ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 65, 2014-03-24 10:00

יואל רזבוזוב: באיזה נושא?

<ולדימיר גרשוב: לא יודע, יצאנו והכול חסום.

<ולדימיר גרשוב: להיכנס לשם אי אפשר.

<ולדימיר גרשוב: אז אנחנו נעשה פה סיבוב, אחר כך נשב, אני לא לוקח לשם אף אחד.

<ולדימיר גרשוב: המקומיים יכולים לשבת או לא לשבת שם, זה משהו אחר, ונחליט מה לעשות.

<ולדימיר גרשוב: אתם צריכים להיות ב-12:00 באשקלון, אם ניכנס לשם אתם תאבדו חצי שעה, שעה.

<ולדימיר גרשוב: כמה מילים.

<ולדימיר גרשוב: אפרים פפרני הוא יושב ראש נכי המלחמה והוא אחד מיוזמי המוזיאון הזה.

<ולדימיר גרשוב: זה בתוך המועדון לקשישים ששייך למחלקת הרווחה, יש לנו מחלקת מועדוני קשישים.

<ולדימיר גרשוב: אנחנו אחראים על הקליטה, יחד עם ראש העיר לשעבר, ראש העיר של המים, דאגנו שזה ייצא.

<ולדימיר גרשוב: יש פה שותפים שנתנו תרומות, משרד הקליטה, יד שרה ועוד כמה ארגונים, הם בעצמם נתנו משהו, נכון?

<ולדימיר גרשוב: אז אפרים פפרני יתחיל, אנחנו ניכנס, נעשה סיבוב, יתרגמו את זה.

<ולדימיר גרשוב: מי שיבין יבין, מי שלא יבין יכול לראות שם הרבה תמונות.

<ולדימיר גרשוב: יש שם דברים טובים, צביקה קן-תור היה פה לפני שהוא התחיל לעשות את המוזיאון בלטרון.

<ולדימיר גרשוב: הוא הסתובב פה והתרשם מאוד, יש לו פה חומרים ייחודיים באמת.

<ולדימיר גרשוב: אנחנו גאים שזה באשדוד, לא כל כך גדול, אבל משהו רציני וחשוב.

<אפרים פפרני: אנחנו עובדים עם מוזיאונים בכל העולם.

<ולדימיר גרשוב: ניכנס?

<אפרים פפרני: בבקשה.

<אפרים פפרני: (סיור במוזיאון)

<אפרים פפרני: (מדבר ברוסית).

<גרגורי ברזניאק: (מתרגם): אורחים יקרים, זה המוזיאון היחיד של הגבורה היהודית בשואה.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו יודעים הרבה על השואה, ומעט מאוד על הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה, אז החלטנו לבנות מוזיאון על הגבורה היהודית.

<גרגורי ברזניאק: העזרה יוצאת דופן אנחנו מקבלים מעיריית אשדוד ובמיוחד מהסיעה 'אשדוד ביתנו' בראשות ולדימיר גרשוב.

<גרגורי ברזניאק: תוך ארבע שנים שהמוזיאון עובד היו פה יותר מ-5,000 איש מכל המדינות בעולם.

<גרגורי ברזניאק: מה שחשוב, שהמוזיאון הזה הוא לא רק מוזיאון, זה גם בית ספר מוזיאון.

<גרגורי ברזניאק: יש פה אולם מיוחד שבו אנחנו נותנים שיעורי בנושא גבורה לתלמידים, לדוגמה בחודש אפריל.

יואל רזבוזוב: לאיזה כיתות?

<אפרים פפרני: תיכון.

<אפרים פפרני: (מדבר ברוסית).

<גרגורי ברזניאק: (מתרגם): כל חודש אפריל יש כל יום כיתות מבתי ספר, בערך 50 איש כל יום, כיתות מ-ז' ומעלה.

<גרגורי ברזניאק: באים לפה גם סטודנטים, חיילים וגם אנשים יותר מבוגרים.

<גרגורי ברזניאק: הרבה מועדונים מערים שונות באים.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו נותנים סיורים ברוסית, עברית ואנגלית.

