הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 61, 2014-05-25 10:00

עדי קול: בוקר טוב.

עדי קול: הפורום שמתכנס עכשיו הוא לא הפורום בו היינו אמורים להתכנס.

עדי קול: אנחנו כבר נפגשנו.

עדי קול: אתן מצטרפות אלינו לצורך הנושא הזה, אבל כבר נפגשנו אי אילו פגישות בנושא הפרעות אכילה וכיוון שראיתי שבפורומים הגדולים אנחנו לא מצליחים להתקדם, ביקשתי ממנכ"ל משרד הבריאות, ממנכ"ל משרד הרווחה וממנכ"ל משרד החינוך לכנס צוות בין-משרדי, צוות קטן, צוות של עבודה שיגדיר עבור המשרדים מה התהליך שכל משרד צריך לעשות כדי להתמודד בתופעה של הפרעות אכילה.

עדי קול: התכנסנו פעם אחת ושלחנו את כל הנציגים לעשות עבודה.

עדי קול: ממשרד החינוך הייתה בוועדה עירית וממשרד הרווחה הייתה איריס פלורנטין.

עדי קול: שלחנו את כולם לבדוק היכן יש ממשקים של המשרדים שלהם בנושא של הפרעות אכילה.

עדי קול: היום הייתה אמורה להיות פגישת המשך ואת הכינוס הזה בפורום הגדול הזה לא אני יזמתי.

עדי קול: לא אני ביקשתי ולא אני רציתי שכולם יגיעו.

עדי קול: אני עומדת כאן חסרת אונים ואני רוצה לומר לפרוטוקול שמאוד מאוד מטרידה אותי הדרך בה משרד הבריאות עושה את העבודה הזאת, מטריד אותי שלקחתי את הנושא הזה על עצמי בשנה וחצי האחרונות וכל מה שאני עושה זה לנסות לרדוף אחריכם שתעשו את העבודה.

עדי קול: כל מה שביקשנו זה לנסות לייצר איזשהו מסמך שאומר איך שלושת המשרדים צריכים להתמודד עם הנושא הזה.

עדי קול: מה שקורה בסוף זה שאני כחברת כנסת רודפת אחריכם שתעשו את העבודה שלא נעשית.

עדי קול: אני שמחה שאתם כאן, אני אשמח מאוד לשמוע מה יש לכם לומר, אבל בסוף אנחנו צריכים לייצר איזשהו מסמך שאומר איך משרד החינוך, איך משרד הרווחה ואיך משרד הבריאות צריכים להתמודד עם הנושא הזה של הפרעות אכילה גם לצורך מניעה, גם לצורך טיפול וגם לצורך חינוך, אבל קשה לי לראות איך אנחנו עושים את הדבר הזה בפורום הכללי.

עדי קול: איגור וגדי, אתם יזמתם את הדבר הזה ויש לכם רעיון.

עדי קול: אני מבקשת ואני אומרת לפרוטוקול שתוך שבוע מהיום – ולא אכפת לי מי אחראי, וגדי, אני אומרת את זה לך ואני אגיע עם זה עד השרה – יהיה צוות ותהיה פגישה של הצוות המצומצם כדי שיתחילו לעבוד, כי מה שקורה – לא מקובל עלי.

עדי קול: באמת, בעיני זה זלזול בעבודת הכנסת.

עדי קול: תפקיד הכנסת הוא לפקח על רשויות הממשלה ולא לעבוד במקומן.

עדי קול: את הדיון הקודם אני ניהלתי והתכוונתי שהדיון הבא יעבור אליכם.

עדי קול: לא יכול להיות שאני מנהלת את הדיון כצוות בין-משרדי.

עדי קול: זה לא יכול להיות.

עדי קול: אם אתם רוצים, כדוקטור למשפטים אני יכולה לתת לכם הרצאה על הפרדת רשויות ומה המשמעות שלה אבל נראה לי שאפשר לוותר על זה.

עדי קול: אני אשמח לדעת מה חשבתם לעשות.

עדי קול: אני רוצה לדעת על מה איגור חשב כשהוא הזמין אתכם ואם אין סיבה לכך, אני אשחרר אתכם.

<איגור ברש: הקופות התבקשו לבדוק מה הנתונים הקיימים בקופות על מנת לאתר הפרעות אכילה.

<איגור ברש: בישיבה הקודמת הקופות קיבלו משימה לבדוק מה קיים ברשומון כדי לאתר.

עדי קול: זאת הייתה ישיבה מסוג אחר לגמרי.

עדי קול: זאת הייתה ישיבה מקצועית עם נציגי הקופות.

עדי קול: היו ישיבות שלנו והיו ישיבות של הצוות הבין-משרדי.

<איגור ברש: כן.

<איגור ברש: העבודה חולקה לכמה חלקים כאשר החלק הראשון הוא עבודה עם הקופות לגבי איתור והחלק השני הוא הכנת מסמכים שכבר היו בפעם הקודמת.

עדי קול: דרך אגב, אני אעדכן את כל מי שלא היה.

עדי קול: אתם הגעתם עם מסמכים בפעם הקודמת.

<איגור ברש: נכון.

עדי קול: אמרנו שאף אחד מהמסמכים האלה לא ראוי.

עדי קול: הם לא מדברים בשפה שאנחנו רוצים, לא פונים לאוכלוסייה שרצינו, נכתב על ידכם ולא עבר דרך כלל האוכלוסייה שנמצאת כאן.

עדי קול: המטרה הייתה שאתם תעבירו להם להערות ועכשיו נתקדם עם זה.

עדי קול: שוב, אנחנו חוזרים בדיוק לאותה ישיבה שהייתה בפעם הקודמת ואפס התקדמות.

<איגור ברש: הרווחה והחינוך היו אמורים להביא עדכון.

<איגור ברש: אני חשבתי שבישיבה הזאת הקופות יאמרו מה הנתונים שקיימים לאיתור אוטומטי ונשמע עדכון מהרווחה ומהחינוך.

עדי קול: למה הזמנת את הפורום הגדול הזה?

<איגור ברש: כי יש כאן קופות, רווחה, חינוך וכולי.

עדי קול: כן, אבל אתה היית אמור לרכז את התשובה של הקופות כי אתה משרד הבריאות.

עדי קול: כמו שאיריס ריכזה את משרד הרווחה ועירית את משרד החינוך, זה מה שהיה אמור להיות.

עדי קול: אני מאוד מצטערת אבל ביום ראשון בבוקר הבאת לכאן פורום מאוד מאוד מכובד, פורום שיש לו עבודה מאוד קשה ואני מאוד לא רוצה להטריד אותו בעבודה הזאת, ואני שואלת אותך למה.

<איגור ברש: כנראה הייתה אי הבנה.

<איגור ברש: אני הבנתי שהפורום שהוחלט על משימות, הוא גם יקבל עדכונים.

עדי קול: עדכונים על מה?

<גדי לובין: היו שתי אפשרויות.

<גדי לובין: אני מצטער על אי ההבנה אבל מדובר כאן באי הבנה וחס וחלילה – ואני מבקש שזה יירשם בפרוטוקול – לא זלזול או משהו דומה.

עדי קול: העוזרת שלי התקשרה לאיגור ושאלה אותו למה הוא הזמין את הפורום הגדול הזה ולך לא היה הסבר הגיוני לעניין הזה.

עדי קול: זאת אומרת, ניסינו למנוע את זה.

<איגור ברש: זה היה יומיים לפני כן ועכשיו להתקשר לאנשים ולומר להם לא לבוא?

עדי קול: עדיף מאשר הם יבואו לירושלים, מי שבא לירושלים במיוחד.

עדי קול: תסלחו לי, ראשית, אני חושבת שזה זלזול.

עדי קול: שנית, כבר דיברתי אתך איגור על זה גם בישיבה הקודמת.

עדי קול: שלישית, זה זלזול בזמן של האנשים.

עדי קול: אני חושבת שזה ביזיון.

עדי קול: אני רוצה לשאול אתכם, אתם מעדיפים שנשחרר אתכם ונישאר כאן בפורום מצומצם או שאתם רוצים להישאר כאן להביע את דעתכם?

<חנה סלוצקי: אני מהרווחה אמנם אבל לא ידעתי שאיריס מרכזת את הנושא הזה.

<קריאה: גם לא ידענו שהיו פגישות קודמות.

<חנה סלוצקי: יש לנו נקודות להעלות.

עדי קול: אני אשמח.

עדי קול: גדי, תוך שבוע פגישה של הצוות המצומצם.

עדי קול: אני מתנצלת בפני כל האנשים.

עדי קול: אני באמת מתנצלת.

עדי קול: בואו נעשה סבב.

עדי קול: אם אנחנו כאן, מי שירצה לדבר – יקבל את ההזדמנות.

עדי קול: אני אציג את המטרה.

עדי קול: אני פניתי לשלושת השרים ואמרתי שהנושא של הפרעות אכילה בעיני מצריך התייחסות רב משרדית.

עדי קול: אני מרגישה שאנחנו לא מסתכלים על הרצף שאומר שהפרעות אכילה היא תופעה הולכת וגדלה.

עדי קול: נכון שאנחנו מגיעים לקצה של הטיפול דרך השירותים הפסיכיאטריים אבל לפני כן יש הרבה צעדים שאנחנו רואים בדרך.

עדי קול: יש את הנושא של איתור ראשוני, את הנושא של הטיפול המשפחתי, איך המשפחה מתמודדת עם התופעה הזאת.

עדי קול: איכשהו הפכתי להיות כתובת לנושא של הפרעות אכילה והגיעו אלי פניות רבות של משפחות במצוקה שלא יודעות איך להתמודד עם זה.

עדי קול: הרבה פעמים הגוף אליו הן פונות – הן לא מכירות את הרווחה – אלה בתי הספר ואל המורות או אל היועצות שהרבה פעמים הן לא הכתובת.

עדי קול: זאת דלת שלפעמים נסגרת בפני המשפחות.

עדי קול: השלב הבא הוא איך מתמודדים עם כל התהליך ואז מגיע השלב הרפואי – מי לטיפול פסיכיאטרי אם צריך ומי לשלבים הראשוניים יותר.

עדי קול: איך אנחנו מאתרים כבר בשלבים מוקדמים יותר ועושים תהליך.

עדי קול: בזמנו דיברנו – והופעתי במועצה הלאומית לבטיחות הקהילה – על היכן צריכות להיות הכוכביות האלה ודיברנו על כך שרופאים ראשוניים – רופאי ילדים, רופאי נשים, רופאי משפחה – צריכים להיות מסוגלים לראות ושיקפצו להם נתונים שיאמרו שזה מישהו שצריך להסתכל עליו.

עדי קול: כל הדברים האלה היו אוסף רעיונות שהתבססו על שיחות שלנו והרבה על פניות שאני קיבלתי ופחות מקצועיות.

עדי קול: לכן רציתי שנשב באיזשהו פורום כזה ונחליט איך אנחנו מציגים את התופעה וגם מה אנחנו צריכים מבחינה תקציבית, משלושת המשרדים, כדי להתייחס לנושא אחרת.

עדי קול: מי שנמצא כאן ולא היה קודם ורוצה להביע דעה, אני אשמח לעשות סבב כך שיהיה לנו גם את המידע שלכם ונוכל להתקדם.

<שוש ארבל: אם אני לא חייבת להיות כאן, אני אשמח לא להיות כאן.

<שוש ארבל: אני באה מבאר שבע.

עדי קול: אני מאוד שמחה שהגעת לכאן.

<שוש ארבל: אני דוקטור שוש ארבל, יושב ראש איגוד פסיכיאטריה לילדים ונוער בארץ ומנהלת היחידה גם להפרעות אכילה וגם מחלקת פסיכיאטריה לילדים ונוער בסורוקה.

<שוש ארבל: אני רוצה לומר משהו ספציפי בנושא הזה.

<שוש ארבל: משרד הבריאות עשה לפני שלוש שנים צעד – באמת להוריד את הכובע – כדי להכריז על הקמת יחידה כוללנית לטיפול בהפרעות אכילה באר-שבע, בסורוקה.

<שוש ארבל: כשאני אומרת שירות כוללני, זה המקום היחיד בארץ שבעצם תחת אותה קורת גג, בתוך בית חולים כללי, לא מחלקה מזוהה פסיכיאטרית, בלי הזיהוי הפסיכיאטרי פרופר, זאת אומרת, מחלקת האשפוז היא בתוך בית חולים כללי וכל המערך הוא בתוך בית חולים כללי.

<שוש ארבל: נתנו תקצוב לאשפוז מלא, לאשפוז יום ומרפאה.

<שוש ארבל: בנינו מערך בתנאים לא תנאים עם הקצאת כוח אדם מאוד יפה של משרד הבריאות אבל בפועל זה לא עובד.

<שוש ארבל: המערך הוקם, יש מערך טיפולי ומה שלא עובד זאת התקינה שהובטחה יחד עם זה.

<שוש ארבל: יש שיתוף פעולה יוצא מן הכלל עם משרד החינוך, דרך החינוך הבית-חולימי.

<שוש ארבל: זאת אומרת, מערך החינוך הבית-חולימי, שוב, אני מורידה את הכובע כי הם עושים עבודה יוצאת מן הכלל, גונבים תקנים מפה ומשם ויש עבודה יפה מאוד.

<שוש ארבל: שוב אני אומרת, בתקינה אנחנו לא עומדים.

<שוש ארבל: האמירה של בית החולים היא שאנחנו לא מקבלים על זה תקצוב.

<שוש ארבל: כתוב יפה, חתום יפה, אבל אין לנו כסף.

<גד רייזלר: שוש, תרצי לי להתפרץ.

<גד רייזלר: אני מאסף הרופא ועושה חלקית את מה שאת עושה.

<גד רייזלר: יש תקצוב אבל הוא מגיע בצורה של כסף לבית החולים ולא בצורה של תקנים.

<שוש ארבל: הוא נבלע בתוך התקציב של בית החולים והוא לא מסומן להפרעות אכילה.

<שוש ארבל: כאשר מנהל בית החולים אומר לי שחסר לו רופא בטיפול נמרץ לב, ושואל מה הוא יעשה, האם הוא ייקח קודם רופא לטיפול נמרץ לב או אחות למחלקה.

<שוש ארבל: כל הצעדים הפורמליים כבר נעשו אבל אם זה לא צבוע, זה לא יהיה.

<שוש ארבל: זה לא בסדרי עדיפויות של בית חולים כללי.

<שוש ארבל: אם מדברים על מסגרות אחרות, זה אחרת אבל הדגל שרצינו להרים הוא משהו שבאמת לא יהיה סטיגמתי למרות שהמחלקה פרופר היא מחלקה פסיכיאטרית עם כל כוח האדם שהיא מצריכה, אבל זה יושב בתוך קמפוס של בית חולים כללי והרבה יותר קל למטופלים להגיע אבל אנחנו לא מצליחים להרים את זה מבחינת כוח אדם.

<שוש ארבל: כבר התקדמנו בכמה צעדים ואני אומרת היכן אנחנו תקועים כרגע.

<שוש ארבל: גם העבודה עם הרווחה נעשית בהחלט לא רע עם פקידות הסעד באזור, בכל אופן כך זה בבאר שבע.

<שוש ארבל: גם עם משרד החינוך נעשית העבודה ואין לי מה לומר.

<שוש ארבל: לקראת שנה הבאה אנחנו כבר נערכים עם יופי של תכנית אבל משרד הבריאות ואני אפילו לא יודעת אם זה משרד הבריאות ואני לא יודעת היכן לשים את האצבע.

<שוש ארבל: הנהלת בית החולים אומרת שהכסף שמגיע נבלע, היא לא יודעת היכן הוא והיא לא יכולה לתת לנו.

<שוש ארבל: השורה התחתונה, לא נקבל את זה.

