זה אני אמרתי בפעם הקודמת, אני רוצה לומר גם פה, תחושת הכישלון של מסיימי י"ב שנדחים פעם אחר פעם בש"שינים ובמכינות השונות, גם בתנועה גדולה כמו תנועת "הצופים" יש עודפים ש"הצופים" מעבר למכסות שלהם לא יכולים לשבץ, מלש"בים כאלה הולכים מדלת לדלת ונדחים פעם אחר פעם, ילדים מצוינים – במוטיבציה לשירות זה בוודאות פוגע בהם.

<אירית ברוק: תסכימו אתו גם אם אין על זה מחקר שנעשה עד היום כי זו תופעה של השנים האחרונות והיא תופעה חדשה.

<אירית ברוק: גם על זה צריך לתת מענה, מצד אחד הרצון החזק של אוכלוסייה לשרת שירות משמעותי, זאת אומרת, החינוך – למרות מה שנאמר פה – החינוך של מערכת החינוך עובד, עובד ומייצר לחץ של קבוצה גדולה שרוצה כן להתגייס וכן לשרת וכן לעשות את זה בצורה הטובה ביותר, ונבלמת בצורה שצורבת אצלה תחושת כישלון בדיוק ברגע הלא נכון לייצר תחושה כזאת.

<אירית ברוק: בצד כל זה יש לנו ועדת שנת שירות, שלא הזכרתם אותה, ועדה משותפת למשרד הביטחון, משרד האוצר, תנועות הנוער, ארגוני הנוער והמשרד, שאנחנו עומדים להגיש את המלצותינו גם כבר בתוך זמן קצר, אבל גם שם ברור שיש תת תקצוב גדול של נושא השנת שירות שגם הוא צריך לקבל מענה.

<אירית ברוק: אלה הדברים.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה רבה.

עמרם מצנע: שפרה, בבקשה.

<שפרה שחר: אני אשתדל להיות קצרה בגלל שאנחנו לקראת סוף דיון וכולם מותשים.

<שפרה שחר: אני אדבר אליך כנציג חברי כנסת כי אני לא רואה כאן עוד חברי כנסת, וחבל, כי עיקר הטענות שיש לי הם למחוקק, שבמשך כמה עשורים יצר מצב שבו - - -

עמרם מצנע: שפרה, אני לא בטוח שכולם מכירים אותך ואת עשייתך.

<שפרה שחר: אלה שצריכים מכירים.

עמרם מצנע: לא, לא.

<דנה זקס: אני צריכה ואני לא מכירה.

<שפרה שחר: סליחה, אני מתנצלת.

<שפרה שחר: אני מנהלת עמותת "בית חם לכל חייל", עמותה שמטפלת בכלל חיילי צה"ל, במצוקות של חיילי צה"ל ואני גם מובילה את המאבק להעלאת שכר חיילי החובה כבר יותר משנתיים.

<שפרה שחר: חברתי אל עורך דין אמנון לורך - - -

<יהודה סקר: לא הצטרפת לבג"ץ אבל.

<שפרה שחר: חברנו אל עורך דין אמנון לורך שעתר לבג"ץ והמשך הדיון מבג"ץ מתנהל בוועדת הכספים, אני מזמינה את כולכם.

<יהודה סקר: ממש לא, סליחה, תדייקי.

<יהודה סקר: יש בג"ץ, אדוני, שאני חלק מהעתירה לבג"ץ - - -

<שפרה שחר: אנחנו לא מדברים על הבג"ץ עכשיו.

עמרם מצנע: תן לה לומר את מה שהיא רוצה.

<שפרה שחר: ואני אחר כך אגיד לך איפה אנחנו עומדים.

<יהודה סקר: אני יודע איפה את עומדת.

<שפרה שחר: אני גם רואה את התוצאות של המאבק משום שאני מאוד שמחה ומאוד מברכת את ראש אכ"א – שהיא כרגע לא נמצאת – ואת הצבא ששינה טקסטים.

<שפרה שחר: עד לא מזמן הצבא לא הודה בפני מלא, בוודאי לא למצלמות – אני יודעת שהדיון הזה מצולם – שצריכים להעלות את שכר החיילים, שהשכר הוא לא מספק, שההורים נושאים בנטל בלתי סביר.

<שפרה שחר: אז אני שמחה, אז אנחנו מתחילים להצליח.