<גרגורי ברזניאק: היה פה סיור מ-14 מדינות ביחד, משלחת, 56 איש.

<גרגורי ברזניאק: היו גם אנשים דוברי צרפתית וספרדית שתרגמו במקום.

<גרגורי ברזניאק: המוזיאון התחיל מתמונות מלמעלה.

<גרגורי ברזניאק: היו פה פוטין ב-60 שנה לניצחון בתערוכה הזאת ואפרים הביא לשם מורה של פוטין, שהיא יהודייה וגרה פה בארץ.

<גרגורי ברזניאק: אפרים ביקש בהזדמנות להשאיר לנו את התערוכה הזאת ומהתערוכה הזאת התחיל המוזיאון שאתם רואים למעלה.

<גרגורי ברזניאק: אלה תמונות דוקומנטריות מזמן מלחמת העולם.

<גרגורי ברזניאק: לא מזמן היינו במוסקבה בכנס של וטרנים וקיבלו אותנו בצורה מאוד טובה, כולל ראש העיר מוסקבה זודנב.

<גרגורי ברזניאק: יש לנו קשר עם מוזיאונים, גם מוזיאון - - - שזה מוזיאון גדול, מחליפים נציגות.

<גרגורי ברזניאק: במיוחד אנחנו מדברים על האחים ויינטרוב, שהם היו שני גיבורי ברית מועצות, דבר נדיר ביותר, הטנקיסטים הראשונים שנכנסו לברלין.

<גרגורי ברזניאק: אחד מהם היה מפקד בריגדת טנקים, צבי ויינרוב שגר ונפטר באשדוד, ואחיו, מטבייב ויינרוב היה רב אלוף ונפטר בקייב, גם טנקיסט, גם אחד מהראשונים שנכנס לברלין.

<גרגורי ברזניאק: ולא רחוק מכאן יש אנדרטה, 50 מטר גודל, על שם האחים ויינרוב.

<גרגורי ברזניאק: זה גם ביוזמתו של אפרים וולדימיר ספרנסקי שעשו אותה.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו לא עצרנו במלחמת העולם השנייה.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו בונים שרשרת דורות מהיישוב היהודי עד צבא ההגנה לישראל של היום.

<גרגורי ברזניאק: מעט אנשים יודעים שהיה בארץ אות גיבור ישראל ו-12 איש זכו באות הזה אחרי מלחמת העצמאות.

<גרגורי ברזניאק: שם במסדרון יש תצוגה על 12 האנשים האלה, שזכו להיות גיבורי ישראל.

<גרגורי ברזניאק: אגב, אחד מהם, בן ציון לייטנר, מראה יחס וקשר, הוא יליד אודסה, כנער היה פרטיזן באירופה, עלה ארצה, השתתף במלחמת העצמאות וזכה לאות גיבור ישראל.

<גרגורי ברזניאק: יש פה את השמות של תושבי אשדוד, חללי מערכות ישראל.

<גרגורי ברזניאק: ומה שניסיתי לספר ועכשיו המדריך, שזה אני, גרגורי, יעשה לכם סיור מאוד קצר.

יואל רזבוזוב: אפשר יותר.

<גרגורי ברזניאק: אז מה שמאוד חשוב במוזיאון הזה זה שאנשים, עליהם עכשיו אתם תשמעו משהו ותראו אותם פה במוזיאון, אלה אנשים מן השורה.

<גרגורי ברזניאק: למרות שאתם רואים פה 'גיבורי ברית המועצות', אבל אלה אנשים מן השורה שפשוט אנחנו יכולנו לקבל מהם מסמכים, הם תושבי אשדוד, 95% אנשים שגרים פה וחלק מהם שעדיין בחיים אלה שכנים שלנו.

<גרגורי ברזניאק: זה משהו מאוד חשוב להבין וזה מה שאני מספר לילדים פה כל יום.

<גרגורי ברזניאק: אלה אנשים שבאים לפה למוזיאון.

<גרגורי ברזניאק: אחד מהם עומד לידי ואתם רואים שיש לו מדליה על הגבורה ועיטור מופת, שזה מאוד מאוד חשוב.