עדי קול: אני רוצה להבין כי זאת טענה שונה מזו ששמענו בעבר.

עדי קול: בעבר שמענו שהתעריף שהוגדר הוא תעריף לא מספיק.

<גד רייזלר: זאת בעיה אחת.

<גד רייזלר: אלה שתי בעיות נפרדות.

<גד רייזלר: האחת, התעריף הוא מספיק לחצי והעיקר הוא שהכסף מגיע אבל בלי תקנים.

<גד רייזלר: זאת אומרת, אני צריך עוד פסיכולוג ואני מתחנן לעוד רבע פסיכולוג.

<שוש ארבל: למרות שיש חוזה חתום עם טבלת כוח אדם יפהפייה אבל אומרים לי שנכון, חתום.

<גדי לובין: צריך לבדוק עם הנהלת הקופה והנהלת בית החולים מדוע החוזה חתום עם כסף ועם אפיון והוא לא מגיע.

<שוש ארבל: גם פיקוח.

<שוש ארבל: כל הזמן אני אומרת שתבואו אתם ותצעקו על הנהלת בית החולים שלי.

<שוש ארבל: אני לא יכולה לצעוק עליה אבל אתם יכולים לצעוק עליה ולומר שיש חוזה חתום ולמה היא לא עומדת בו.

<שוש ארבל: שם אנחנו תקועים.

<שוש ארבל: אין את הפיקוח שאני כל כך רוצה אותו שתבואו ותאמרו שההנהלה לא עומדת בהתחייבות שלה.

<שוש ארבל: אני מהשטח לא יכולה להגיד את זה.

<איגור ברש: אני הבנתי שעד היום לא הכירו בכך שקיימת בעיה.

<איגור ברש: אולי היה נכון קודם לפנות לאחראי על בריאות הנפש בקופה כדי שהוא יפעל נגד בית החולים.

עדי קול: אני ממשיכה עם הביקורת שלי אליכם.

עדי קול: איכשהו יוצא שכל פעם אנחנו מגיעים לדיון כאן ופתאום מתגלות בעיות חדשות שאתם לא שמעתם עליהן ואתם לא מכירים אותן.

עדי קול: קודם כל אני תוהה איך זה קורה ולמה זה צריך להגיע לכנסת ביום ראשון בשעה 10:00 בבוקר.

<שוש ארבל: אני מפנה את זה למנהלים שלי.

<איגור ברש: אף פעם לא שמעתי על זה.

<גדי לובין: גם לא אני.

<איגור ברש: על זה שתקנים לא מגיעים.

עדי קול: ועל זה שהמחלקה בסורוקה לא עובדת?

<איגור ברש: היא עובדת.

<שוש ארבל: היא עובדת אבל לא כפי שצריך.

<איגור ברש: היא עובדת.

עדי קול: גם עכשיו אתם לא רושמים ואני תוהה איך מתוך הוועדה הזאת נצא עם איזה שהן משימות עם אחריות.

עדי קול: גם בפעם שעברה אמרת לי שאתה זוכר אבל לא זכרתם את מה שהיה צריך לעשות.

<יצחק וורגפט: אני יושב הראש היוצא של העמותה לטיפול בהפרעות אכילה.

עדי קול: מי מחליף אותך?

<יצחק וורגפט: פרופסור איתן בכר.

<יצחק וורגפט: אני ראש המערך לטיפול בהפרעות אכילה בנוער בבית חולים צפת.

<יצחק וורגפט: אני רוצה להעיר בקצרה קודם כל לגבי מה שנאמר.

<יצחק וורגפט: הנושא של התמחור הוא נושא שנמצא בלב הדברים.

<יצחק וורגפט: משרד הבריאות עשה דברים לפתוח מקומות.

<יצחק וורגפט: אין לזה משמעות אם אין לזה תמחור.

<יצחק וורגפט: אפשר להתווכח האם מנהל בית החולים מקבל את הכסף לכיסו ומחלק אותו כפי שהוא רוצה או לא, אבל אם מנהל בית החולים מקבל חצי מהסכום שעולה להפעיל את טיפול היום, מן הסתם הוא לא ישקיע בטיפול יום אם הוא יקבל את מה שמגיע.

<יצחק וורגפט: הוועדה לפניות הציבור ב-2009 כתבה מסקנה ברורה.

עדי קול: היא כתבה את זה גם ב-2013.

עדי קול: אני אעצור אותך רגע לעניין התמחור כי הייתה כאן ועדה ובישיבה האחרונה של הוועדה לפניות הציבור ישב מנכ"ל משרד הבריאות היוצא רוני גמזו ואמר שהוא ישנה את תעריף התמחור.

עדי קול: הוא אמר שחסר לו לשם כך חמישה מיליון שקלים ואיכשהו החמישה מיליון שקלים האלה, הוא החליט שאני זאת שצריכה להביא אותם למרות שבדקנו את הפרוטוקול והוא לא אמר את זה בפרוטוקול.

עדי קול: בפרוטוקול הוא אמר: אני מציג תמחור חדש.

עדי קול: אני אמרתי לו שאני מוכנה לעזור לו ואיכשהו זה הפך להיות כסף שאני צריכה להביא ואיכשהו אני צריכה למצוא חמישה מיליון שקלים, למרות שיש פרוטוקול בו הוא הצהיר על תמחור חדש.

עדי קול: הבעיה של התמחור היא על השולחן.

עדי קול: אני אסביר לכם מה מטרת הישיבה הזאת.

עדי קול: בעיני הבעיה של התמחור הוא בעיה אחת.

עדי קול: אני לא הולכת להיאבק על תמחור כאשר בעיני זה קצה הרצף.

עדי קול: קצה הרצף, זאת אומרת שאנשים שמגיעים לאשפוז, מגיעים עם צורך למיטה בבית חולים.

עדי קול: אני מכירה את בעיית התמחור היטב ואני חושבת שגם הם מכירים את בעיית התמחור וגם יש להם פתרון – חסר כסף.

עדי קול: אני כינסתי כאן את הוועדה כדי להגיד מה עוד צריך מעבר לתמחור.

עדי קול: אם אני הולכת לבקש כסף מהאוצר, אני רוצה לבקש כסף לא רק על התמחור שזה לאנשים שמגיעים לאשפוז אלא אני רוצה לבקש סכום.

עדי קול: יש אנשים עם הפרעות אכילה שחיים אתן והולכים לבתי ספר, מתמודדים אתן וההורים מתמודדים אתן ואף אחד לא יודע עליהן וגם אליהם אני רוצה להגיע.

<יצחק וורגפט: אני בכל זאת רוצה לומר שהבעיה של התמחור היא לא בעיה של הקצה.

<יצחק וורגפט: אם ילדה מגיעה למרפאה שמקבלת נכון להיום מימון של 2,600 שקלים בעוד שהמרפאה, כדי לתת לה טיפול שעומד סטנדרטים בינלאומיים של הפרעות אכילה, צריכה להוציא לפחות 10,000 שקלים - המרפאות האלה לא עובדות והילדה הזאת תגיע לטיפול יום.

<יצחק וורגפט: בטיפול יום, אם טיפול היום היה נפתח למשל ברעננה - ברמב"ם לא פתחו כי מנהלי בתי החולים אמרו שאם תמחור כזה לא פותחים – היה אפשר תוך תשעים ימים טיפול יום למנוע את האשפוז אבל הוא לא נפתח ואלה שנפתחו עובדים בחצי תקנון מכיוון שהם מקבלים חצי כסף.

<יצחק וורגפט: מקבלים בין 420 ל-460 שקלים כאשר כל המרכזים מדברים על בין 600 ל-800 שקלים ליום טיפול.

<יצחק וורגפט: כמובן שזה קשור גם בסוף, בקצה, כי הם יגיעו יותר לאשפוזים.

<יצחק וורגפט: הם יגיעו לאשפוזים, המדינה תבזבז הרבה יותר כסף, הרבה יותר מהם יצאו עם הפרעות אכילה ממושכות להרבה שנים והכול התחיל במרפאה שאף אחד לא רצה את המינויים האלה כיוון שאין הבדל בין מינוי פסיכיאטרי למינוי של הפרעות אכילה, מקבלים בילדים 2,600 שקלים שאפשר לתת להם חודש טיפול ולשלוח אותם הלאה להמשיך להידרדר.

<יצחק וורגפט: לכן זה קשור לא בקצה אלא זה קשור בהתחלה.

<יצחק וורגפט: זה לגבי חשיבות נושא התמחור.

<יצחק וורגפט: לגבי הנושאים האחרים.

<יצחק וורגפט: אני אומר שוב שהמסמכים האלה לגבי מניעה יצאו מהבית של העמותה והם מצע לדיון לשיפור.

<יצחק וורגפט: יש הרבה המלצות מבית העמותה הישראלית לטיפול בהפרעות אכילה שזה המקום שמרכז את כל אנשי המקצוע, שמשרד החינוך יכול להיעזר בהם, שמשרדים אחרים יכולים להיעזר בהם ויכולים ללמוד

עדי קול: המשרדים כרגע לא נעזרים והטקסטים שאתם הגשתם הם טקסטים שבעינינו לא יכולים להיות נגישים במערכת החינוך.

עדי קול: השאלה למי הם פונים – האם הם פונים להורים או לתלמידים.

<יצחק וורגפט: זה מצע לדיון.

<יצחק וורגפט: להנגיש אותם.

עדי קול: שוב, צריך להפוך אותם לכאלה והשאלה איך עושים את זה.

עדי קול: כאמור, לא אני אעשה את ההתאמה הזאת ובטח שלא בצוות של עשרים אנשים.

עדי קול: לכן במהלך החודשיים שעברו מאז פגישתנו הקודמת לא נגעתם במסמכים, לא העברתם אותם לאנשים ולא שמעתם את ההתרשמויות – למעשה לא עשיתם את העבודה.

<חנה סלוצקי: אני באה להוסיף.

<חנה סלוצקי: אני עובדת סוציאלית ראשית לחוק הנוער.

<חנה סלוצקי: לא כל המקומות, כמו אצלך דוקטור ארבל.

<חנה סלוצקי: לנו יש הרבה מאוד קשיים בנושא הזה עם משרד הבריאות ובעיקר בנושאים האשפוזיים.

<חנה סלוצקי: אל העובדים הסוציאליים לחוק הנוער ברשויות המקומיות יש פניות של הורים, יש פניות של מערכת החינוך ויש פניות של רופאי המשפחה ולפעמים גם בתי חולים שפונים אלינו מכל מיני יחידות, גם פסיכיאטריות, גם כאלה שהן יחידה ייחודית לנושא של הטיפול בנערות.

<חנה סלוצקי: ברגע שנערה אומרת שהיא לא מסכימה או שההורה לא משתף פעולה, פונים מיד אלינו והציפייה היא ללכת לבית המשפט ולחייב בצו של בית משפט לנוער את האשפוז ואת הישארות הקטינה.

<חנה סלוצקי: מה שקורה הוא שאין לנו כתובת שנדע מי מחייב את בית החולים לקבל נערה.

<חנה סלוצקי: לא יתכן שפקידת סעד עומדת עם צו ביד ומעבירים אותה ממחלקה למחלקה, מבית חולים אחד לבית החולים השני והיא צריכה להסתובב ואני צריכה עם כל פנייה כזאת לפנות לאיגור או לפנות למי שעומד בראש המערכת וממש להתחנן.

<חנה סלוצקי: אומרים לי שהצו של בית המשפט מחייב את בית החולים.

<חנה סלוצקי: צו בית המשפט איננו מחייב את בית החולים.

<חנה סלוצקי: צו בית המשפט מחייב את הקטין ואת המשפחה.

<חנה סלוצקי: זה טיפול בחוק הנוער, זה טיפול אזרחי, זה מתן טיפול ולא מחייב אף מסגרת.

<חנה סלוצקי: כאשר רופא המשפחה אומר שהילדה תמות, של מי היא אחריות?

<חנה סלוצקי: מעבירים אלינו את האחריות ולא מוכנים לקחת אחריות על הטיפול.

עדי קול: צו כזה צריך מחייב את בית החולים?

<איתן גור: מי שאחראי לזה, זה ראש שירותי בריאות הנפש.

<איתן גור: זאת הרגולציה של משרד הבריאות.

<איתן גור: צריך לפנות אליו והוא יגיד לאיזה מחלקה להפנות.

<שוש ארבל: זה תלוי באיזה גיל מדובר.

<שוש ארבל: אתה מדבר על בגירים.

<שוש ארבל: אני חושבת שצריך לעשות כאן הפרדה בין מסגרת טיפול שהיא מסגרת טיפול בהסכמה, אז אי אפשר לחייב אף אחד להיכנס לשם, לבין היעדר מסגרות טיפול בהפרעות אכילה בכלל, ספציפית אבל גם במקומות אחרים.

<שוש ארבל: היעדר מסגרות.

עדי קול: כשזה צו, זה אף פעם לא בהסכמה.

<שוש ארבל: אבל אין מסגרות.

עדי קול: אמרנו שאין מסגרות, יש בעיית תעריף ויש את בעיית התמחור, אבל אני שמה את זה לרגע בצד.

עדי קול: כאשר היא באה עם צו של בית משפט, זה אומר שבית המשפט אומר שעכשיו הילדה הזאת צריכה אשפוז.

עדי קול: מי הכתובת?

<קריאה: גדי.

<גדי לובין: כן.

<גדי לובין: אנחנו מנהלים לא פעם גם אתך דיון לגבי רמת הדחיפות ביחס לאנשים אחרים.

<גדי לובין: לפעמים יש מצב שאני מקבל את ההסבר שאדם ששוחרר לפני חודש-חודש וחצי, בהיעדר שיתוף פעולה שלו ועם אי הצלחה טיפולית של ממש, עם חוסר יכולת גם לכפות עליו, חוסר יכולת גם חוקית וגם מקצועית לכפות עליו טיפול, מול תור המתנה של אנשים שמאוד רוצים טיפול ולא "קיבלו" את הצ'אנס שלהם.

<גדי לובין: זאת החלטה קלינית הגיונית שאני מקבל תוך התייעצות עם מנהל המחלקה הרלוונטית.

<גדי לובין: לעתים יש מצבים שאני מנצל את סעיף 32(ב) בחוק הטיפול בחולי נפש ומורה על אשפוז למגינת לבם של מנהלי בתי החולים הרלוונטיים.

<גדי לובין: זה קורה.

<גדי לובין: בדרך כלל הסיפור הוא יותר מורכב.

<גדי לובין: בדרך כלל מדובר גם במטופלים ובמטופלות מאוד אמביוולנטיות שבתאריך מסוים מאוד רוצות ובתאריך אחר מאוד לא רוצות.

עדי קול: אני מדברת על הקצה, כאשר היא מגיעה עם צו.

עדי קול: למה אנחנו מפעילים את כל המערכת?

עדי קול: הן הולכות לבתי משפט, אתם מקפיצים אותן ובסוף זה שיקול שלכם.

עדי קול: למה זה לא חותך אותן?

<גדי לובין: אלה שני חוקים שונים.

עדי קול: אני יודעת.

<איגור ברש: זה מאוד מורכב.

<איגור ברש: לילדה הזאת בדרך כלל יש בעיות גופניות.

עדי קול: בלי הרצאות רפואיות.

<איגור ברש: לא הרצאות.

<איגור ברש: אני רוצה להסביר.

<איגור ברש: המחלקות לנוער שמוכנות לקבל חולים בתנאים סגורים נמצאות בבתי חולים פסיכיאטריים ולא בבתי חולים כלליים.