<שפרה שחר: אבל אני רוצה לדבר היום על העניין הזה שבמשך כמה עשורים חלה שחיקה במעמדם של אלה שעומדים בחוד החנית.

<שפרה שחר: חבר הכנסת אלעזר שטרן לא נמצא כאן אבל הוא דיבר עוד בנאום הפתיחה שלו, בנאום הבכורה של בכנסת, על כך שנוצר מצב שדווקא אלה שנותנים הכי הרבה הם אלה שהכי מקופחים.

<שפרה שחר: המדינה לא השכילה להעמיד את אלה שנותנים באמת את השירות המשמעותי ביותר, המסוכן ביותר, את אלה שנושאים את האלונקה ולא כמשל, לתת להם תעדוף בכל דבר, להבטיח את עתידם, ממש ככה.

<שפרה שחר: אני עוסקת באלה ששירתו 3 שנים, באים מבתים שלא יכולים לשלם שום דבר, גוררים עם עצמם חובות שהם צברו במהלך השירות הצבאי וביום שאחרי אף אחד לא מחכה להם, הם לא מצליחים להשתלב בשום מוסד להשכלה משום שאין להם כסף.

<שפרה שחר: אנחנו שומעים על המון המון מלגות אבל אנחנו לא יודעים שרק אחד מתוך 10 מקבל באמת מלגה שאפשר ללמוד אתה, וכן הלאה וכן הלאה.

<שפרה שחר: אז נוצר איזשהו תהליך שחיקה בין אלה שהולכים לקרבי – בואו נקרא לזה ככה – ואל לה למדינה להתפלא שפחות ופחות רוצים לעשות את זה.

<שפרה שחר: אני אימא לשני בנים, שני בני בחוד החנית של צה"ל, אחד קצין בקבע והקטן כבר השתחרר, וכשהוא השתחרר מסיירת הנח"ל – הוא היה מפקד – הוא גילה, הסתכל מימינו ומשמאלו שכל חבריו הג'ובניקים – אני לא אוהבת את המילה הזאת – עשו כבר 3 פעמים פסיכומטרי, עבדו וחסכו קצת כסף והוא פשוט מאחור, מפגר מאחור בשנה או שתיים כי הוא צריך עכשיו להתחיל עם כל הסיפור של הפסיכומטרי.

<שפרה שחר: אין שום מקום – חוץ ממוסד אחד, שזה הבינתחומי – שמתעדף, שנותן עוד כמה נקודות זכות לכאלה שעשו צבא.

<שפרה שחר: אתם יודעים שאפילו במוסדות להשכלה גבוהה בחו"ל אנשים שעשו צבא בישראל מקבלים נקודות זכות, credit points, שהם באים אפילו נניח על חשבון נקודות בפסיכומטרי וכדו', כדי להתקבל לחוגים כאלה ואחרים.

<שפרה שחר: פנה אלי בחור ששירת שירות מאוד קשה בחיל הים, כולל בחודשים האחרונים של השירות שלו ב"עמוד ענן" – שלא רבים מאתנו יודעים שב"עמוד ענן" מי שבאמת נלחם והיה בסכנה גדולה זה חבר'ה מחיל הים, לוחמים מחיל הים – וכשהוא רצה להתקבל לאיזשהו חוג מחשבים כאן באוניברסיטת ירושלים הוא גילה שהוא לא יכול בגלל שתי נקודות שהיו חסרות לו בפסיכומטרי.

<שפרה שחר: הוא ראה בחדר ההמתנה איזה 10 בני מיעוטים וכל מיני כאלה שלא עשו צבא שהתקבלו.

<שפרה שחר: הוא שאל: גם להם היה את הפסיכומטרי הנדרש?

<שפרה שחר: אז אמרו לו: לא, אבל להם יש מכסות, להם יש מקומות שמורים.

<שפרה שחר: זה דבר אחד.

<שפרה שחר: לגבי העניין של המכינות הקדם-צבאיות, המדינה הזאתי רגילה - - -

עמרם מצנע: המדינה שלנו, אני מעדיף את השימוש במונח הזה, לא "הזאתי".

<שפרה שחר: המדינה שלנו.

<שפרה שחר: המדינה היא שלי ואם לא היה אכפת לי מהמדינה וממה שקורה כאן לא הייתי עושה את מה שאני עושה ולא הייתי מקדישה את כל זמני כדי לתקן את העיוותים שאני חושבת שקורים כאן.