<גרגורי ברזניאק: נתנו גם מדליה וגם עיטור רק לחיילים ולסמלים שעשו משהו יוצא דופן בשדה הקרב.

<גרגורי ברזניאק: לאבא שלי הייתה רק מדליה אחת כזו והוא היה מאוד גאה בו, שתבינו.

<גרגורי ברזניאק: אתם תראו את זה גם בהמשך.

<גרגורי ברזניאק: התברר שהסיפורים על האנשים הפשוטים מן השורה אלה סיפורי גבורה אמיתיים.

יואל רזבוזוב: אתה מספר על סיפורי הגבורה, כדי להמחיש?

<גרגורי ברזניאק: כן, כל הסיפורים, כל מה שאתם תראו עכשיו ותדעו אלה סיפורים שמצולמים על הגבורה.

<גרגורי ברזניאק: כל הקרבות אלה דברים אחרים ואנחנו מדברים על הקרבות בהקשר לאנשים שהשתתפו בקרבות, ושתבינו איזה מצב קשה היה.

<גרגורי ברזניאק: בדרך כלל אני שואל, אני עכשיו לא אשאל אתכם אבל את התלמידים אני שואל, 'כמה חיילים היו בצבא הנאצי כשהם נכנסו לברית המועצות לשעבר?

<גרגורי ברזניאק: ' מתחילים מכמה מאות אלפי איש.

<גרגורי ברזניאק: באמת זה היה יותר מ-5 מיליון איש בצבא הזה, יותר מ-5,000 מטוסי קרב, יותר מ-4,000 טנקים, המון המון תותחים וזה היה צבא ענק והמכה הייתה מאוד מאוד חזקה.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו מתחילים את הסיפור שלנו משכן שלנו שגר פה באשדוד, בן 93, בוריס פיירשטיין.

<גרגורי ברזניאק: זה בגיל 19 ופה יש תמונה ליד, כמו שהוא היום.

<גרגורי ברזניאק: אתם רואים את התמונה פה במוזיאון.

<גרגורי ברזניאק: הוא ברוך ה' בכושר טוב, הוא בא בעצמו למוזיאון, נוסע באוטובוס ועדיין מלא כוח.

<גרגורי ברזניאק: אתם רואים גם את אפרים וגם ולדימיר, אפרים בן 88, גם נכה מלחמת העולם השנייה, וולדימיר וספרנסקי שעשה את רוב התצוגה פה, הוא בן 90.

<גרגורי ברזניאק: הוא היה פה, הוא הלך עכשיו לאנשהו.

<גרגורי ברזניאק: בוריס פיירשטיין הוא אחד מהמגנים של מבצר ברסט.

<גרגורי ברזניאק: מבצר ברסט ברוסיה זה משהו כמו מצדה אצלנו.

<גרגורי ברזניאק: החיילים שהיו שם מהיום הראשון היו ללא קשר עם המטה, ללא תקשורת, ללא תחמושת חדשה, ללא אוכל.

<גרגורי ברזניאק: זאת אומרת הם היו לבד והגנו על מבצר ברסט עד הכדור האחרון.

<גרגורי ברזניאק: בזמן הזה הצבא הגרמני כבר היה מאות קילומטרים פנימה וזה היה עורף מאוד מאוד עמוק של הצבא הגרמני.

<גרגורי ברזניאק: הוא שרד רק מסיבה אחת, שהוא היה ללא הכרה.

<גרגורי ברזניאק: הוא היה יחיד שנשאר בחיים מעמדה מספר 5 במבצר ברסט.

<גרגורי ברזניאק: ובוריס פיירשטיין אחר כך היה במחנה ריכוז בנורבגיה, בקור בחורף יותר ממינוס 40 וכששחררו אותו האמריקאים הוא שקל 42 קילו.

<גרגורי ברזניאק: הוא, אתם רואים, בן אדם לא קטן, 42 קילו.