<איגור ברש: בבתי החולים הכלליים יש מחלקה אחת במרכז שהיא לא מקבלת אשפוזים כפויים תחת צו ואז אנחנו נמצאים במצב שאי אפשר לכפות את האשפוז הזה על מחלקה במרכז שיבא לקטינים כי היא לא מקבלת אשפוז כפוי והיא לא נחשבת למחלקה פסיכיאטרית אלא לחלק מחטיבה פדיאטרית.

<איגור ברש: מחלקות שכן מוכנות לקבל באופן עקרוני חולים בתנאים סגורים בבתי חולים פסיכיאטריים, שהם לא בבית חולים כללי, ואז בית החולים הפסיכיאטרי אומר שאצלו היא תמות כי אין לו תנאים לטפל בבעיות הפיזיות ובית החולים הכללי אומר שהוא לא מקבל אשפוז תחת צו.

<איגור ברש: זה הסיפור שחנה מספרת.

<חנה סלוצקי: יש לנו בעיה אמיתית.

עדי קול: השאלה שלי היא איך פותרים את הבעיה הזאת.

<חנה סלוצקי: בנושאים הרווחתיים אנחנו מסבירים, אנחנו לוקחים אחריות ואם צריך ידיד, יש ידיד, ואם צריך חונך, יש חונך.

<חנה סלוצקי: כאן אומרים לי תכניסי מישהו שישמור עליה.

<חנה סלוצקי: אם היא מגלה קצת תוקפנות, אם היא מגלה התנתקות, זה לא בביתנו.

<חנה סלוצקי: כלומר, אני לא צריכה להיות אחראית על הנושא הזה.

<חנה סלוצקי: מי שצריך להיות אחראי לפי הבנתי זה מי שאחראי על התחום של הנושא.

<חנה סלוצקי: אני מסייעת להביא את הקטינה, אני מוכנה לעשות כל דבר בבית המשפט, כל הוראה שרופא או בית חולים יאמר לי – אני מוכנה לבצע, אבל מי שייקח אחריות על הנושא, על התחום הזה, זה חייב להיות משרד הבריאות.

עדי קול: הבעיה היא חוק הנוער שמסמיך אותך ולא את משרד הבריאות.

<גד רייזלר: הבעיה היא לא חוק הנוער.

<גד רייזלר: הבעיה היא הרגולטור שישלוט בבתי החולים שלו.

<גד רייזלר: אם אתם רוצים לכפות על המחלקות הפסיכיאטריות/הפרעות אכילה שיעשו את זה, אתם יכולים לעשות.

<גד רייזלר: אם אתם רוצים לא, אתם יכולים לא.

<גד רייזלר: דרך אגב, הערת ביניים.

<גד רייזלר: מחלקות פסיכיאטריות שהן לא מוגדרות כהפרעת אכילה עושות עבודה טובה מאוד בטיפול בהפרעות אכילה.

<איגור ברש: נכון.

<איגור ברש: בהסכמה.

<גד רייזלר: גם לא בהסכמה.

<גד רייזלר: הן עושות עבודה טובה מאוד.

<גד רייזלר: תמיד הם אומרים שזה מפחיד אותם ושואלים איך הם יסתדרו עם הזונדה ועם האוכל, אבל הם מסתדרים טוב מאוד כי הטיפול שם הוא כל כך טוב והוא כל כך אינטנסיבי.

<שוש ארבל: תלוי באיזה מצב רפואי הקטינה נמצאת.

<גד רייזלר: נכון.

<גד רייזלר: לא דיברתי על מישהי עם דופק שלושים.

עדי קול: אני עוצרת אותך כי אני רוצה לשמוע את איתן.

<איתן גור: יש כמה בעיות.

<איתן גור: יש הבדל בין קטינות לבין מבוגרות.

<איתן גור: קודם כל, כאשר אומרים תכפה על מחלקה פסיכיאטרית, נגיד על המחלקה בשיבא, שתקבל את החולות האלה – חולה סרבנית שלא רוצה להיות במחלקה, צריכה להיות בתנאים מסוימים.

<איתן גור: אי אפשר סתם להכניס אותה למחלקה פתוחה אלא המחלקה צריכה להיות ביחידה סגורה.

<איתן גור: הרגולטור צריך לקבוע שהוא מקצה כסף לבניית יחידה סגורה בתוך המחלקה הפתוחה, מקצה תקנים ואז לא תהיה שום בעיה לכפות עליו לקבל את החולה.

<איתן גור: בפועל למשרד הבריאות אין כסף.

<איתן גור: אנחנו עכשיו בנינו מחלקה בשיבא עם עשרה מיליון שקלים, ביקשתי עזרה ממשרד הבריאות – אפס.

<איתן גור: לא קיבלנו אפילו אגורה אחת ממשרד הבריאות לבינוי אלא הכול צריך לארגן מתרומות.

<איתן גור: אם יהיו יחידות כאלה, אפשר יהיה באמת לכפות עליהן.

<איתן גור: לצורך העניין, יש שונות עצומה בצווים.

<איתן גור: אני פחות בקיא בילדים, אבל יש שונות גם בילדים וגם במבוגרים, בקביעה של השופטים.

<איתן גור: שופט יכול להחליט על חולה שאין לה שום סכנת חיים שהוא ממנה את הוריה לאפוטרופוסים למשך חצי שנה והם באים ואומרים תכניס אותה למחלקה.

<איתן גור: זאת לא תמיד סכנת חיים.

<איתן גור: הרבה פעמים זאת חולה סרבנית שלא רוצה לקבל עזרה אבל אין סכנת חיים ואז היא כן יכולה ללכת למחלקה פסיכיאטרית נגיד בנס ציונה.

<איתן גור: אפשר לכפות עליה.

<איתן גור: יש מחלקות סגורות.

<איתן גור: הבעיה היא ששופט בדרך כלל לא יודע אם זאת סכנת חיים או לא.

<חנה סלוצקי: אנחנו מביאים את האישורים הרפואיים כדי שבית המשפט יחליט.

<איתן גור: אני מדבר מניסיוני.

עדי קול: אני שואלת שאלה פרקטית.

עדי קול: היום חוק הנוער הופך את פקידת הסעד, את העובדות הסוציאליות לחוק הנוער, לכתובת.

עדי קול: השאלה אם הן צריכות להיות הכתובת.

<איתן גור: הן חייבות להיות הכתובת.

<איתן גור: הדרך לפתור את הבעיה היא באמת לפנות לגדי וגדי צריך להגיד המחלקה הזאת או המחלקה הזאת.

<איתן גור: לא תמיד זה יהיה בסמיכות למגוריה של המטופלת, אבל הוא צריך להגיד.

<איתן גור: לצורך העניין, אם מדובר בחולה שהיא בסכנת חיים, יכולים לקבל אותה.

<איתן גור: באברבנאל יודעים איך לטפל בחולות כאלה, בנס ציונה יודעים איך לטפל בחולות כאלה וגם בבתי חולים הפסיכיאטריים יודעים איך לטפל בהן.

<גדי לובין: הבחורה האחרונה שהייתה צריכה להתאשפז, נערה, אושפזה בשניידר וגם זה היה תחת ביקורת קשה של שניידר כי הוא בית חולים פתוח אבל הם התארגנו לשמירה.

<גדי לובין: המקום היחידי שיכול לקבל נערה במצב כזה, במצב מסוכן, עם הגנה סבירה מול אלימות או חלילה בריחה, זה בית החולים הדסה אלא שהדסה מתמלאת.

<גדי לובין: אנחנו הוספנו כמה מיטות להדסה אבל גם המיטות האלה תתמלאנה.

<גדי לובין: אצלך למבוגרים הוספנו שמונה מיטות בתנאי שהן יהיו סגורות.

<איתן גור: אנחנו עוברים למחלקה החדשה שלנו ב-1 באוגוסט.

<איתן גור: אני מקווה שמשרד הבריאות יעמוד בהתחייבות שלו וייתן את המיטות כי החוזה שנשלח בשבוע שעבר לא כולל לא את המיטות ולא את ההקצאה של המרפאה.

<גדי לובין: כולל ארבע ושמונה.

<איתן גור: ארבע מתוך שמונה.

<גדי לובין: נכון.

<איתן גור: ולא את ההקצאה של המיטות.

<איתן גור: את ההקצאה שאמרתם בוועדת הכנסת שתיתנו, לא נתתם.

עדי קול: הצגתם שמונה מיטות ולא ארבע פלוס ארבע.

<גדי לובין: יש תכנית שלוש-שנתית מ-2013, 2014, 2015.

עדי קול: בתכנית שהצגתם בפני אמרתם שנפתחות שמונה מיטות.

עדי קול: קודם כל אמרתם נפתחו ואז הבנתי שזה תלוי בינוי.

<גדי לובין: זה נכון.

עדי קול: אתם נותנים אינפורמציה שיש לה קשר קלוש מאוד למציאות.

<גדי לובין: העיכוב של ארבעת המיטות הנוספות הוא עיכוב שמהרדיו למדתי שזאת תוצאה של ויכוח בין מפלגת הבית היהודי למפלגת יש עתיד על כן או לא אישור או אי אישור של כספים בוועדת הכספים ולכן זה מתעכב.

עדי קול: של הארבע הנוספות.

<גדי לובין: כן.

<גדי לובין: את הארבע האחרות כבר יש.

עדי קול: זה נשמע לי מאוד תמוה.

עדי קול: את השמונה הזה אמרתם כבר מזמן אבל אני לא רואה איך זה קורה.

<חנה סלוצקי: יש לנו פנימיות ויש כ-10,000 ילדים שנמצאים בהן.

<חנה סלוצקי: יש לנו בין שלושה לחמישה אחוזים ילדים עם הפרעות אכילה כאשר מדובר ב-300 או ב-500 ילדים.

<שלומית אבינוח: בטח יש יותר אבל לא איתרתם אותם.

<חנה סלוצקי: נכון.

<חנה סלוצקי: אני מסכימה אתך.

<חנה סלוצקי: מאוד מסכימה אתך.

<חנה סלוצקי: הטיפול בדרך כלל הוא דרך קופות החולים.

<חנה סלוצקי: אין לנו הדרכה, אין לנו הכשרות, אנחנו לא יודעים כלום.

<חנה סלוצקי: זאת אומרת, אנחנו לומדים את כל המקרים ואנחנו בקשר עם הפסיכיאטרים וכולי, אבל אנחנו לא יודעים.

<חנה סלוצקי: בפנימיות לא יודעים איך להתמודד.

<חנה סלוצקי: הכנסנו תזונאיות, אבל אני לא בטוחה שהן מומחיות בתחום הזה ויודעות באמת לתת את מה שצריך לתת.

עדי קול: אגב, בדיוק בגלל זה כינסתי את הצוות הקטן.

עדי קול: אנחנו תמיד נפגשים כאן עם הפסיכיאטרים ומדברים על התמחור, ואני מבינה את בעיית התמחור ואני יודעת אותה.

עדי קול: אני גם יודעת בדיוק מאיפה נובעת בעיית התמחור אבל על הדברים האלה שאת מעלה, אף פעם אנחנו לא מדברים.

עדי קול: שאלתי אתכם מי אמור להכשיר את המורים להתמודד?

עדי קול: מי אמור להכשיר את העובדים הסוציאליים?

עדי קול: מי אמור להכשיר את הסגל בפנימיות?

עדי קול: מי אמור לדעת?

<עינת צוברי: אני עובדת סוציאלית במקצועי ואני העברתי עכשיו השתלמות לכל החבר'ה מהמינהל לחינוך התיישבותי.

<עינת צוברי: ביום חמישי אני נותנת להם יום עיון.

עדי קול: באיזו מסגרת?

עדי קול: את אחראית על הכשרות?

<עינת צוברי: לא.

<עינת צוברי: הם פנו אלי.

עדי קול: כאדם פרטי.

<עינת צוברי: כן.

<עינת צוברי: הם מכירים אותי.

<עינת צוברי: אני רוצה לומר לך שהבעיה היא הרבה יותר מורכבת עם ילדי הפנימיות.

<עינת צוברי: אני מנהלת היחידה להפרעות אכילה בנוטרים ברעננה ואנחנו מטפלים בילדי פנימיות.

<עינת צוברי: יש קושי מאוד מאוד גדול להביא אותם והקושי הגדול ביותר הוא שבעוד שלושה שבועות יוצאים לחודשיים וחצי הביתה ואז הם כבר לא באזור שלנו והם במצבים חמורים.

<עינת צוברי: זה מאוד מאוד קשה להחזיק את הדבר הזה.

<עינת צוברי: זה נכון, יש הרבה עבודה איך לעזור להם להיות צוות בתוך המקומות אבל הפנימיות הן סוגיה מאוד מורכבת.

<עינת צוברי: במיוחד כאשר מדובר בגיל 18 ומטה אנחנו עובדים המון עם הורים.

<חנה סלוצקי: זאת נקודה שצריך לשבת ולחשוב על איך מוצאים את הפתרון.

עדי קול: זאת אחת הנקודות המרכזיות של הצוות הזה, לבדוק איך מכשירים את הצוותים ואיך פועלים בפנימיות.

<קריאה: הפנימיות הן רק נישה של כל מערך הבריאות.

<איריס פלורנטין: אני רוצה להרחיב את מה שחנה אמרה.

<איריס פלורנטין: אני עשיתי בדיקה במשרד ואני אתן איזשהו קצה.

<איריס פלורנטין: באמת השאלות ששאלתי את האנשים היו מה גודל הבעיה, להעריך את הצפי לעתיד, סוג השירותים אותם צריך, הצרכים והיכן זה צריך להיות מוקם כאשר זה יוקם.

<איריס פלורנטין: אני רוצה להוסיף על מה שחנה אמרה לגבי רשות חסות הנוער, שם יש בעיה.

<איריס פלורנטין: הנתון הוא חמישה אחוזים.

<איריס פלורנטין: חמישה אחוזים מהחבר'ה בחסות הנוער שהם הרבה יותר קשים וזה אומר שצריך להכשיר את האנשים בתוך אם אפשר להחזיק אותם וכאשר רוצים להפנות אותם החוצה לבתי חולים, אי אפשר לקלוט אותם בבתי החולים הפסיכיאטריים כי הם בדרך כלל או תוקפנים או אלימים או עם הפרעות.

<איריס פלורנטין: אם כן, זה אפילו יותר חמור מכפי שחנה אמרה.

<איריס פלורנטין: המענה צריך להיות בתך הפנימייה וגם מענה של הפניה החוצה.

<איריס פלורנטין: זה היה לגבי הנוער, שצריך לראות איך לעשות את זה בפנים והחוצה, איך מפנים אותם לפסיכיאטר ומקבלים מענה כשצריך.

<איריס פלורנטין: הבעיה של המבוגרים היא בעיה אחרת והיא בעיקר בתחומים של השירות של נוער וצעירים, שם יש בעיה בקהילה והיא איך אנחנו נותנים סיוע בקהילה כאשר צריך להפנות אותם לתוך הוסטלים של נערות ומה עושים בתוך השירותים שלנו כאשר אנחנו מוכנים להפעיל את זה בתוך השירותים של ההתמכרויות.

<איריס פלורנטין: שוב, זאת הכשרה, תמחור וכל הדברים בפנים.

עדי קול: מה צריך להקים?

<איריס פלורנטין: בתוך השירותים של המבוגרים, זה דומה לנוער וזה אחרת.

<איריס פלורנטין: השירותים הם אחרים.

<איריס פלורנטין: צריך לחלק.

<איריס פלורנטין: אני אתן לדוגמה את השירותים שלנו.

<איריס פלורנטין: אם אני מדברת על התמכרויות או שאני מדברת על הוסטלים לצעירות, אני מדברת על הכשרת הצוותים שנמצאים בפנים והצעירים/צעירות יכולים להישאר בתוך המבנה, ומתי צריך להוציא אותם החוצה.

<איריס פלורנטין: זאת הכשרה בפנים וכוח אדם בפנים עם גיבוי והדרכה, והחוצה, להפנות אותם כשצריך.