<שפרה שחר: אני ומשפחתי, אפשר לומר שתרמנו באמת את המקסימום שאפשר לתרום ועדיין תורמים למדינה.

<שפרה שחר: כך שגם הבן שלי, למרות שהוא נפצע, הוא נלחם 9 חודשים עם הצבא כדי להתגייס ליחידת מילואים לוחמת.

<שפרה שחר: אני רק אומרת, רגילים ומורגלים החל מכיתה א', או אולי אפילו לפני זה, להכניס את היד לכיסים של ההורים, ההורים הפכו לאיזה מין כספומט של המדינה, ואותו דבר כאן גם בהכנה לצה"ל.

<שפרה שחר: אני לא מתווכחת כרגע על שנת י"ג כזאת או אחרת, אם היא שנה מיותרת או לא מיותרת, אבל איפה מערכת החינוך?

<שפרה שחר: אם יש לנו יעד לאומי חשוב – שאין לי בכלל עוררין על כך שהוא חשוב – שהוא הכנה לשירות משמעותי ולשירות קרבי בצה"ל, יתכבד משרד החינוך ותתכבד הממשלה ותקציב לו כספים וינצלו את 12 שנות הלימוד, כמובן ביתר שאת אולי שנתיים ושלוש אחרונות לקראת השירות, ויעשו את כל מה שעושים, את כל התכנים שעושים במכינות הקד"צ.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה.

עמרם מצנע: בבקשה, דורית.

<דורית בר חי: אני ממונה על צעירים בגיל גיוס ועל כל מה שקשור להכנה לשירות משמעותי.

<דורית בר חי: אני רוצה ברשותכם להתייחס להורים ולנושא תוכנית הכנה לצה"ל.

<דורית בר חי: גברתי, אני אענה לך ולשלומי, שבא מהרצליה – שם יש מרכז הכנה רשותי מאוד מפותח, מאוד טוב, אני לא יכולה להגיד מתוקצב.

<דורית בר חי: אבל כל תוכנית הכנה לצה"ל, 3 שנים ההורה לא נדרש לשלם אגורה אחת.

<דורית בר חי: הם נוסעים לשבוע גדנ"ע ללא עלות שלנו.

<דורית בר חי: אני רוצה לומר שתוכנית ההכנה לצה"ל, ההורה לא נדרש עבורה אפילו לא שקל אחד, התוכנית היא 3 שנים, נוסעים לשבוע גדנ"ע ללא עלות, עולים ל"בעקבות לוחמים" ללא עלות, יש את הסדנאות שמקבלים ללא עלות.

<דורית בר חי: גם מיצג חיילות, אנחנו תקצבנו בהיסעים למתקשים, כך שמבחינת התוכנית הכנה לצה"ל, אנחנו מודעים לזה שהנטל לא צריך ליפול על ההורים ואנחנו לוקחים אחריות מלאה.

<דורית בר חי: התוכנית בעלויות גבוהות.

<דורית בר חי: אני אזכיר גם את תוכנית 101, "אחרי", עם קבוצות של תוכנית בוקר וקבוצות אחר הצהרים ברשויות ממוקדות של פריפריה גיאוגרפית וחברתית וכו'.

<דורית בר חי: כל תוכנית אחרת של הכנה לצה"ל שנעשית אחר הצהרים בקובצות כאלה ואחרות היא בחירה של ההורים, אם זה הכנה לצו ראשון אפילו או הכנה ליום ה-100, שאנחנו יודעים שזה נעשה, אנחנו יודעים גם שבעלויות גבוהות.

<דורית בר חי: אנחנו, משרד החינוך, בשיתוף עם משרד הביטחון וצה"ל, נותנים את המענים הטובים ביותר כדי שבית הספר והתלמידים לא יזדקקו לשום גורם חוץ אחר מתוקצב.

<דורית בר חי: אנחנו נותנים את התשובות.

<דורית בר חי: בוחר בית הספר בתשובה אחרת, טובה יותר, מתאימה יותר, יותר מעמיקה – זו בחירה חופשית שלו.

<דורית בר חי: התלמיד יכול להגיע לצה"ל מוכן גם בלי התקצוב - - -

<שלמי קרמר: אני לא מסכים כי אני לא מכיר את מה שאת אומרת.

<דורית בר חי: אני רוצה לומר עוד דבר אחד.