<גרגורי ברזניאק: עדיין הוא פועל ואנחנו מאוד שמחים שהוא שכן שלנו, בוריס פיירשטיין.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו אחר כך מדברים על דברים חשובים במלחמה, נגיד הקרב על מוסקבה, הקרב על סטלינגרד, הקרב על קורסק והקרב על ברלין.

<גרגורי ברזניאק: הקרב על קורסק, זה הסוף של בליצקריג.

<גרגורי ברזניאק: בליצקריג זה מלחמת בזק, כפי שידוע, וכאן, כל האנשים האלה מסביב, הם תושבי אשדוד שהשתתפו בהגנת מוסקבה.

<גרגורי ברזניאק: כאן אתם רואים את איוואן, שסיפר עליו אפרים, הוא כבר השתתף, אתם רואים את רוגובוי יוסף שהוא היה רופא וקצין ברפואה וחאד מהראשונים שהכניס לביצוע פניצילין, שזו האנטיביוטיקה הראשונה וכך הוא הציל מאות אלפי אנשים.

<גרגורי ברזניאק: אתם רואים כאן עיטורים ומדליות אמיתיים שנתנו במתנות משפחות.

<גרגורי ברזניאק: גם מסמכים נתנו פה במתנה ושמרו המשפחות 70 שנה וכל המסמכים האלה מאוד מאוד ייחודיים.

<גרגורי ברזניאק: זה מכתבים מהחזית ולחזית, זה כל מיני תעודות על העיטורים והמדליות.

<גרגורי ברזניאק: פה אנחנו רואים, יש מכתבים, רואים שזה כתב יד של ילדים, זה כתוב לחזית.

<גרגורי ברזניאק: במכתב אחד, אפשר לקרוא, 'אבא יקר, איך אתה מרגיש?

<גרגורי ברזניאק: האם מהר אתה תבוא?

<גרגורי ברזניאק: אנחנו מאוד מתגעגעים אליך, אנחנו לא צריכים מתנות, אבל אנחנו צריכים אותך, תבוא כמה שיותר מהר'.

<גרגורי ברזניאק: זה מכתב אמיתי שאנשים שמרו והמון המון מסמכים כאלה קיימים.

אברהם מיכאלי: היה לי דוד ששירת בברסט, הוא נעדר בחזית, הוא נעלם, וחודש לפני המלחמה הוא היה בבית ואחרי זה הוא חזר ולא יודעים מה קרה איתו.

<גרגורי ברזניאק: כמעט שאף אחד לא נשאר בחיים.

אברהם מיכאלי: כן, הרבה נעדרו שם, כי זו הייתה הכי קשה גם.

<גרגורי ברזניאק: נכון מאוד.

<גרגורי ברזניאק: הם היו בדיוק על הגבול בברסט, זו ההתקפה החזקה ביותר.

<גרגורי ברזניאק: אני לא אספר על העיטורים והמדליות, אבל דבר אחד על קרב סטלינגרד.

<גרגורי ברזניאק: מאוד חשוב, קרב סטלינגרד ישר קשור לארץ ישראל.

<גרגורי ברזניאק: חוץ מזה שיש קשר כללי, שזו הייתה מלחמה על קיום העם היהודי סך הכול, אבל קשור קשר מאוד ישר, אנחנו יודעים שרומל היה קצת יותר ממטרים מפה במצרים ופה, היישוב היהודי כבר התכונן להגנת ארץ ישראל והוא הצליח, רומל הצליח בגדול, אבל בגלל קרב סטלינגרד ש-300,000 איש בקרב הזה היו במצור הגרמני והיטלר היה במצוקה גדולה, הוא לקח המון רזרבות והעביר לשם וחלק מכמה אוגדות הוא לקח מפה, מרומל, בגלל זה רומל עצר ואחרי זה אף פעם לא היה לו יוזמה אסטרטגית.

<גרגורי ברזניאק: ואחרי קרב קורסק הוא התקפל וחזר לגרמניה.

<גרגורי ברזניאק: אגב, בקשר לסטלינגרד, רק שימו לב, זה מטביי ויינרוב, אחיו של יבסי, שהוא היה רב אלוף.