<שלומית אבינוח: מי מכשיר בבתים השיקומיים?

<איריס פלורנטין: היום אין מי שמכשיר.

<איתן גור: צוות של הבתים השיקומיים הוא צוות שבא מתוך המחלקות להפרעות אכילה.

<איתן גור: הבתים השיקומיים לא שייכים למשרד הבריאות אלא הם עמותות.

<איתן גור: אין עליהם כל ביקורת.

עדי קול: אין עליהם פיקוח?

<איתן גור: אין עליהם כל ביקורת.

<איגור ברש: לא.

<איגור ברש: יש ביקורת של הפסיכיאטר המחוזי.

<גדי לובין: ביקורת יותר מוצלחת מאשר הביקורת על בתי החולים.

<גדי לובין: הבקרה.

<גדי לובין: בגלל מצוקת כוח אדם של גורמים בקרים מול בתי החולים, הבקרה נעשית בדרך כלל בסמיכות לחידוש רישיון וזה הכשל שלצערי אני לומד עליו כאן בפעם הראשונה בכל מה שקשור למה שקורה בסורוקה.

<גדי לובין: על סורוקה אני יודע רק על בעיית בינוי ולא על מה שציינת אבל לגבי ההוסטלים, ההוסטלים בהחלט תחת פיקוח סביר לחלוטין.

<קריאה: של מי?

<גדי לובין: של הפסיכיאטר המחוזי ושל עוזרות הבקרה שם.

<איתן גור: אני לא נשבע, אבל למיטב ידיעתי, לא.

<גדי לובין: ברמת ישי וברמת השרון.

עדי קול: אני ביקרתי ברמת השרון.

עדי קול: אם יש שם פיקוח, יש שם בעיה מאוד רצינית עם חלוקת החדרים.

עדי קול: כנראה שהפיקוח לא ראה את הבעיה.

<חנה סלוצקי: עוד משפט אחד לגבי הרווחה.

<חנה סלוצקי: הנושא של הפגיעות המיניות בהחלט קשור גם עם הפרעות אכילה.

<חנה סלוצקי: בזמנו, עת עשינו את התכנית הארצית - שכללה גם את משרד הבריאות, החינוך וכל הגורמים היו שותפים להקמת המרכזים, אותם 12 מרכזים שהקמנו – פנינו למנכ"ל משרד הבריאות וביקשנו שיהיה לנו ייעוץ למרכזים האלה.

<חנה סלוצקי: כלומר, אנחנו לא מבקשים שיהיה לנו ממש פסיכיאטר כי אתם יודעים שמשרד הרווחה הכניס את כל המסגרות והפסיכיאטר בתשלום, אבל שיהיה ייעוץ לגבי אותן נערות, לגבי אותם ילדים, ולמשפחות.

<חנה סלוצקי: אלה שירותים בקהילה והקטינות והקטינים שמגיעים אלינו, בקהילה בהחלט יכולים לתת להם את המענים ואת השירות.

<חנה סלוצקי: ייעוץ במקרים האלה שאכן יש את הקשר.

עדי קול: את מדברת על ייעוץ פרטני?

עדי קול: ייעוץ בנוסף להכשרה עליה דיברת?

<חנה סלוצקי: ייעוץ למומחים שנמצאים שם כי אין לנו פסיכיאטרים ביחידות אלא יש פסיכולוגים, מומחים בטיפול בפגיעות מיניות ואין לנו פסיכיאטרים.

עדי קול: שאלת השאלות שאני רוצה לשאול את השולחן הזה.

עדי קול: אני חושבת – לחלוטין לא מקצועית – שהייעוץ ואת ההכשרה צריך לעשות משרד הבריאות, אבל מי?

<יצחק וורגפט: כמו בכל מקום אחר גם אנחנו עובדים עם הרבה ילדים של פנימיות ואז צריך להיות מפגש בין אנשי מקצוע של הפנימיות עם אנשי המקצוע שלנו.

<יצחק וורגפט: לא להם יש זמן בשבילנו.

<חנה סלוצקי: מי זה לנו?

<יצחק וורגפט: לאנשי הפנימיות.

<יצחק וורגפט: גם לנו, הקצאת המשאבים לא מאפשרת לתת יותר מדי שעות.

<יצחק וורגפט: אני חושב שצריך ללכת מבחינת הרגולציה למקום שבו משרד הרווחה אומר לפנימיות שחלק מתפקידן הוא לנסוע למרפאות המקצועיות וללמוד ולנו הוא אומר שחלק מתפקידנו והקצאת המשאבים הוא ללכת לפנימיות וללמד.

<יצחק וורגפט: לא להקים יצור נוסף.

עדי קול: לגבי יצור נוסף, אני בטוחה.

עדי קול: כשאתה אומר "לנו", אתה אומר למחלקות הפסיכיאטריות?

עדי קול: אתה אומר לנוטרים?

<יצחק וורגפט: זה בכל הרמות.

עדי קול: אנחנו הולכים לקראת רפורמה ולכן אני כל כך דואגת.

עדי קול: אני אומרת בכל ישיבה שלנו שהרפורמה מדאיגה אותי.

עדי קול: אני יודעת שכולם שותפים אבל עם הדאגה המשותפת שלנו אנחנו לא מצליחים להזיז את המערכת.

עדי קול: אנחנו הולכים לקראת רפורמה.

עדי קול: אמורים להיות מרכזים בקופות החולים והשאלה מי בעיניך האדם הזה שצריך להטיל עליו את האחריות לעשות את הדיאלוג עם הפנימיות.

<יצחק וורגפט: אני חושב שבהגדרת הטיפול שנותנים מינוי מרפאתי, נותנים מינוי וכותבים שצריך לפחות שמונה פגישות עם ההורים במהלך שנה.

<יצחק וורגפט: אפשר בהחלט להוסיף סעיף שאומר לפחות שמונה פגישות עם אנשי מקצוע.

עדי קול: שוב אתה מדבר על כך שיש מינוי מרפאתי.

עדי קול: אני מדברת על כך שיש 300 ילדים בפנימיה והפנימיה לא יודעת איך להתמודד עם זה שיכול להיות שיש ילדים עם הפרעות אכילה.

עדי קול: הפנימיה לא יודעת לאתר, היא לא יודעת לראות והיא לא יודעת להפנות.

עדי קול: מי צריך לתת הכשרה של שלוש פעמים שיחות, סתם אני נותנת דוגמה, עם צוות הפנימיה?

<יצחק וורגפט: אנחנו צריכים לתת.

עדי קול: מי זה אנחנו?

<איתן גור: משרד הבריאות צריך להקים צוות הדרכה.

<איתן גור: זאת האחריות שלו להדריך.

עדי קול: מערך ארצי להדרכה?

<חנה סלוצקי: לכל סוגי המסגרות.

עדי קול: מערך ארצי להדרכה.

עדי קול: זאת אחת המסקנות של הוועדה הזאת.

<גד רייזלר: אני שמח שדרך הפנימיות חזרנו למשרד החינוך.

עדי קול: תן לעירית להציג את מה שהיא עשתה במשרד החינוך.

<גד רייזלר: הייתי קצת מעורב בזה.

<גד רייזלר: תחום המניעה להפרעות אכילה ובכלל לקידום בריאות והפרעות אכילה, מבחינתי זאת גם השמנה, זה דבר הרבה יותר גדול רק מהצד הזה של המטפלים.

עדי קול: מסכימה.

<גד רייזלר: זה אפילו יותר גדול רק מהצד ההוא של משרד החינוך, אבל משרד החינוך הוא הגורם שבאמת מגיע לכל המקומות, הוא מגיע לכל הילדים ולפחות בתחום הילדים הוא עם פיזור הכי טוב ודרכו אפשר לעשות דברים ואפשר לנסות לקדם שינויים.

<גד רייזלר: השאלה היא איך.

<גד רייזלר: היו לנו דיונים על איך צריכה להיות עבודת האחות והשירות הרפואי בבתי הספר או השירות מקדם הבריאות בתוך בתי הספר, דברים שחלקם בוצעו וחלקם לא בוצעו כמו שצריך.

<גד רייזלר: חלק מהדברים שמבוצעים, חלקם גם יוצרים בעיות כי אני במפלגה שטוענת שלפעמים כאשר מתעסקים בזה יותר מדי, זה גם גורם לנזק ואנחנו יודעים את זה.

עדי קול: כל הרפואה הפסיכיאטרית חושבת כך.

עדי קול: ראינו את זה בדיונים שלנו.

<גד רייזלר: ככל שמתעסקים יותר בתזונה בריאה, משמינים, יש הפרעות אכילה והכול גובר.

<גד רייזלר: צריך להתעסק בזה בצורה אחרת.

עדי קול: מסכימה.

<גד רייזלר: לדעתי הפתרון הוא, כמו שאיציק אמר, שכן יהיה – וזה כן יכול להיות על ידי הרגולטור – קשר אזורי בין אזור, עיר, מחוז לגורמי הבריאות, אם זאת בריאות הנפש או בריאות הקהילה או קופות החולים או בתי חולים באותו אזור שהם יהיו הרפרנס של אותו אזור, של אותו מקום.

<גד רייזלר: אנחנו הרפרנס של עיריית ראשון וזה לא מספיק כי אין לי את המשאבים לעשות את זה ולכן אני ועוד רופאה עובדים על כל בתי הספר בראשון וזה לא לעניין.

עדי קול: זה קורה היום?

<קריאה: כן.

<קריאה: הרשות קונה את השירות.

<גד רייזלר: נכון.

<גד רייזלר: הרשות קונה את השירותים.

עדי קול: הרשות הגדילה ראש ואמרה שהיא רוצה לקנות את השירותים.

<גד רייזלר: לא בדיוק.

<גד רייזלר: הם מתקצבים את זה.

<גד רייזלר: חלק מהעבודה שלנו היא מול הילדים אבל בעיקר מול הצוות.

<גד רייזלר: מי שצריך לעשות, אלה אותן סדנאות לכישורי חיים.

עדי קול: בעצם המודל הזה היה יכול להיות מודל נכון גם לפנימיות.

<גד רייזלר: בוודאי.

<גד רייזלר: שם אפילו עוד יותר קל.

<עירית ליבנה: בואו נעשה סדר.

<עירית ליבנה: מערכת החינוך היא מערכת שלא מטפלת.

<עירית ליבנה: אני אזהר מלומר אם היא מזהה.

<עירית ליבנה: יש לה תפקיד אבל נתייחס באמת בכבוד לעובדי ההוראה, למורים ולגננות ולא התפקיד שלהם הוא לאתר ולהפנות.

<עירית ליבנה: כן שיידלקו להם נורות אדומות, הם צריכים לקבל רקע כדי שכאשר תידלקנה נורות הם ידעו מה לעשות.

<עירית ליבנה: מערכת החינוך לא מדברת על הפרעות אכילה.

<עירית ליבנה: אנחנו מחנכים לאורח חיים בריא וזה בשיתוף של יועצות ובעינינו כל מורה וכל גננת, מבחינת התפיסה שלנו, צריכה להיות המחנכת למעין שיעור בבריאות.

<עירית ליבנה: לכן זה מוטל על כולם ואנחנו מכשירים את כולם באופן כללי.

<עירית ליבנה: אנחנו מדברים על תזונה בריאה, על מניעת השמנה כפי שאמרת והכול נכון.

<עירית ליבנה: כאשר יש לנו את הקצוות, שם נכנסים יותר אנשי המקצוע שהם נניח היועצות שבמסגרת ההכשרה שלהן הן יכולות לעסוק במניעה יותר ממוקדת.

<עירית ליבנה: במסגרות בהמשך, אל תפילו כי זה לא ילך, גדי.

<עירית ליבנה: אנחנו לא רוצים להכשיל.

<גד רייזלר: אבל אתם הכי טובים בזה.

<עירית ליבנה: בחינוך.

<עירית ליבנה: הדגם בראשון הוא דגם שונה כי נוצר איזשהו דגם שהוא באמת נכון.

עדי קול: תסבירו לנו אותו כי יכול להיות שהוא הדגם הנכון.

<עירית ליבנה: עוד דבר אחד.

<עירית ליבנה: שירותי בריאות לתלמיד ניתנים על פי חוק ובאחריות משרד הבריאות בכיתות א' עד ט' וממומנים על ידי המדינה ולא חשוב כרגע אם אנחנו אוהבים או לא אוהבים, אם הם ניתנים על ידי ספק.

<עירית ליבנה: בעל יסודיים, בחטיבה העליונה, אנחנו מממנים לבעלויות או לרשויות תקצוב עבור השירות במסגרת של שני אחוזים לרופא ושלושה אחוזים לאחות כאשר רשות מפעילה אותו.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, אם עיריית ראשון אומרת שהיא רוצה להפעיל את השירות בעל יסודי, אנחנו מתקצבים והיא קונה את השירות והיא קונה אותו מכם וזה פועל.

<עירית ליבנה: השירות הוא לא שירות בריאות לתלמיד.

<עירית ליבנה: אתה תומך בצוות וזה מה שצריך.

<עירית ליבנה: בעיני צריך לעבוד בכל מקום.

<עירית ליבנה: אני חושבת שהוא גם צריך ביסודי, אבל זה לא לשולחן הזה.

<עירית ליבנה: אני חושבת שמי שצריך את הליווי ואת התמיכה הזאת, זה הצוות כולו.

<עירית ליבנה: אני אומרת שוב שמטרתו היא לא לאתר, אסור לנו לומר שמורה או גננת יאתרו אלא הם חייבים מאוד בעדינות ליידע הורים ולעשות זאת בצורה מאוד לא פטרונית ולא לומר להם שהילד שלהם עם הפרעות אכילה וכדאי לקחת אותו לרופא.

<עירית ליבנה: זה כמו לומר להם שהילד צריך רטלין ואנחנו נזהרים מזה.

<עירית ליבנה: אנחנו עובדים באמת על מניעה מגיל הגן ונכון שזה במסגרת החינוכית.

<עירית ליבנה: צריך למצוא את הדרכים הנכונות.

<עירית ליבנה: אני אומרת דברים שהם מציאותיים.

<עירית ליבנה: מורים וגננות מקבלים הכשרה בפיתוח מקצועי בהתאם להסכמי השכר שזה עוז לתמורה ואופק חדש וזה מאוד מוגדר.

<עירית ליבנה: אנחנו כן מנסים במסגרת הפיתוח המקצועי שלהם – למשל, ההכשרות שאנחנו עושים בחינוך לבריאות ונטע יכולה לדבר על כך – להרחיב להם אבל המסה היא באמת הילד הבריא עם ההרגלים הנכונים.

<עירית ליבנה: נוגעים מעט מאוד בנושא הקיצוני כי זה לא מתפקידנו, שיידלק אבל שיהיו גורמים שכאשר נדלק, זה להורים עם הפניה.

<עירית ליבנה: יש עוד פרק אחד שתכף נדבר עליו.

<עירית ליבנה: כאשר הם מאושפזים אצלכם, מה בתי הספר והמרכזים עושים.

עדי קול: אני מחפשת את הגורם.

עדי קול: כשאת אומרת שאנחנו צריכים למצוא את הדרך איך להגיד את זה בדרך הנכונה או היכן להכניס את זה, מי אמור ללוות אותם?

<עירית ליבנה: למרות שעכשיו יורדים על גדי, אנחנו עובדים על פי הנחיות ובשיתוף עם משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: זה נכון גם מיניסטריאלית, גם עקרונית וגם ארגונית.

<עירית ליבנה: יש בינינו שיתוף פעולה מצוין.

<עירית ליבנה: הרגולטור כאן הוא משרד הבריאות.

<עירית ליבנה: בקהילה משרד החינוך לא צריך לקבל את המידע ממשרד הבריאות.