<דורית בר חי: מבחינתי, אפילו ברמת השוויון החברתי, אני לא רוצה שמי שיגיע לצה"ל שיש לו יותר כסף יגיע מוכן יותר או בעל אפשרויות יותר מאשר מי שאין לו, ולכן בתוכנית שלנו - - -

<שפרה שחר: אבל זה מה שקורה היום, זה מה שקורה כיום ואסור להתכחש לזה.

עמרם מצנע: אתם מתווכחים על שני דברים שונים: יש את מערכת החינוך הפורמלית – שהיא נתנה תשובה וזה ההכנות שבאמת הן חלק מתוך מערך בית הספר, ויש את הדברים שאו שהם בשעות אחר הצהרים או שהם באמת באותה שנה של דחיית שירות, שזה בעצם הנער, הנערה או ההורים, הם בוחרים בזה, ואני גם לא חושב שמישהו מצפה שיהיה לזה מימון מלא של המדינה.

עמרם מצנע: אני חושב שצריך להיות ערים לכך שהמכינות הקדם-צבאיות גם כן התחילו דרכן בלי מימון.

עמרם מצנע: היום הן ממומנות בהחלט בסכומים משמעותיים, הש"שינים ממונים רק בחלק של ההכנה בעצם של הדברים הללו, אבל זו בהחלט התנדבות שהיא לגיטימית, היא טובה, היא נכונה, היא היתה תמיד.

עמרם מצנע: הש"שינים – מי שפה מספיק ותיק יודע שפעם קראו לזה שש"ש, כשהשירות הצבאי היה שנתיים קראו לזה "שנת שירות שלישית", וזה בעיקר באמת היו החבר'ה מהתנועות הקיבוציות.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<ענבר טויזר: אני נציגה של תנועות הנוער מטעם של"ח-מש"צים.

<ענבר טויזר: קודם דיברו כאן גם על התחושה של בני נוער שרוצים לצאת לשנת שירות ובסופו של דבר מקבלים תשובה שלילית בגלל כמות המכסות.

<ענבר טויזר: בשנים האחרונות עולה כמות בני הנוער שרוצה לצאת לשנת שירות.

<ענבר טויזר: אם בשנה האחרונה היו 5,000 בני נוער שבאו למיונים לשנת שירות, סך הכול היו בסופו של דבר רק 2,100, וזה, כמו שעולה מהדיון, בעיקר מהבעיה של המכסות שצה"ל מקציבים ופחות מהסיבה התקציבית.

<ענבר טויזר: בעצם נוצר מצב שבני נוער שסך הכול רוצים לתרום שנה מהחיים שלהם למדינה, לקהילה, לא יכולים לעשות זאת ומי שמונע את זה מהם זה צה"ל, זו המדינה עצמה.

<ענבר טויזר: באיזשהו מקום זה קצת אבסורד מה שקורה כאן.

<ענבר טויזר: נכון, קיימות בעיות של חוסר בכוח אדם וזה כן משהו שצריך לתת עליו את הדעת, אבל בכל זאת קיים כאן מקרה שהוא באמת אפילו מוזר הייתי אומרת, שבני הנוער האלה, שבסופו של דבר הם כן מתגייסים – השנה הזו זו שנת שירות, זה לא במקום שירות צבאי אלא דחיה – אז למה בעצם זה צריך לקרות?

<ענבר טויזר: העובדה שבכל שנה גדלה כמות המתמיינים מצד בני הנוער לשנת השירות זה כמו שגדי מאכ"א אמר כאן קודם, בכל שנה יש איזושהי הגדלה של כמות המכסות, ה-5%-6%, אבל במקביל יש גם הגדלה של כמות בני הנוער שמתמיינים, כך שבעצם עוגמת הנפש, אפשר להגיד, של בני הנוער נשארת כמו שהיא וכמות בני הנוער שבסופו של דבר לא יוצאים לשנת שירות נשארת אותה כמות ואפילו גדלה.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה.

עמרם מצנע: מישהו רוצה לומר משהו חשוב שעוד לא נאמר?

עמרם מצנע: אנחנו צריכים לסגור את הדיון.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<עומרי גונן: אני אגיד בקצרה.

<עומרי גונן: אני ממועצת תנועות הנוער.

<עומרי גונן: בניגוד לדברים שלך, אז הבעיה המרכזית שאנחנו מזהים, עבורנו, תנועות הנוער – שאנחנו רואים במפעל הש"ש את הדרך המרכזית, דרך המלך יחד עם מסלול הנח"ל – הבעיה המרכזית מבחינתנו היתה תקצוב ואירית התייחסה לזה.

<עומרי גונן: אנחנו חברים בוועדה שהוקמה יחד עם משרד החינוך, משרד הביטחון ומשרד האוצר.

<עומרי גונן: אנחנו מדברים על 18 מיליון בתקנה התקציבית, סך הכול 24.7 כולל – זאת אומרת, 18 בבסיס התקנה ועוד שמתווסף.

<עומרי גונן: בסופו של דבר, גם אם המכסות גדלות אנחנו לא יכולים להחזיק את החבר'ה בשנת השירות וזאת הבעיה המרכזית שלנו.

<עומרי גונן: מהבחינה הזאת כן צריך להיות גידול כמו שגם אכ"א מאפשרים אבל אני חושב שהבעיה שלנו היא קודם כל בעיה שאנחנו צריכים לסגור בינינו, אני חושב, בין משרד הביטחון למשרד החינוך.

<עומרי גונן: אנחנו הצענו בוועדה איזשהו מתווה גדילה מתואם של שני המשרדים ואני חושב שזאת הדרך.

<עומרי גונן: זאת אומרת, לא מתווה שיהיה עכשיו 10% או 15% אלא 4%-5% גדילה, שגם יאפשר לאוצר להוסיף את הסכום שלו כדי שהתקנה הזו תגדל בהתאם.

<עומרי גונן: חוץ מזה כמובן שאני אגיד שמבחינת המכסות אז לנו יש גם את מסלול הנח"ל שהוא לא מוגבל במכסות ומבחינתנו שני המסלולים האלה מיועדים להגשמה ולשירות צבאי שהוא גם לאחר מכן, אז אנחנו לא רואים בשנה הזאת רק שנה של התנדבות אלא מסלול המשכי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<גיל בצלאל: אני מהחברה להגנת הטבע.

<גיל בצלאל: למרות שיש לנו מכינה קדם-צבאית, ואני מבין את החשיבות של המכינות, אני רוצה רגע להוסיף דבר על שנת השירות, ש"שינים.

<גיל בצלאל: אצלנו יש מכסות של 70 ש"שינים.

<גיל בצלאל: רק כדי לסבר את האוזן – ואני בטוח שזה גם בארגונים אחרים מקבילים אלינו – אני מתחיל את תהליך המיון של הש"שינים עם קרוב ל-1,500 מועמדים ל-70 מקומות, כך שאני חושב שאם זה מגביל ארגונים אחרים, האחוזים פה הם הרבה יותר גדולים.

<גיל בצלאל: אני רוצה להגיד שהש"שינים – וכולם אמרו את זה פה אבל אני אגיד את זה שוב – זה הנוער הכי איכותי שיש לנו, דור העתיד הכי משמעותי שיש והם למעשה השופרות שלנו.

<גיל בצלאל: עשינו איזושהי בדיקה אצלנו, הש"שינים והמורות החיילות, שהדיון המקביל בחוץ וביטחון מדבר עליהם, נחשפים אצלנו לקרוב – כנראה גם בארגונים אחרים אבל אצלנו זה יותר משמעותי – לרבע מיליון תלמידים כל שנה.

<גיל בצלאל: המורות החיילות והש"שינים, שאצלנו הם מדריכי טיולים שעוברים הכשרה – ואני לא אוסיף על זה שאנחנו כן מכשירים אותם ושמים עליהם כסף, אבל זו לא הנקודה פה – נחשפים לרבע מיליון תלמידים.

<גיל בצלאל: ובסופו של דבר, אם אנחנו מדברים על הכנה לצה"ל, הש"שינים האלה, איפה שהם, זה לא משנה באיזה ארגון, נותנים משמעות לדבר.

עמרם מצנע: אוקיי, תודה.

עמרם מצנע: משהו חשוב שלא נאמר?

<מיכל ברקאי: כן.

<מיכל ברקאי: אני מייסדת וראש תוכנית "אופק" - "עלמה" למנהיגות נשית, אסור להגיד מכינה אבל כמו מכינה חצי שנתית של הסוכנות היהודית.

<מיכל ברקאי: "עלמה" מיועדת בדיוק לבנות ההפוכות.