<עירית ליבנה: להפך.

<עירית ליבנה: כאשר נדלקות נורות או הן כבר קיימות, הוא צריך לדעת.

עדי קול: צריך להסביר לגננות איך נראות נורות.

<עירית ליבנה: זה בהכשרה שלנו וזה בסדר.

עדי קול: ומי יכשיר אתכם?

<עירית ליבנה: אנשי המקצוע, הם יחליטו מי, במסגרות של הפיתוח המקצועי.

<עירית ליבנה: 130 בתי ספר הם שלנו, של המינהל לחינוך התיישבותי ויש גם של הרווחה.

<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להסתכל באופן כללי על הכול.

<איריס פלורנטין: אני רוצה להבהיר משהו כי זה מיטשטש.

<איריס פלורנטין: יש שלושה סוגים של מענים שצריך כאן ובואו נשים את זה מסודר.

<איריס פלורנטין: האחד, ההכשרה לכל הצוותים וזאת הכשרה שאחר כך אם מישהו עוזב, זה הולך הלאה.

<איריס פלורנטין: השני, צריך להיות ייעוץ קבוע למסגרות וזה כל עוד בני הנוער יכולים להישאר במסגרות.

<איריס פלורנטין: השלב השלישי, בני נוער או מבוגרים שצריכים להיות מוצאים מהמסגרות וצריך מקומות לשלוח אותם לשם.

<יצחק וורגפט: אני רוצה להעיר לגבי הנושא של החינוך.

<יצחק וורגפט: יש כמה רמות.

<יצחק וורגפט: האחת, כל הנושא של חינוך לבריאות.

<יצחק וורגפט: יש הרבה בתי ספר וגנים שעושים תכניות לחינוך לתזונה לא נכונה.

<יצחק וורגפט: הם מלמדים לאכול בחמישה צבעים שזה מקדם פר אקסלנס של הפרעות אכילה.

<יצחק וורגפט: כדאי כן להתייעץ בגורמי מקצוע.

<יצחק וורגפט: הרמה השנייה.

<יצחק וורגפט: יש חוק של משרד החינוך שאומר שבקיוסקים לא ימכרו משקאות ממותקים.

<עירית ליבנה: הוא עוד לא עבר קריאה שנייה ושלישית.

<עירית ליבנה: הוא עובר ב-23 ביוני.

<יצחק וורגפט: משרד החינוך כן יכול לומר את הדברים.

<יצחק וורגפט: הרמה השלישית.

<יצחק וורגפט: גם הנייר שאנחנו חיברנו מדבר על כך שצריך להנחות ולהדריך את היועצות לא ללכת בין התלמידים כי זה לא עוזר.

<יצחק וורגפט: את זה בהחלט אנשי מקצוע יכולים לעשות.

<עירית ליבנה: אנחנו לא מדברים על לאכול בחמישה צבעים.

<עירית ליבנה: קודם כל, התכנים בחינוך התזונתי מתואמים עם משרד הבריאות, עם המחלקה לתזונה.

עדי קול: עכשיו גילינו שלא, אם אתם מטפלים בהפרעות אכילה.

<עירית ליבנה: המציאות מדברת על כך שכל מורה וכל גננת צריכה לקבל הכשרה כדי לדבר בכלל על הנושא.

<עירית ליבנה: אנחנו מדברים גם על הנושא של תזונה, גם על הפעילות הגופנית ועל עוד נושאים.

<עירית ליבנה: אנחנו כן מנסים שזה יהיה חלק מחיי השגרה והיום יום בהתנהגות ולא רק בלמידה.

<עירית ליבנה: הלמידה היא פסיק.

<עירית ליבנה: השאלה מה הם עושים בבית הספר ומה ההורים שלהם שולחים אתם לאכול.

<עירית ליבנה: כיוון שראינו שיש לנו קשיים, עוד בממשלה הקודמת הצלחנו להעביר - כי משרד הבריאות מתקשה – חקיקה שלנו יהיה פיקוח ולנו יהיו אנשי המקצוע שיצאו למוסדות החינוך ויפקחו גם על ההזנה וגם על מה מוכרים.

<עירית ליבנה: בסוף יוני הצעת החוק מגיעה לקריאה שנייה ושלישית ואני מקווה שגם זה יסייע.

<עירית ליבנה: שוב, זה יעשה את השינוי בסביבה עליה אנחנו מדברים אבל זה עוד איזשהו נדבך שישנו והוא עוד לא הקיצוניות עליה אנחנו מדברים אבל כדי לשנות את ההתנהגות במוסד החינוכי צריך גם לעשות את השינוי בסביבה.

<עירית ליבנה: ה-רול מודלינג – זה מתקשר למה שאנחנו אומרים – הוא הרול מודלינג של עובדי ההוראה.

<עירית ליבנה: זאת אומרת, כאשר אנחנו מדברים על הכשרה של אותם עובדי הוראה, זה חלק.

<נטע ידיד: אני מדריכה ארצית ביחידה למיניות ומניעת פגיעה.

עדי קול: אני רוצה לשאול שאלה.

עדי קול: החוק מחייב – אני לא יודעת ולכן אני שואלת - לגבי טיפול בפגיעות מיניות.

עדי קול: האם יש חוק שמחייב הכשרה של כל הגורמים בחינוך וברווחה?

<עירית ליבנה: לא.

<עירית ליבנה: אין.

<נטע ידיד: אני ממשיכה את דבריה של עירית.

<נטע ידיד: אנחנו במערכת החינוך – אמנם אין חוק – מאוד עוסקים בנושא של דימוי גוף.

<נטע ידיד: הבאתי לכאן כמה דוגמאות ואם תרצו, אוכל לחלק אותן.

<נטע ידיד: רק לאחרונה התחלנו לחלק ערכה שנקראת "בעד עצמי" להדרכה ולעידוד של דימוי גוף.

<נטע ידיד: זאת ערכה שנערכה יחד עם מוזיאון ישראל ויחד עם פרופסור מוריה גולן בהשקה של יוניליבר.

<נטע ידיד: הבאנו לכאן כמה ערכות.

<קריאה: זה לילדים.

<נטע ידיד: זה פיתוח דימוי גוף בריא להטמעה.

<עירית ליבנה: זה מתחיל בבית הספר היסודי.

<נטע ידיד: אני רוצה שתראו את הערכה שהיא מאוד נחמדה.

<נטע ידיד: יש לה דיסק און קי עם התכנית במלואה.

<נטע ידיד: היא הושקה בסך הכול לפני כמעט שנתיים וכבר העברנו אותה לכאלף יועצות.

<נטע ידיד: אנחנו עושים כשלושה כנסים בכל הארץ.

<נטע ידיד: אנחנו רוצים להמשיך ולהעביר את הכנסים בכל הארץ.

<נטע ידיד: זה מיועד לכיתות ט'-י' וזה בעקבות מחקר של פרופסור מוריה גולן שהיא גם מנהלת מרכז להפרעות אכילה ליד קיבוץ נען והיא גם עובדת במכללת תל-חי.

עדי קול: את זה עשיתם בלי משרד הבריאות?

<נטע ידיד: בלי משרד הבריאות.

עדי קול: איך זה הגיוני שאתם לא מעורבים בדבר כזה?

<גדי לובין: בנושאים של הכשרה?

<גדי לובין: אני חושב שאלה יוזמות של הכשרה.

<עירית ליבנה: העניין הוא לפתח תכניות.

<עירית ליבנה: מדברים על תכניות חינוכיות.

<נטע ידיד: המילה הפרעות אכילה לא מופיעה בתוך חומר הלימוד שלנו.

<נטע ידיד: המטרה היא להעצים את התלמידים.

<נטע ידיד: פרופסור מוריה גולן העבירה את התכנית ועשתה מחקר מאוד ארוך בנושא הזה וראתה שינוי מאוד דרמטי במשך שלושה חודשים בתפיסת הילדים את עצמם ואת הערך העצמי של עצמם.

<נטע ידיד: אני יכולה להקריא כאן תחומים ונושאים שהתכנית מעבירה.

<נטע ידיד: דבר שני.

<נטע ידיד: יש חוברת שפותחה בשנת 2000 ואנחנו אמורים לחדש אותה והיא בהחלט מדברת על הפרעות אכילה והיא מיועדת רק לצוות החינוכי.

<נטע ידיד: בזמנו העברנו אותה בכל בתי הספר בארץ לכלל היועצות.

<נטע ידיד: המטרה של החוברת הזאת היא באמת ללמד את צוותי החינוך איך לאתר ילדים בסיכון.

עדי קול: וזה כן נעשה יחד עם משרד הבריאות?

<נטע ידיד: כן.

<נטע ידיד: בהחלט.

<נטע ידיד: גם הרווחה מעורב.

עדי קול: אני חושבת שאנחנו צריכים לייצר חוברת חדשה כזאת לצוותי ההוראה.

<נטע ידיד: תודות לדוקטור דינה רוט ודוקטור דינה לב-רן.

עדי קול: דיברנו גם על ברושור, על משהו כזה שחסר לנו.

עדי קול: דיברנו על זה כבר בכמה ישיבות והשאלה איך מייצרים חוברת כזאת מעודכנת.

<נטע ידיד: גם הנושא הזה של דימוי עצמי, מאחר ויש כאן דיסק און קי וזה עלה לאינטרנט, יש כאן המון תמונות ופרסומות.

<נטע ידיד: בעצם מלמדים את הילדים להיות יותר ביקורתיים.

<נטע ידיד: אני רוצה לומר שרק ב-2013, לא מזמן, עלה לאתר האינטרנט של שפ"י דף מקוון ומיוחד בנושא דימוי גוף.

<נטע ידיד: שוב, הוא מדבר יותר על דימוי גוף.

<נטע ידיד: גם ב-2007.

<קריאה: זאת המניעה האמיתית.

<קריאה: זאת המטרה.

<נטע ידיד: זאת אומרת, משרד החינוך כן עושה את הכול.

<נטע ידיד: אני חייבת לומר שבעברי כיועצת איתרנו ילדים בבתי ספר.

<נטע ידיד: האיתור שלנו הוא ילדה שיורדת באופן דרמטי במשקל או ילדות שמספרות על חברה שמקיאה בהפסקות בשירותים.

<נטע ידיד: אני יכולה לומר שלפחות בעבר – ואני כבר עשר שנים לא בתוך בתי הספר – כאשר הזמנתי את ההורים ושוחחתי עם הנערות והפניתי אותן לקופת חולים, לא תמיד היה שיתוף פעולה עם רופא המשפחה.

עדי קול: יוסי, אני רוצה להגיע אליך.

עדי קול: אחד הדברים שדיברנו עליו היה שהרבה פעמים היועצות מרגישות חסרות אונים.

עדי קול: הן מגיעות, הן כבר רואות, הן כבר גילו, מגיעים לרופא המשפחה – וכבר דיברנו על כך שלא בהכרח הוא יודע איך להתמודד עם זה – וניסינו לראות בפגישה הקודמת שלנו איך אנחנו מחפשים מדדים שיקפצו לרופאים הראשוניים כך שיוכלו לעזור בנושא של האיתור.

עדי קול: השאלה אם יש לכם איזה שהן מסקנות בנושא הזה.

<יוסף בראל: אני רוצה קודם כל להתייחס למה שרציתי להתייחס קודם.

<יוסף בראל: אנחנו צריכים להגיע ליולי 2015 עם איזשהו מערך בתחום הפרעות אכילה שנותן קודם כל שירות ואני מדבר על המערך הרפואי.

<יוסף בראל: בניגוד למה שאנחנו עושים בתחום הפסיכיאטריה הכללית, שם נקבעו יעדים, אנחנו יודעים מה היעד, יודעים מה האוכלוסייה בה צריך לטפל, אנחנו יודעים מה צריך וכל חודש אנחנו פותחים מרפאה חדשה ונגיע אם ירצה השם ביולי 2015 עם מספר כמעט פי שתיים ושלוש מרפאות מהמספר אותו יש לנו היום אבל הדבר הזה לא קורה בהפרעות אכילה.

<יוסף בראל: הוא לא קורה כי יש פה שלוש סוגיות קריטיות שאנחנו כרגע תקועים בהן ושום דבר לא זז בהן, לא מאז הפגישה הקודמת שקיימנו כאן ולא בשום מקום אחר.

<יוסף בראל: כמו שאמרתי, יש שלושה נושאים כאשר הנושא האחד הוא נושא המידע, השני הוא נושא ההגדרה של אמות מידה של היעדים של האוכלוסייה והשלישי הוא התמחור.

<יוסף בראל: נושא המידע.

<יוסף בראל: עלה כאן הנושא הזה של מי מטופל בהפרעות אכילה, מהי האוכלוסייה המטופלת.

<יוסף בראל: עלה כאן העניין הזה שהקופות יעשו איזושהי בדיקה.

<יוסף בראל: חברים, לקופות אין מידע בנושא הזה מכיוון שרוב היחידות להפרעות אכילה לא נמצאות בקופות.

<יוסף בראל: רופא המשפחה, ויגיד כאן ידידי, לא כותב אבחנות של הפרעות אכילה גם אם מגיע אליו מישהו עם הפרעות אכילה.

<יוסף בראל: מי שמגיעה לדיאטנית, היא לא כותבת אבחנה של הפרעות אכילה.

עדי קול: אבל לא דיברנו על זה.

עדי קול: דיברנו על כך שיהיו איזה שהם מדדים שנוכל להסתכל.

<יוסף בראל: גם לזה אני אתייחס.

עדי קול: קראתם לזה רשומון.

<יוסף בראל: לצערי הרב אין לנו מידע.

<יוסף בראל: עד כמה שאני יודע, גם למשרד הבריאות אין מידע פרטני מזוהה ביחס לאוכלוסייה שמגיעה לטיפול אמבולטורי במרפאות.

<יוסף בראל: גם אם הוא ירצה מחר להעביר לי את המידע הזה, אין לו אותו.

<יוסף בראל: הוא לא יכול לומר לי כמה מטופלות יש בהפרעות אכילה במרפאה זאת או במרפאה אחרת.

<יוסף בראל: הוא יכול להגיד במספרים כמותיים אבל הוא לא יכול לומר ברמה של קופה.

<יוסף בראל: אנחנו ניסינו לבדוק אצלנו אם יש איזשהו מנגנון שאפשר באמת לזהות איזה שהן בעיות של הפרעות אכילה.

<יוסף בראל: יש בעיה כי BMI בילדים למשל בגיל מסוים הוא לא נרשם.

<יוסף בראל: נכון שאנחנו עושים רישום של BMI אצל כל האוכלוסייה, אבל בילדים אין הגדרה של BMI.

<גד רייזלר: יש אחוזוני BMI.

<יוסף בראל: אבל במערכות המידע של הקופה לא נרשם BMI באחוזונים אלא הוא נרשם רק על אוכלוסייה מגיל מסוים ולכן אין לנו כל דרך להוציא איזה שהן נקודות אדומות שאפשר יהיה לזהות אותן.

<יוסף בראל: אני חוזר לנושא של המידע.

<יוסף בראל: הנושא של המידע הוא קריטי.

<יוסף בראל: הדבר השני הוא הגדרה של אמות מידה.

<יוסף בראל: בפסיכיאטריה כללית נקבעו לטוב או לרע שני אחוזים מהקטינים וארבעה אחוזים מהמבוגרים.

<יוסף בראל: בהפרעות אכילה אין החלטה כזאת.

<יוסף בראל: בסוף 2012 הוקמה – אני חושב שבעקבות איזשהו דיון כאן – ועדה במשרד הבריאות עם נציגי הקופות כדי שתחליט במי צריך לטפל וכמה טיפול צריך לתת.

<יוסף בראל: למיטב ידיעתי היו שתי פגישות ולאחר מכן, בגלל חוסר הסכמה בין כל מי שהשתתף בפגישות האלה, זה נפסק.