<מיכל ברקאי: אני רוצה לשתף אתכם שכשעומדים 1,500 בני נוער בתור ל-40 מקומות אז אני צריכה לעבור כמעט בכוח, לנסות לשכנע בנות מפריפריה כלכלית, חברתית וגיאוגרפית להגיע למכינה.

<מיכל ברקאי: הבנות האלה – אין להן מושג מה זה מכינה, הן לא יודעות כמה הדבר הזה יכול לשנות להן.

<מיכל ברקאי: המשפחות שלהן – אני היום הולכת לשבת בבית עם אימא כדי לשכנע אותה שהבת לא תלך לעזור בפרנסת המשפחה ולהביא עוד 2,000 שקל הביתה, שהם קריטיים עבורה, ולא תעזור לגדל את אחותה הקטנה, שזה מה שהיא עושה כל החיים שלה – לא הולכת לתנועת נוער, לא הולכת לתוכנית הכנה, לא הולכת למרכז הכנה.

<מיכל ברקאי: שיח שבהרצליה הוא קיים ובשכונות מוחלשות ובמקומות מוחלשים הוא קיים הרבה פחות.

<מיכל ברקאי: אני רוצה לומר שבעיני העשייה המבורכת של משרד החינוך, שבאמת עובד עכשיו על תקנה שבעזרת-השם תתחיל להכניס תקצוב שיאפשר לנו לפעול, היא קריטית, אבל גם ההבנה של כל הגורמים הפועלים שיושבים סביב השולחן הזה שמדובר בעתידה של מדינת ישראל.

<מיכל ברקאי: לא יכול להיות שבני נוער שקיבלו כל כך הרבה הזדמנויות עומדים בתור לקבל הזדמנות שתיתן להם עוד קפיצה, בעוד שבני נוער שלא קיבלו הזדמנות, אנחנו צריכים להיאבק אתם כי אין לנו כסף ואין לנו יכולת לעזור להם.

<מיכל ברקאי: תת אלוף גדי אגמון שיושב פה, אחת אחת עזר לנו לקדם, כל אחת מהבנות שלנו, וכולם קיבלו שיבוץ משופר שישנה להם היום את החיים.

<מיכל ברקאי: חיילת שבמקום להיות פקידה הלכה להיות עכשיו מש"קית ת"ש או הלכה להיות עכשיו מ"כית, או הלכה להיות עכשיו בקורס קצינות שלישות, תצא להיות אזרחית קהילה שתהפוך את החברה הזאת להיות חברה אחרת.

<מיכל ברקאי: בסופו של דבר השאלה היא איזו מדינה אנחנו רוצים שתהיה פה וזאת השאלה שצריכה להישאל כל יום על-ידי האנשים שיושבים בבית הנבחרים שלנו.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: גדי, כמה מילים לסיכום.

<גדי אגמון: אני מאוד מצטער אבל אני לא יכולתי לסכם יותר טוב ממה שמיכל סיכמה, כיוון שאני חושב, אדוני היושב-ראש, שמכינת "עלמה" – אני מרשה לעצמי לקרוא לה מכינה כי היא מכינה בנות לשירות משמעותי – ועם כל הכבוד לחברה להגנת הטבע או לידידי שהציג פה את ה-1,500 שמתמודדים על 70 איש, נדמה לי שאנחנו מפספסים פה את הדיון.

<גדי אגמון: מכינות צריכות להכין, וגם אנשי שנת שירות, צריכים להכין אוכלוסיות שאנחנו לא מצליחים להשפיע עליהן במערכת החינוך בתהליך הרגיל, לא מצליחים להשפיע עליהם להבין שצה"ל יכול לשנות את גורלם, להבין שאפשר לעשות שינוי משמעותי.

<גדי אגמון: אני אמרתי את זה ברמיזה מקודם, שכדאי שנסתכל ונשאל את עצמנו האם אנחנו רוצים לא להוסיף 70 איש לחברה להגנת הטבע או לקרן קיימת לישראל או לרשות שמורות הטבע – וזה חשוב, אני לא אומר שזה לא חשוב, זה חשוב, אפילו חשוב מאוד – אבל האם אנחנו צריכים להוריד את ה-70 למרות שיש שם 1,500 שמתמודדים כדי להשפיע על החברה הישראלית ועל הפריפריה או על המקומות שבהם אחוז השירות המשמעותי הוא לא גבוה, ולקחת ולהוריד ל-50 איש כדי שאת ה-20 הנוספים נשפיע בשנת שירות או במכינות שמשפיעות על מדינת ישראל.

<גדי אגמון: אנחנו נשאיר את ה-70, אני חושב שצריך להשאיר אותם, אני נותן את זה כדוגמה.

<גיל בצלאל: כי הם נחשפים להרבה יותר.

<גדי אגמון: אני נותן את זה כדוגמה.

<גיל בצלאל: דוגמה לא טובה.

<גדי אגמון: אני חושב שהרשות והשלטון המקומי צריכים להיות כאן כי אני רוצה לשאול את השלטון המקומי מה השלטון המקומי עושה בתקציבים שיש לו, וידידתי דורית יודעת את זה, הוא יכול להשפיע על הדנ"א באותן רשויות ובאותן ערים שלא שותפים לתהליך הזה.

<גדי אגמון: אני מנסה בערים בפריפריה – ואני לא אתן דוגמאות פה של ראשי ערים – להשפיע עליהם לשים חיילים, יחד עם האגף ויחד עם משרד החינוך, גרעיני נח"ל, כדי שהם ישנו את העיר בפריפריה, בערים שמקבלות קסאמים על הראש, ואנחנו לא מצליחים להשפיע על ראשי הערים האלה ועל השלטון המקומי.

<גדי אגמון: כך שאני חושב שזה לא רק תקציב אלא גם תפיסה רחבה שלנו ושל הוועדה איפה אנחנו רוצים להשפיע את כוח האדם ואת האמצעים מבלי הרבה כסף, לא חייבים רק להוסיף כאן כסף, יחד עם הארגונים.

<גדי אגמון: ואני מזמין גם את ארגוני ההורים וגם את ארגוני התלמידים השונים להשפיע יחד עם כוח האדם שנמצא שם ועם ההורים, באותם מקומות שאני חושב שאפשר לעשות שינוי.

<גדי אגמון: תודה.

עמרם מצנע: קודם כל, אני מודה לכל מי שהגיע למפגש הזה.

עמרם מצנע: אני לא זוכר דיון – וכבר כמה דיונים הוועדה בראשותי קיימה?

<יהודית גידלי: היום 203.

עמרם מצנע: כן, מדיון לדיון כוחנו עולה.

עמרם מצנע: אני לא זוכר דיון שיש הסכמה כל כך רחבה ביעילות, באפקטיביות ובצורך הזה לקיים את אותם גופים ופעילויות שתורמים תרומה משמעותית להכנת הנוער שלנו לשירות.

עמרם מצנע: זה מצד אחד.

עמרם מצנע: אבל מצד שני, עם כל הנכונות וכל ההבנה וכל העשייה – ואני לא רוצה לזלזל בחלק המלא של הכוס כי הוא יותר מחצי – אבל עם כל ההבנה דרוש פה עוד מאמץ, כי אני חושב שמה שקורה בשנים האחרונות זה שיש באמת יותר מודעות וגם יותר ידע וניסיון ביכולת שלנו להגיע לאוכלוסיות הקצה, שזאת ההזדמנות האחרונה.

עמרם מצנע: אני מכיר גם את הבנות שאת דיברת עליהן, מיכל, מהמקומות האחרונים שהייתי בהם, איזו משמעות חברתית, ציבורית, לאומית, יש לנערים ולנערות האלה אם אנחנו מקדישים עוד מזמננו ועוד מתקציבנו לעניין הזה.

עמרם מצנע: אני לא רוצה להרבות בדיבורים אבל מוכרחים, גם במצוקות הקשות שקיימות היום, לתת עדיפות לאותה תוספת שולית, אותה דלתא הנחוצה כדי להגיע ליותר ויותר בני נוער שמתדפקים על הדלתות שלנו ורוצים אבל אין לנו כלים מספיקים להתמודד עם זה.

עמרם מצנע: אני פונה עוד פעם, עמיקם, אליכם ואל משרד החינוך, אני אומר לכם, אילו היינו עושים חשיבה תיאורטית ארגונית אז האחריות נמצאת בעצם במשרד החינוך – ולא מקרה, דרך אגב, שמשרד החינוך גם מוציא לפועל את התוכניות האלה עם תקציבים, מאצ'ינגים מסוימים שמקבלים ממשרד הביטחון, כי בסוף על משרד החינוך יש את האחריות להכשיר את בני ובנות הנוער עד גיל 18, לא רק בבגרויות ולא רק בפסיכומטרי, אלא בכל המכלול שאנחנו כבר דיברנו עליו.