<יוסף בראל: עד היום פורמלית אני לא יודע במי אני צריך לטפל ומה היקף הטיפול.

<יוסף בראל: בזמנו לחצתי את איגור ובסוף קיבלתי ממנו איזשהו מסמך שגובה במסמך שכתבה העמותה ושם יש הגדרה מה האוכלוסייה בסיכון, במי צריך לטפל - זה איזשהו בסיס כי זה מהווה גם איזושהי החלטה כלכלית – וכמה צריך לטפל.

<יוסף בראל: לקחתי את המסמך הזה וניסיתי ליצוק בו תוכן.

<יוסף בראל: כשאני אומר ליצוק בו תוכן, זה לראות מה המשמעות של הקמת יחידה כזאת ואחרי כן לתמחר אותה.

<יוסף בראל: קיבלתי תמחור שהוא בסביבות 8,000-9,000 שקלים לטיפול שנתי.

<יוסף בראל: כשהציג מנכ"ל משרד הבריאות את המצגת שלו כאן, בוועדה שלך, דרך אגב, עד היום לא קיבלנו באופן פורמלי ולא בחנו אותה.

<יוסף בראל: אני השגתי אותה באיזושהי דרך מאוד עקיפה וגם כאשר קראתי אותה, יש שם דברים שהם לא מתקבלים על הדעת.

עדי קול: הוא בכלל לא יישם את זה, כך שאין בעיה.

<יוסף בראל: כתוב במצגת הזאת שממוצע הטיפולים בהפרעות אכילה הוא שלושים טיפולים בשנה.

<יוסף בראל: כאשר אנחנו מדברים על מגע שעלותו היא 230 שקלים, רק זה מביא את זה לסביבות 7,000 שקלים.

<יוסף בראל: מנכ"ל משרד הבריאות מציג כאן שטיפול במבוגר הוא 3,000 שקלים ובקטין 5,000 – זה רחוק ממה שצריך.

<יוסף בראל: לכן מה שקורה היום זה שהיחידות האלה, גם היחידות שפועלות, גם המרפאות שפועלות, בסופו של דבר ברפורמה הן לא תפעלנה כי כמו שמספרים כאן החבר'ה, מנהל בית החולים לא ייתן לזה לפעול.

<יוסף בראל: זאת אומרת, אני שאני קניין של השירותים האלה, הקופה קונה את השירותים האלה, יש לי אינטרס גדול מאוד שהמחיר יהיה נמוך כמו שמשרד הבריאות מציע, אבל אני משוכנע שבמחיר הזה מנהל בית החולים לא ייתן לא לגור ולא לאיציק ולא למישהו אחר להפעיל את היחידה הזאת ולכן אז לי לא יהיו שירותים כאלה.

<יוסף בראל: זאת אומרת, האופציה היחידה תהיה שביולי 2015 נתחיל לתכנן את השירותים עם התקציבים שמשרד הבריאות יעביר לנו.

<יוסף בראל: זאת בעצם תהיה המשמעות של הסיפור הזה.

<יוסף בראל: לא נוכל להיערך לזה מראש.

<יוסף בראל: לי יש לפחות שלושה מקומות בכללית שאני יודע שאין לי שירותים אחרים.

<יוסף בראל: זאת אומרת, אני צריך לפתח שם את השירות.

<יוסף בראל: יש לי אזור שבין תל אביב וחיפה, שזה כולל את היחידה של הנוטרים שצריך לפתח אותה כי היא קטנה והיא לא מספיק נותנת.

<יוסף בראל: יש לי בכל אזור עמק יזרעאל וסובב כנרת כאשר היחידה הקרובה ביותר היא אולי בצפת וברמב"ם ובבית חולים העמק צריך להקים איזושהי יחידה.

<יוסף בראל: צריך להקים יחידת מבוגרים בסורוקה ואני לא מסוגל היום להקים את היחידות האלה כי אף אחד לא נותן לי מימון כדי לעשות את זה שזה נעשה ברפואה הכללית.

<יוסף בראל: אין שום דברך לעשות את זה.

<גדי לובין: המנכ"ל אמר במפורש כמה פעמים, גם בחדר הזה או בחדר הסמוך, שנושא התמחור הוא בעיה וכי אין מקור.

<גדי לובין: הוא אמר את זה כמה פעמים.

<גדי לובין: את התעקשת ועשינו עבודה.

<גדי לובין: נפגשנו בשיבא ותמחרנו והלכנו עם התמחור הזה לאגף התקציבים אצלנו והם תמחרו קצת שונה.

<גדי לובין: בתמחור הקצת שונה והלא מספק לשיטתך, נשארנו עם הדלתה של מה שקיים, לא של מה שאנחנו רוצים לפתח, של למעלה מחמישה מיליוני שקלים.

<גדי לובין: כל נושא התמחור הוא, תסלחו לי, כל המאמץ הזה הוא כתוב על קרח כי אין לו מקור תקציבי וגם לא החלטה.

<יוסף בראל: הבעיה היא שהמחיר שאתם קבעתם היום יהיה גם אחרי הרפורמה.

<יוסף בראל: לכן אחרי הרפורמה מנהל בית חולים שיבא לא ייתן לגור להפעיל את היחידה הזאת בתעריף הזה.

עדי קול: שאלה אמיתית.

עדי קול: אני אומרת שאין כסף.

עדי קול: בהנחה שאין כסף ואנחנו שומעים את התשובה הזאת ואומר את זה גדי.

עדי קול: הוא לחץ, שינו את התמחור, אבל איכשהו זה הפך להיות שאני צריכה ללכת לגייס חמישה מיליון שקלים.

עדי קול: מה עושים בהנחה שאין כסף?

<יוסף בראל: צר לי לסתור את מה שאת יודעת.

<יוסף בראל: לפני חודש ומשהו הייתה הצגה במינהלת הרפורמה ויש תקציב מסוים שעדיין יש למשרד הבריאות שהוא יודע שהוא לא ינצל אותו עד הרפורמה והוא יכול להקצות אותו לתחומים כאלה ואחרים.

<יוסף בראל: גדי הציע כמה נושאים, בין השאר גם הפרעות אכילה.

<יוסף בראל: אני לא יודע לאן זה יתקדם.

<יוסף בראל: אני חושב שמשרד הבריאות, יש לו כרגע תקציבים שהוא לא ינצל אותם עד הרפורמה והוא יכול להקצות אותם לזה אם הוא רוצה ולעשות איזשהו מימון ביניים כי בסופו של דבר ביולי 2015 זאת כבר לא בעיה שלו אלא זאת בעיה של הקופות.

<יוסף בראל: בינתיים אפשר להתחיל את התהליך הזה.

עדי קול: יש לך תשובה לגבי זה?

<גדי לובין: הצגתי את זה במינהלת, הוחלט בשלב זה לא להחליט.

<גדי לובין: המנכ"ל עוזב.

<גדי לובין: המנכ"ל היה מאוד מאוד חד בגישה שלו שכל הכסף של הרפורמה, הדלתה, לא הרפורמה, הכסף של הפיתוח של הרפורמה חייב להיות מוקצה לנושא אחד ואין בלתו וזה הרחבת הטיפול המרפאתי "הרגיל" על ידי הקופות במישרין וגם לא על ידי קניית שירותים של הקופות מגופים אחרים וגם לא באמצעות פיתוח של תצורות סיוע נוספות על ידי הקופות כמו הפרעות אכילה.

<גדי לובין: במינהלת הצגתי לכם הצעה ולא הוחלט לגביה.

<גדי לובין: הוחלט לא להחליט בשלב זה.

<גדי לובין: המנכ"ל מסיים את תפקידו ונראה מה תהיה עמדת המנכ"ל הבא אחריו.

<גדי לובין: זאת עמדתי.

<גדי לובין: צריך את הכסף הזה – ויש כסף, אני מסכים אתך – לייעד היום ליותר מאשר הקמת מרפאות רגילות.

<גדי לובין: אחד התחומים שחשוב ביותר להקצות בו עוד משאבים ותוך כדי שינוי תמחור הוא הפרעות אכילה.

<גדי לובין: זה מה שאמרתי במינהלת.

עדי קול: אני חייבת לומר כמי שמסתכלת מהדרג הפוליטי שמאוד מאוד קשה ללחוץ בנושא הזה גם על תקצוב כשאין מספרים, כאשר מאוד קשה לומר מה הנתונים.

<גדי לובין: יש דוגמאות מתחומים אחרים כמו לדוגמה מניעת אובדנות שהקונטרול פריק הזה שלא נעשה שום דבר לפני שנדע מה ההיקף דחה פעילויות במשך שנים.

<קריאה: אנחנו יודעים שאנחנו בפער עצום.

<קריאה: לא מעניין אותי אם אני בפער של שמונים אחוזים או של חמישים אחוזים.

עדי קול: אני מסכימה אתך, אתה לא חולק עלי, אבל אני אומרת שכאשר אני באה עם זה לשר האוצר/שרת הבריאות, אני אומרת להם שיש כאן תופעה, אנחנו בפער, יש כאן יותר מאשר בעולם המערבי, אבל הם שואלים אותי מה המספר.

עדי קול: כולם שואלים אותי מה המספר.

עדי קול: לצערי הרב שואלים אותי מה המספר ואני רוצה לשאול אתכם שוב.

<גדי לובין: המספר מכשיל כי אנחנו, אנשי המקצוע, אוהבים ללכת למספרים הגבוהים.

<גדי לובין: באסוציאציה מאוד פרועה, אני מתנצל, זה מזכיר לי את העמדה של משרד הביטחון במוכנות לקראת חלילה וחס גרעין אטומי.

<גדי לובין: יש מספרים שאנשי התקציב אומרים שהם מבינים, שנעשה הכי טוב שאנחנו יכולים עם מה שיש.

<גדי לובין: זה כמו הציטוט על השר ספיר או על בן גוריון שכאשר דיברו אתו על פער של 300 אלף שקלים, הוא מאוד מוטרד אבל כשמדברים אתו על פער של חמישים מיליון, הוא רגוע לגמרי.

<גדי לובין: אנחנו מדברים על חמישים אלף אנשים?

<גדי לובין: הרגענו את האוצר.

<גדי לובין: לכן יש גם אפילו נזק בצורה בה אנחנו מדברים.

עדי קול: גדי, אני רוצה משהו אחר.

עדי קול: אני לא מסכימה אתך במקרה הספציפי הזה, בעיקר בגלל שבאוצר יש פקידי אוצר ויש שר אוצר.

עדי קול: אני כינסתי פורום של שרים שלנו שמוכנים לדון בנושאים שהם נושאים רוחביים וזה נושא רוחבי.

עדי קול: לכן כינסתי את הוועדה הזאת ואני אומרת שוב.

<קריאה: איזה פורום של שרים?

עדי קול: שרים של יש עתיד – רווחה, בריאות, אוצר.

עדי קול: דברים שהם רלוונטיים לדיון.

עדי קול: אני חושבת שאם יהיה לי מסמך שממפה את הבעיות בתחום של הפרעות אכילה ואני אוכל ללכת אתו לפורום הזה והמסמך ידבר על כל הספקטרום, מנושא של חינוך – ואני מבינה שמשרד החינוך יודע אלא שהוא צריך הכשרה, ייעוץ ועזרה – הנושא של רווחה, שעוד לא הגענו לטיפול המשפחתי נגיד ואמרנו משפחה שיש לה ילדה שחולה בהפרעות אכילה, מי אמורה להיות הכתובת שלה, עם מי היא אמורה לדבר, עד נושא של טיפול יום שאני יודעת שאין והטיפול המרפאתי, האשפוז והתמחור.

עדי קול: אני צריכה מסמך אחד שאומר שזה המצב, אלה הבעיות ואתו אני אלך הלאה.

עדי קול: לכן כינסתי את הצוות הזה ולא יכול להיות שאתם לא מצליחים לנסח מכתב כזה ביחד.

<יצחק וורגפט: מסמך כזה, העמותה הכינה ומסרה למשרד הבריאות ואפשר לשחזר אותו.

עדי קול: אני אשמח אם הוא יעודכן ואשמח לראות אותו.

<יצחק וורגפט: נעדכן אותו.

<יצחק וורגפט: לגבי גודל הבעיה.

<יצחק וורגפט: אחד המסמכים שהעברנו מדבר על כמה הפרעות אכילה ומה הצורך בטיפול.

<יצחק וורגפט: אלה באמת המספרים הגדולים על פי הסטטיסטיקה אבל לא צריך ללכת לאותם מספרים גדולים אלא מספיק אם נלך לאותם גופים שקיימים כיום פלוס קצת אלה שאמורים להתווסף ב-2014-2015 ונשנה את הכסף שהולך אליהם לכסף שאמור ללכת אליהם.

<יצחק וורגפט: אז כבר אנחנו יוצרים תשתית שאפשר לעבוד אתה, בלי לדבר על כל הפרעות האכילה שיכולות להיות בארץ או עלולות להיות.

<יצחק וורגפט: פשוט לקחת את המספרים שיש, להכפיל אותם בדרך כלל ב-1,8 או ב-2 ולומר שזה הכסף.

<יצחק וורגפט: זה תחשיב שייקח עשר דקות לעשות אותו.

עדי קול: הבעיה שלי כרגע היא לא התחשיב אלא הבעיה היא לומר תכנית ראויה ומקיפה.

<יצחק וורגפט: יש דבר כזה.

עדי קול: אני אשמח אם תעבירו את זה אלי למייל.

עדי קול: אני אשמח אם תעבירו תכנית מקיפה כזאת.

עדי קול: לדעתי זאת מטרת הצוות הזה.

עדי קול: אני מרגישה שכל פעם אני מגלה עוד פרט ועוד אינפורמציה ועוד מקום וצריך את זה, צריך את היועצות וכולי.

עדי קול: אני לא אשת מקצוע, התפקיד שלי הוא לגרום לכם לייצר את זה כדי שאני אוכל לעזור לכם במאבק מול השרים.

<איתן גור: בסוף 2012, ביוזמת חברת הכנסת אדטו, כאן בכנסת היה יום עיון לגבי הפרעות אכילה שגם משרד הבריאות השתתף בו.

<איתן גור: אני הצגתי בהרצאה - והנתונים נמסרו אחר כך למשרד הבריאות - את היקף התחלואה המשוער בארץ בקטינים ובמבוגרים.

<איתן גור: לומר שלא יודעים מה המספרים, זה לא מדויק.

עדי קול: לא יודעים.

<איתן גור: העמותה תעביר לך.

עדי קול: אני רוצה מסמך שאומר שזאת התופעה.

עדי קול: אתן לכם דוגמה.

עדי קול: חברת הכנסת, חברתי הטובה והמדהימה קארין אלהרר באה לכנסת עם משימה אחת מאוד מאוד ברורה.

עדי קול: היא רוצה לטפל באנשים עם מוגבלויות והיא באה עם תכנית מאוד מקיפה וזאת תכנית מאוד מאוד יקרה, מחוק האומנה עד כל הדברים שרלוונטיים לזה.

עדי קול: כשיש תכנית כזאת, אפשר להגיד שהיום אנחנו נותנים 25 מיליון ואחר כך ניתן מאה מיליון ואחר כך ניתן עוד אבל לנו אין תכנית וזאת הבעיה.

<יוסף בראל: לגבי מה שיהיה אחרי הרפורמה, אני יכול לומר מה אני חושב שיהיה.

<יוסף בראל: הדיונים על התמחור ימשיכו, מקור תקציבי לא יהיה והתמחור לא ישתנה.

עדי קול: אני מסכימה אתך.

<יוסף בראל: אני ריאלי כי אני יושב כאן בוועדות האלה מימיה של יעל דיין ודליה רבין, אמנם לא בוועדה הזאת אלא בוועדה לקידום מעמד האישה והרבה לא קרה.