עמרם מצנע: אבל יש פה בהחלט משרד ביטחון שמבין את הערך המוסף שיש לאותם נערים ונערות שעוברים את התהליכים האלה ולכן נכון השולחן העגול, ואנא, תמצאו את הכספים הלא גדולים האלה, בכל קנה מידה.

עמרם מצנע: אני גם מקבל – למרות שקשה לומר את זה – שצריך לתת פה באמת עדיפות למה שאנחנו קוראים היום במשרד החינוך בהרבה מאוד תחומים "תקציב דיפרנציאלי", מה שנקרא "תקציב שונה" או "שונות תקציבית", גם פה.

עמרם מצנע: זה נכון, צריך לתת משקל יתר לאותן אוכלוסיות שדורשות את החיזוק הזה.

עמרם מצנע: המכינות הקדם צבאיות, שאני מאוד חסיד שלהן – אני אפילו אישית עזרתי בהקמתה של המכינה הראשונה כשהייתי אלוף פיקוד המרכז, מכינת "עלי" ואני מאוד מעריך אותה.

עמרם מצנע: אבל באמת שם: א', זה עלויות גבוהות מאוד, וב', באמת רוב בנוער שמגיעים לשם זו תוספת חשובה אבל הם היו מגיעים לאותם מקומות גם בלי זה, לעומת אותם מקומות שדנה דיברה עליהם, שענבר דיברה עליהם, וכמובן מועצת תנועות הנוער, תנועות הנוער והתנועה הקיבוצית, שמשום מה לא הגיעה לפה היום.

<יהודה סקר: יואל מרשק פרש אז אין להם מישהו אחר.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: אין לי ספק שצריך, וכפי שאמרת, גדי, יחד אתכם, בהכוונה שלכם ובסיוע שלכם באמת להגיע לאוכלוסיות האלו שלא ישרתו בצבא, לא ישרתו שירות משמעותי, לא יסיימו את השירות אם אנחנו לא נעזור להם להיכנס אל תוך המועדון הזה שנקרא לב לבה הגרעיני של החברה הישראלית.

עמרם מצנע: אנחנו כמובן נמשיך לעקוב ונקיים גם מפגשים נוספים כדי באמת לראות שהדברים האלה מתקדמים.

עמרם מצנע: אני לא יכול שלא לומר באמת, גם למשרד החינוך, החל משר החינוך, ארז, אתם, אירית ודורית, ולך, גדי, לאורנה, עמיקם ולכל הצוותים האלה שעוסקים, אני יודע שאתם נלחמים על סדרי עדיפויות בתוך הארגונים שלכם, כל אחד בארגון שלו.

עמרם מצנע: אני גם כמובן אפנה לראשי הארגונים.

עמרם מצנע: נדמה לי שעם כל הבעייתיות וכל הקשיים שעולים כאן

עמרם מצנע: – ואנחנו באמת נמצאים בתקופה קשה כי היא תקופה שמחייבת ללא פשרות למצוא מה לא עושים, לא מה כן עושים – זו הזדמנות לנסות ולדייק יותר ולמקד יותר באמת בסדרי עדיפויות שלנו.

עמרם מצנע: המדינה הזאת, שכולם מדברים עליה, היא המדינה שלנו.

עמרם מצנע: עם כל הבעיות וכל הטענות וכל הצרות, בסופו של דבר אנחנו יכולים להשפיע אם היא תיראה אחרת.

עמרם מצנע: אז בואו נפסיק לדבר על "המדינה ההיא" – זו המדינה שלנו וכל אחד ואחד מאתנו, במקום שבו הוא נמצא, בעצם עושה את הדברים האלה.

עמרם מצנע: אין תחליף להתנדבות, אין תחליף לבני נוער שמה שלא נעשה הם רוצים לעשות ולתרום, בין אם ניתן להם את הכסף או לא ניתן להם את הכסף.

עמרם מצנע: זה היה ככה תמיד מאז שאני זוכר את עצמי.

עמרם מצנע: זה טוב וזה נכון ולא כל מי שרץ להתנדב צריך אחר כך להגיד: רגע, רגע, אבל מה נתנו לי?

עמרם מצנע: כי זאת מהות ההתנדבות, זה מהות השירות, זו מהות השותפות ובעצם לקיחת אחריות.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם, הישיבה נעולה.