<יוסף בראל: מה שיקרה זה שהחולות ישלמו את הכסף למרפאות כמו שהן היום באות אלינו למרפאה, התשלום עבור דיאטנית צריך להיות דרך הקופות, הקופות מסרבות לתת להן התחייבות והן מוציאות מאה שקלים ומשלמות.

<יוסף בראל: כך הן גם ישלמו על הטיפול אחרי הרפורמה.

<יוסף בראל: הקופות לא ייתנו התחייבויות, אף אחד לא יעלה את התקצוב והחולות ישלמו מכיסן.

<יוסף בראל: במקום ללכת לטיפול פרטי יהיה יותר זול לבוא למרכזים האלה ולשלם כסף.

<יוסף בראל: כך קורה בבית החולים בהרבה תחומים וכך גם יקרה בהפרעות אכילה, לצערי.

<גדי לובין: אני לא שופר הרגעה, אבל אני רוצה לספר לכם שקופת חולים מכבי ביקשה וקיבלה מאתנו אישור לפתוח מרפאה להפרעות אכילה בנתניה.

<גדי לובין: הקופות בכל זאת מכירות באחריות הכוללת שלהן מעבר לסוגיה התקציבית הבעייתית ולתמחור שנגזר ממנה.

<גדי לובין: הנה, מכבי פותחת מרפאה להפרעות אכילה עם כל החזיונות האפוקליפטיים שקשורים ברפורמה בהקשר הזה של הפרעות האכילה.

<שוש ארבל: אני רוצה לחזור לנושא של מי צריך להיות אמון על ההכשרה כי אני לא רוצה שהוא יישאר באוויר.

<שוש ארבל: נאמר פה ועדה ארצית.

<שוש ארבל: אני חושבת שזאת תהיה טעות גדולה מאוד לעשות משהו ארצי שיעבור עם מבקר במרכזים השונים וילמד.

<שוש ארבל: אני חושבת שזה צריך להיות ברמה המקומית.

<שוש ארבל: דובר כאן על משהו ארצי.

<שוש ארבל: אני חושבת שזה חייב להיות מקומי.

<שוש ארבל: בכל מקום יש את הניואנסים שלו, את ההיכרות עם אנשי המקצוע הספציפיים.

<שוש ארבל: שיבוא אורח מבחוץ וייתן כמה הרצאות וימשיך הלאה – זה ממש לא נכון.

עדי קול: לא.

עדי קול: צריכה להיות מענה וכתובת.

<שוש ארבל: זה נאמר כאן והבטן שלי עוד מתהפכת ואני לא רוצה שזאת לא תהיה החלטה של הפורום הזה, שזה צריך להיות משהו חיצוני.

<שוש ארבל: כל מקום פועל קצת אחרת וזה חייב להיות משהו מקומי עם תקצוב נכון.

<שוש ארבל: אם אני מדברת היום על באר שבע או על הדרום, אני רוצה שהצוות שלנו אצלנו הוא זה שיהיה אמון על ההכשרה אבל שנוכל לקבל את העזרה במימון לזה כי לגזור את זה מתוך הפעילות השוטפת, חבל על הזמן.

עדי קול: יוסי, אני מניחה שאתה אמנם מזהיר אותנו מפני הרעות והבאות, אבל אני מניחה שכן יש לכם תכנית כזאת שאומרת איך אתם אמורים לטפל בנושא.

<יוסף בראל: יש לנו תכנית.

<יוסף בראל: בחלק מהמקומות זה רכש שירותים מבתי החולים שקיימים שם, אבל אני עוד פעם אומר שבתי החולים לא יספקו לנו את השירות הזה כי זה לא יהיה רנטבילי להם.

<יוסף בראל: אנחנו נצטרך להיערך להרחבת יחידות קיימות אבל זה לא ייעשה עכשיו אלא זה ייעשה ביולי 2015 כאשר יעבירו את התקציבים לקופות ואז יהיה תקציב שיהיה אפשר לייעד אותו.

עדי קול: תקציב של בנייה?

עדי קול: של שירותים חדשים?

עדי קול: אמרת שתקציב לזה קיים.

<גדי לובין: 300 מיליון שקלים.

<גדי לובין: 320 מיליון שקלים בנייה של מרפאות ביחס למרפאות הקיימות.

<יוסף בראל: קודם כל, 33 מיליון שקלים ולא 300 מיליון.

<גדי לובין: 300 מיליון, רב שנתי.

<יוסף בראל: לקופות מגיעים במסגרת הרפורמה 33 מיליון שקלים.

עדי קול: בעבר אמרת שאתה לא יודע על התקציב הזה.

<גדי לובין: מדברים על תקציבים אחרים.

<יוסף בראל: גדי מדבר על תקציב של עלויות הפעלה של מרפאות.

עדי קול: פיתוח שירותים?

<גדי לובין: כן.

<יוסף בראל: אלה מרפאות כלליות.

<יוסף בראל: זה בתמחור של אלפיים שקלים למנוי.

<יוסף בראל: בתמחור הזה אנחנו מקימים מרפאות ואנחנו מקימים אותן, כמו שאמרתי קודם אבל אנחנו לא מקימים מרפאות להפרעות אכילה מכיוון שצריכים תקצוב של פי כמעט שלוש או ארבע מאלפיים שקלים אלה ולכן אין לזה תקצוב ייעודי.

<יוסף בראל: אנחנו לא נקים מרפאה שהעלות שלה היא 10,000 שקלים לבן אדם כאשר מקבלים על זה אלפיים שקלים.

<יוסף בראל: אנחנו נתעסק עם זה ביולי 2015 כאשר התקציב יעבור אלינו ומתוך התקציב הזה חלק יהיה להפרעות אכילה.

עדי קול: אני צריכה מיפוי רשמי.

עדי קול: אומרים שהעמותה הכינה, אז לא מיפוי של העמותה.

עדי קול: המדינה צריכה מיפוי של גורמים מקצועיים.

עדי קול: המיפוי צריך לומר מה משרד החינוך צריך, מה משרד הרווחה צריך, מה משרד הבריאות צריך וכולי.

עדי קול: אני צריכה את זה כדי ללכת עם זה הלאה.

עדי קול: השאלה איך אני יכולה לקבל דבר כזה.

<גדי לובין: אני אגיד לך מה היה הקושי במיפוי שגם אנחנו היינו מעורבים לפחות בשלב מסוים בעריכה שלו.

<גדי לובין: יש שם הצעה לא רק של מיפוי צרכים אלא שינוי מבני שלם, בנייה של קומפלקסים שלמים דוגמת מודל סורוקה.

<גדי לובין: זאת אומרת, אנחנו היום מכירים, למעט בסורוקה, מרפאות, מכירים אשפוז ומכירים אשפוז יום.

<גדי לובין: באה העמותה ואומרת שנעשה שינוי מהמנה השנייה.

<גדי לובין: זאת אומרת, נעשה קומפלקסים שמכילים את הכול.

עדי קול: זה אנחנו לא יכולים.

<גדי לובין: שנה לפני הרפורמה זה לא היה דבר ישים.

<גדי לובין: לקחנו את זה ועשינו התאמה לחיים ובחיים אני יודע מה זה לעשות תמחור של מרפאות ואני יודע לעשות תמחור של אשפוז.

<גדי לובין: זה מה שעשינו וכך נולד הפער של החמישה מיליון שקלים, רק על מה שאנחנו נותנים היום.

עדי קול: הם עשו מיפוי רק לצורכי משרד הבריאות ולא לצורכי החינוך והרווחה.

עדי קול: אני רוצה מיפוי גם של מה שצריך בחינוך וברווחה בהכשרות, בייעוץ, בליווי וכולי.

עדי קול: זה כל הרעיון.

עדי קול: אני מבינה שתמיד יש לנו את מה שמשרד הבריאות צריך, בין אם זה יותר מדויק או פחות מדויק, אבל השאלה איך מגיעים למשהו כולל.

עדי קול: אני מדברת על הסתכלות כוללת בנושא הפרעות אכילה.

<גדי לובין: זה מתחבר לאיזשהו דיאלוג לא פשוט שיש לנו עם הרווחה כבר כמה שנים, בכלל בנושא התמיכה הנפשית במסגרות שלהם.

<גדי לובין: בא משרד הבריאות ואומר שאתם קהילה ואנחנו לא נבנה וגם לא נוכל לבנות איזו מערכת מקבילה למערכת שאנחנו בנינו בקהילה, קרי, טיפול מרפאתי.

<גדי לובין: אנחנו כן מכפילים, בדיוק מכפילים את זמינות המרפאות.

עדי קול: דיברנו על יעוץ והכשרה.

<גדי לובין: זה בדיוק חלק מהסיפור.

<גדי לובין: יש היום 97 מרפאות ברחבי הארץ.

<גדי לובין: אחרי הרפורמה יהיו מאתיים מרפאות.

<גדי לובין: לפי התכנית, היום, ב-2015 פלוס יהיו מאתיים מרפאות, לכל הוסטל של רווחה תהיה מרפאה סמוכה, תהיה זמינות אחרת.

<גדי לובין: אלה בדיוק ה-300 מיליון שקלים דלתה.

עדי קול: כרגע שמעת כאן שיהיו מרפאות אבל כנראה לא יהיו הרבה מרפאות מיוחדות להפרעות אכילה.

עדי קול: זאת אומרת שעדיין תישאר לך הבעיה של הכשרה וייעוץ בתחום של הפרעות אכילה.

עדי קול: זאת אומרת שזאת לא תהיה אחת משלוש המרפאות אלא היא תהיה במרכזים האזוריים.

עדי קול: כאן התפקיד של הרגולטור לבוא ולומר - זה חלק מתפקיד המרפאות – שהתפקיד שלכם הוא לעזור בייעוץ.

עדי קול: יכול להיות שיהיו לזה עלויות.

עדי קול: אני רוצה לדעת מי יהיה אחרי הרפורמה ולא אכפת לי מי זה יהיה.

<גדי לובין: אני רוצה לתת לך את התשובה הנוכחית.

עדי קול: אני רוצה מיפוי של הצרכים האלה.

<גדי לובין: תרשי לי לתת לך תשובה נוכחית כי זה כן משהו שעסקתי בו כבר לפני שנה פלוס.

<גדי לובין: הייתה הרבה מאוד ביקורת על הרפורמה לפני שהיא הונעה לפני שנה וחצי.

<גדי לובין: הרבה מאוד מהביקורת, תסלחו לי, היא לא רלוונטית.

<גדי לובין: הייתה רק אמירה אחת שאמרתי שנקשיב לה כי יש כאן משהו והמשהו היה שהממד הקהילתי של עולם בריאות הנפש ייפגע כי הקופות פחות מוכוונות ייעוץ לבתי ספר ופחות מוכוונות ייעוץ לרווחה, אלא הן יותר מוכוונות לאימוץ המודל הרפואי.

<גדי לובין: לכן בקטלוג השירותים שהוא רלוונטי לרפורמה הכנסתי בסוגי המגע – וזה עלה לי בלא מעט ויכוחים – ייעוץ למסגרות חינוך ורווחה וגם הוספתי משהו, שגם הוא עלה לי בוויכוח, כמגע, ייעוץ טלפוני שזה היה שומו שמים כי ממתי מסמנים טלפון כמגע.

<גדי לובין: אמרתי, כן, כאן החולשה ואני רוצה שזה יהיה שם.

<גדי לובין: הנושא הזה ידוע שהוא בפוטנציאל של חולשה.

<גדי לובין: בעוד שבועיים יש כנס עם נציגי רווחה, נציגי משרד החינוך והג'וינט בדיוק על הנושא הזה, על הקמת פורום שיעשה בדיוק את התיאום בין רווחה, חינוך, בריאות הנפש בעידן הרפורמה.

<גדי לובין: זה לא קושי שהוא זר לנו, זה לא איום חדש, אבל אני לא יכול להפריד את עולם הפרעות האכילה מכלל עולם בריאות הנפש.

<גדי לובין: לכן זה מופיע בקטלוג השירותים כאחריות של המרפאה ובנפרד אפילו טלפון כסוג מגע.

<גדי לובין: זאת התשובה שיש לי בשלב הזה על הקושי שהעלית.

עדי קול: חנה, אני שואלת גם אותך וגם את עירית.

עדי קול: השאלה אם אתם יכולים לכתוב מסמך שאומר מה הצרכים שלכם.

<חנה סלוצקי: כן.

<חנה סלוצקי: אנחנו יכולים.

עדי קול: כדי שאנחנו נוכל לראות אם זה נענה על פי הקטלוג או לא נענה ומה צריך, אם צריך.

עדי קול: אני יכולה לבקש את זה מכם?

<חנה סלוצקי: כן.

עדי קול: מעולה.

עדי קול: לגבי החלק של משרד הבריאות, אני צריכה לראות את זה בלי המודל האידיאלי.

עדי קול: גם כאן למדתי מילה שלמדתי בשנה וחצי האחרונות, את המילה השנואה עלי ביותר – פשרה.

עדי קול: יש את מה שאנחנו רוצים ויש את מה שאנחנו יכולים.

עדי קול: מה שאנחנו יכולים זה לתקן את הנושא של התמחור ולא לבנות מערכים חדשים כרגע, בטח שלא ברפורמה הזאת.

עדי קול: השאלה אם יש לכם אפשרות להעביר לי מיפוי כזה מעודכן ל-2014.

<קריאה: כן.

עדי קול: מעולה.

עדי קול: כמה זמן אתם צריכים?

עדי קול: אני צריכה את זה מהר.

עדי קול: עוד מעט יש תקציב 2015.

<קריאה: שבועיים.

<עינת צוברי: אני באמת שמחה – לא חשבתי על זה מראש ולא ידעתי – שיש כאן שילוב של חינוך, רווחה ובריאות כי זה מה שממחיש בעצם, ואני חוזרת לתמחור, למה התמחור הוא כל כך יקר כי כולנו עושים כל יום רווחה, חינוך ובריאות.

<עינת צוברי: הפציינטים שלנו, אנחנו יודעים שהם סובלים לא רק מהפרעות אכילה.

<עינת צוברי: הפרעת אכילה היא הכותרת, היא הטרמינולוגיה, אבל אם נכנס העניין של פגיעות מיניות ממושכות בילדות, השיעור הוא מאוד מאוד גבוה וכיוון שבדרך כלל לרוב הזיכרון נחשף מעל גיל עשרים, אנחנו בעצם מטפלים בהרבה בני נוער שמאוד מאוד מאותגרים מבחינה התנהגותית עם שורה שלמה של דברים חוץ מהפרעות אכילה וגם פגיעות עצמיות, ומנסים להכיל את זה בתוך מסגרות של הפרעות אכילה בגלל שיש גם סימפטומים גופניים.

<עינת צוברי: לכן המערך שלנו הוא מערך מאוד גדול וכבד.

<עינת צוברי: אני חושבת שאי אפשר להתייחס לזה רק כאל הפרעות אכילה.

<עינת צוברי: יש לזה הרבה מאוד מחקרים שצריכים להיות אפילו מרכזים שנקראים מרכזי לקומפלקס PTSD ולכן מה שעשיתם כאן זה מאוד מאוד מבורך כי זאת העצמה.

<עינת צוברי: זאת אומרת, שני דברים כלליים מאוד מאוד חשובים לטפל באוכלוסייה כזאת הם מצד אחד העצמה ומצד שני להוציא אותם מהבידוד, אבל זה דורש הרבה מאוד עבודה שרובנו לא מסוגלים להתמודד אתה.

<עינת צוברי: פשוט לא מסוגלים להתמודד אתה.

<עינת צוברי: אני מסכימה עם שוש ארבל ואכן זה צריך להיות בתוך המרכזים עצמם וזה דורש מגעים שהם באמת ספציפיים לעבודה עם בתי ספר, לעבודה עם הרווחה, לעבודה עם הפנימיות.

<קריאה: לא רק בתוך המרכזים.

<עינת צוברי: גם מחוץ למרכזים.

<עינת צוברי: אני עצמי פניתי כמה פעמים למשרד המדען הראשי עם ממצאי הדוקטורט שלי ואני חושבת שזה לא צריך להיות ספציפי להפרעות אכילה.

<עינת צוברי: אני אפילו קראתי לזה הגוף מדבר, ביקורתיות, פרפקציוניזם, דימוי גוף וערך עצמי.

<עינת צוברי: זאת אומרת, צריך לעשות עבודה שהיא עבודה רוחבית.

<עינת צוברי: אם מדברים על העצמה ועל דימוי גוף ועל דימוי עצמי, לא מדברים בהפרעות אכילה.

<עינת צוברי: צריכה להיות תכנית מבוססת מחקר אחת שעוברת דרך המדען הראשי במשרד החינוך ומשם צריכה לצאת לכל המקומות.

<עינת צוברי: למיטב ידיעתי משרד המדען הראשי, התחלפו שם כל הזמן.

<עינת צוברי: אני בעצמי פניתי כמה פעמים.

<עירית ליבנה: לצורך פיתוח?

<עירית ליבנה: לצורך מחקר?

<עינת צוברי: לא.

<עינת צוברי: המחקר שלי כבר מזמן נגמר.

<עינת צוברי: לצורך הצעה להכין תכנית אחת.

<עירית ליבנה: המדען הראשי הוא לא הכתובת.

<לינדה וגנר: אני מדריכה ארצית בתחום של אחיות פסיכיאטריות, שילוב של ילדים עם אבחנות פסיכיאטריות במערכת החינוך הרגיל וגם בבתי ספר להפרעות נפשיות בקהילה.

<לינדה וגנר: אני חושבת שהרבה היינו יכולים למנוע אם היינו הולכים במערכת החינוך בשתי תכניות מקבילות: האחת, תכניות מסוג כללי יותר כמו דימוי גוף ואלה בדרך כלל לא דווקא עובדים עם הילדים שבאמת בסיכון.

<לינדה וגנר: לילדים שהם באמת בסיכון, באמת צריכה להיות איזושהי עבודה כמו איתור כפי שנאמר קודם.

<לינדה וגנר: לא מאתרים אבל איזה שהם סימנים ראשוניים שאנחנו רואים בילדים כמו פגיעות, כמו כל מיני אפיונים אישיותיים ואנחנו יודעים היום שיש אפיונים קוגניטיביים וכל מיני דברים אותם אנחנו יכולים לזהות.

<לינדה וגנר: אז באמת לעשות עבודה עם הילדים האלה לפני שמצב מידרדר לנקודות שאחר כך כבר צריכים אשפוז או איזושהי התערבות מסוג יותר רפואי כאשר.

<לינדה וגנר: הילדים עדיין בקהילה הם יגיעו הרבה יותר בקלות.

<לינדה וגנר: זה משהו שלא לוקחים אותו בחשבון.

<לינדה וגנר: המטופלים שמגיעים יותר ליועצת, לשירות הפסיכולוגי, יהיה יותר קל להגיע אליהם ולדבר מאשר להגיע לכל מיני מקומות שיש להם איזושהי סטיגמה או איזשהו שם בקהילה.

<לינדה וגנר: אני חושבת שתכניות צריכות לבנות אבל צריכים גם לבנות איזשהו טיפול מונע כדי שלא יגיעו למקומות האלה כאשר אין תקציבים לטפל בהם.

<לינדה וגנר: אני חושבת שזה אתגר מאוד גדול וצריך לחשוב קצת אחרת.

<לינדה וגנר: כאן יש לנו בעיות ואכן יש מודל רפואי שאנחנו צריכים לעמוד מול המודל הרפואי, מודל חינוכי, מודל קהילתי ולחשוב איך אנחנו עושים את זה.

<לינדה וגנר: ממעט הניסיון שלי, ממש מעט, בתחום שנכנס לחינוך המיוחד לתת מענה לילדים על רקע פסיכיאטרי בתוך בתי הספר, אנשים פשוט שואלים אותנו איפה היינו קודם ואנחנו באים רק עם רקע חינוכי ולא באים עם רקע רפואי.

<לינדה וגנר: אנחנו רק באים לעזור להוריד לחץ, לבנות תכניות, להיות בקשר עם מורים.

<לינדה וגנר: זה לגבי החינוך המיוחד ואני לא מדברת על החינוך הכוללני.

<לינדה וגנר: אני חושבת שצריכים להיות עם הסתכלות קצת אחרת, לראות היכן יש את כוח האדם ויש אנשים שמעוניינים לטפל.

<לינדה וגנר: בבתי הספר הם נגישים לנערות ולנערות.

<לינדה וגנר: אולי זה מהפכני מדי אבל לא רק הילדים יגיעו למרפאות אלא המרפאות יגיעו לתוך בית הספר ויפגשו את הילדים בתוך בית הספר.

<שוש ארבל: במציאות האידיאלית זה הדבר הנכון ביותר.

<שוש ארבל: אני יכולה אפילו לתת דוגמה מייעוץ חיצוני.

<שוש ארבל: הייתי יועצת לפנימיות, פסיכיאטרית לפנימיות וכשהיו מגיעים אלינו אמרתי שכל הדיווחים האלה, בסדר, אבל מה שאני רואה, זה מה שיש.

<שוש ארבל: אנחנו מכירים את הגישה המאוד פטרנליסטית שלנו.

<שוש ארבל: כשיצאתי לפנימיות וראיתי מה קורה, זה שינה.

<שוש ארבל: אין ספק שיש ערך מוסף לנוכחות שלנו במסגרות שלהם.

עדי קול: אם אנחנו כותבים מיפוי כזה, השאלה אם אנחנו יכולים להכניס בתוך מגעים גם את זה.

עדי קול: גדי, אני זורקת את זה אליכם.

עדי קול: המרפאה יוצאת לילדים.

<גדי לובין: זה לא בתוך הקטלוג הקיים.

<גדי לובין: זאת אומרת, זה מוחל בתוך הגדרה יותר רחבה של ייעוץ.

<גדי לובין: איפה בדיוק זה נעשה, זה לא מופיע בקטלוג הנוכחי.

<עינת צוברי: אני פוחדת שאנחנו שוב נחכה למסמך.

<עינת צוברי: הדאגה הכי גדולה שלנו היא יולי 2015.

<עינת צוברי: אין לנו זמן למסמכים.

<עינת צוברי: אם יש כסף ייעודי, תנו לפחות לקיימים לעבוד כמו שצריך.

<עינת צוברי: את אומרת עולם אידיאלי ואני אומרת שהצגנו לכם שני סוגי מודלים, מודל שאין מרפאה בלי טיפול יום ואין טיפול יום בלי מרפאה ומודל של רצף שלישי.

<עינת צוברי: דיברנו על זה.

<עינת צוברי: רצף של מרפאה, טיפול יום ואשפוז מלא.

<עינת צוברי: יש מרפאות קיימות, תעזרו להן להרחיב טיפול יום.

<עינת צוברי: יש מקומות של טיפול יום, תעזרו להם להרחיב מרפאות ולאלתר.

<עינת צוברי: חבל, ממש חבל.

<עינת צוברי: אנחנו עומדים ומחכים.

עדי קול: הוא אמר שהוא הגיש את הבקשה הזאת.

עדי קול: תעביר לי כדי שאני אדע במה מדובר, לפני הפגישה עם אפק שנקבעה לי ב-29 לחודש.

<שוש ארבל: גם למרכז היחיד בו יש את שלושת הדברים, לא לחנוק אותנו.

עדי קול: אני יכולה לבקש ממך את המיפוי האחרון שעשית?

עדי קול: כדי שאני אנסה לרכז את האינפורמציה.

עדי קול: הייתה לי שאלה אחת קטנה.

עדי קול: מורה יועצת, מי שלא תהיה, בבית הספר שהיא רואה ילדה יורדת יותר מדי במשקל, מה היא אמורה לעשות?

<עינת צוברי: הם פונים אלינו ומתייעצים.

<עינת צוברי: הם מצלצלים למרכזים ומתייעצים.

עדי קול: יועצת אמורה להגיע למרכז האזורי?

<עירית ליבנה: לא.

<עינת צוברי: מרימים טלפון ומתייעצים.

<עירית ליבנה: לא תמיד.

<עירית ליבנה: אסור לעובד הוראה לפנות לגורם מטפל.

<גדי לובין: אלא אם כן הגורם המטפל מוגדר כנותן שירות לבית הספר.

<גדי לובין: אם הם פונים אלי, אין בעיה.

<נטע ידיד: יש נוהל בתוך בית הספר.

<נטע ידיד: בחוברת הזאת יש נוהל שאומר מה קורה כאשר מאותרת ילדה.

עדי קול: כשאתם כותבים את המסמך, אנחנו צריכים לכתוב שחסר לנו נוהל מנכ"ל וגם עדכון של החוברת הזאת.

עדי קול: אני רוצה לעשות הערכה כספית.

עדי קול: תכתבו ואנחנו נעשה הערכה כספית אבל תכתבו מה צריך, כולל העדכון.

<נטע ידיד: גם את התכנית הזאת אנחנו רוצים להוריד אותה כי היא לכיתות ט'-י'.

<שרית יערי: שירות בריאות לתלמיד כן ניתן מ-א' עד ט'.

<שרית יערי: לכל בית ספר יש את הטלפונים ואיך ליצור קשר.

<עירית ליבנה: בתי הספר יודעים.

עדי קול: אבל לא ספציפית להפרעות אכילה.

<עירית ליבנה: לא.

<עירית ליבנה: בכלל.

עדי קול: עוד מישהו שרוצה לומר משהו?

עדי קול: שלמה, לא נתתי לך לדבר.

עדי קול: יש לך משהו לומר?

<שלמה וינקר: אני שמח שעבודתי נעשית בידי אחרים.

עדי קול: זאת לא פגישתנו הראשונה.

<שלמה וינקר: רק הערה שאני לא יודע אם גדי הוא המייצג.

<שלמה וינקר: אמרתי אותה גם בפגישות הקודמות.

<שלמה וינקר: הנושא רלוונטי מאוד גם לרופאי ילדים.

עדי קול: נכון.

<שלמה וינקר: איגוד רופאי הילדים צריך להיות בתהליך כמו איגוד רופאי המשפחה.

עדי קול: נכון.

עדי קול: אנחנו דיברנו בזמנו ואמרנו שכמו שעשינו את התהליך מול רופאי המשפחה, נעשה גם מול איגוד רופאי הילדים.

עדי קול: השאלה אם חלק מהמיפוי הזה זה משהו שצריך להיעשות מול הרופאים.

עדי קול: בקיצור, אני אשמח לקבל כמה שיותר אינפורמציה כדי שאני אוכל ללכת אתה הלאה ולהמשיך.

עדי קול: אנחנו נקבע ישיבה גדולה עם מנכ"ל משרד הבריאות החדש לתחילת המושב הבא שזה באוקטובר כדי שנוכל לראות איך אנחנו מתקדמים ולהציג לו את הנושא.

<גדי לובין: שלוש דקות מזמנכם המאוד יקר.

<גדי לובין: זאת הפעם האחרונה שאני כאן ואם זאת הייתה הפעם הראשונה שלי כאן, לא הייתי מבקש את שלוש הדקות, ואם לא הייתה הישיבה מתחילה כאן כפי שהיא התחילה, הייתי מוותר על שלוש הדקות האלו.

<גדי לובין: בכל זאת כמעט ארבע וחצי שנים של עבודה לא מעט בתחום הפרעות אכילה ואני מבקש קצת איזונים ולומר בשתי דקות על מה כן נעשה ומה חסר.

<גדי לובין: זה שלוש-ארבע שנים של עבודה אינטנסיבית מאוד בתחום עם קבלות בשטח, עם פתיחה של מרפאות בצפת, ברמב"ם, בבאר-שבע, בשיבא ועם הגדלה משמעותית מאוד של היקף המיטות והיקפי המינויים.

<גדי לובין: עם פתיחה עתידית.

<גדי לובין: אגב, ארבע מיטות ראשונות כבר נפתחו בהוסטל חדש שיקומי בבאר-שבע, ירושלים בדרך, הכפלה גם של תחום השיקום בסוגיה הזאת.

<גדי לובין: בעניין סוגיית התעריף והתמחור, שזה לב הסיפור.

<גדי לובין: לב הסיפור ואני מסכים עם כל מי שמתייחס לזה כך.

<גדי לובין: זה המנוע.

<גדי לובין: מצפוני כדרג המקצועי שקט לחלוטין.

<גדי לובין: מי שעשה לא מעט קושי בגלל סיבות שלו – אני לא נכנס לנעליו, לנעליהם – זה חונה בתחום האדמיניסטרטיבי, התקציבי, הפוליטי.

<גדי לובין: האמירה המקצועית נאמרה, כך שהביקורת על זה, מצטער, לא מוכן לקחת עלי.

<גדי לובין: את שלי אמרתי ויותר מאשר במקום אחד.

<גדי לובין: לגבי הבקרה.

<גדי לובין: מאוד הצטערתי לשמוע על סורוקה פעם ראשונה כאן.

<גדי לובין: אני לא גאה באיכות הבקרה שלנו, אני לא בטוח שזאת הדוגמה הקיצונית ביותר לרמת הרגולציה שיש במשרד הבריאות על בתי החולים, נדמה לי שבשנים האחרונות ובשנה האחרונה נחשפנו לדברים קשים מאלו, אבל אל תחשדו בי שצרת רבים מהווה עבורי נחמה.

<גדי לובין: לא בסדר ועניין סורוקה ייבדק.

<גדי לובין: הדבר האחרון, סוגיית התיאום עם החינוך והרווחה, דגל שבצדק חברת הכנסת קול את העלית.

<גדי לובין: התחלנו עבודה, אני מאוד מצטער על אי ההבנה שקרתה כאן, אי הבנה ולא גרם חס וחלילה זלזול.

<גדי לובין: אני חשבתי שעבדנו בחודשים האחרונים אתך בהרמוניה, כרגע נכנסנו לאיזשהו קצר אבל הכותרת שלנו היא הבנה לגבי מהות המפגש הזה וחס וחלילה לא זלזול כי אם היה כאן זלזול, שום דבר ממה שנעשה עד היום לא היה נעשה ועשינו משהו בארבע השנים האלה .

<גדי לובין: תודה רבה.

עדי קול: אני חדשה יחסית.

עדי קול: הצטרפתי לעגלה הזאת רק בשנה וחצי האחרונות ואני שמחה לעבוד מולכם, גם מולך.

עדי קול: איגור, אנחנו עוד לא נפרדים ממך.

<איגור ברש: אני מקווה שכמה שיותר מהר כי הפתיחה שלך הייתה כל כך תוקפנית שאני לא רוצה להישאר.

עדי קול: אני מקווה מאוד שתשנה את דעתך כי אני חושבת שהפתיחה שלי הייתה תוקפנית ובצדק במקרה הספציפי הזה.

עדי קול: אני מאוד מעריכה את העבודה שאתם עושים.

עדי קול: אני גם רואה את השינויים ואני שומעת שבין הוועדות אנחנו מטרידים גם את גדי וגם את איגור לגבי פתרונות של בעיות ספציפיות ואנחנו תמיד מענה, עזרה וכתובת.

עדי קול: אני מעריכה את העבודה שלכם.

עדי קול: אני מניחה שאנחנו גם ניפגש בתפקידכם הבא, של שניכם.

עדי קול: תודה ושבוע טוב.