<גרגורי ברזניאק: פה אתם רואים אותו כאלוף.

<גרגורי ברזניאק: הוא המציא טקטיקה חדשה, חוץ מהכול, של טנקים בעיר.

<גרגורי ברזניאק: זה עזר מאוד בקרב סטלינגרד, שזה היה קרב בתוך העיר עצמה.

<גרגורי ברזניאק: כאן אנחנו עוברים לקרב קורסק.

<גרגורי ברזניאק: מילה אחת אני צריך להגיד, שזה הקרב הגדול ביותר של טנקים בהיסטוריה, יותר מ-3,000 טנקים משני צדדים השתתפו בקרב הזה ובשדה אחד היו 600 טנקים.

<גרגורי ברזניאק: ולדימיר ספרנסקי, תכירו, אחד מהמייסדים של המוזיאון וזה הוא, תסתכלו, בקרב קורסק בגיל 19, מפקד גדוד מרגמות, בדיוק טרי טרי אחרי בית ספר לקצינים.

<גרגורי ברזניאק: זה סגן של אפרים פפרני, ולדימיר ספרינסקי, בן 90, נכה מלחמת העולם.

<גרגורי ברזניאק: אגב, רוב הדברים פה, אתם רואים?

<גרגורי ברזניאק: זה עיצוב שלו.

<גרגורי ברזניאק: בדרך כלל הוא מספר ויש לנו סרט, שזה סיפור אחר, שהוא מספר על הרגשות שלו, שהרבה שנים אחרי המלחמה הוא הרגיש עד כמה זה קשה ומכוער, הקרבות האלה, ומה הוא ראה, הגופות והאנשים וכל הדברים שבדרך כלל לא רוצים לזכור אחרי.

<גרגורי ברזניאק: חלק מהאנשים שאתם רואים פה עדיין בחיים והם באים לפה והיה פה כנס, 70 שנה של קרב קורסק.

<גרגורי ברזניאק: היו כמה אנשים פה שסיפרו מה שהם זוכרים.

<גרגורי ברזניאק: הקרב על ברלין.

<גרגורי ברזניאק: הקרב על ברלין לא היה פשוט ואל היה קל.

<גרגורי ברזניאק: תוך עשרה ימים נפלו 83,000 איש רק בצבא האדום.

<גרגורי ברזניאק: בעשרה ימים 83,000 איש.

<גרגורי ברזניאק: בקשר ליהודים במלחמה, כולם יודעים, אבל אני תמיד מזכיר, רק בצבא האדום היה כחצי מיליון חיילים יהודים וכ-200,000 מהם נפלו.

<גרגורי ברזניאק: זה המון.

<גרגורי ברזניאק: רוב אלה שחזרו הם או פצועים או נכים, כמו ולודה ספרנסקי ואפרים פפרני.

<גרגורי ברזניאק: זה מראה משהו על היחס אלינו.

<גרגורי ברזניאק: אלה עיטורים ומסמכים של המפקד הראשון של אזור ברלין, אחרי הכיבוש של הצבא הרוסי.

<גרגורי ברזניאק: הוא היה אלוף משנה גופשטיין, יהודי, והקרובים שלו גרים עכשיו בגרמניה.

<גרגורי ברזניאק: הם נפגשו עם אפרים בכנס בגרמניה ורצו להעביר את כל העיטורים שלו לפה והעבירו.

<גרגורי ברזניאק: יש פה עיטור לנין, שזה העיטור הגבוה ביותר ברוסיה והוא באמת די נדיר מזמן המלחמה.

<גרגורי ברזניאק: ביקשו מהם שהם ייתנו את זה למוזיאון גדול מאוד ב - - - והם אמרו 'לא, אנחנו רוצים לתת למוזיאון יהודי.

<גרגורי ברזניאק: הוא היה יהודי, שזה יהיה במוזיאון יהודי'.

<גרגורי ברזניאק: חבל שאנחנו לא יכולים להסתכל על הוויטרינות, אבל בדרך תסתכלו.

<גרגורי ברזניאק: אתם רואים פה המון תמונות, המון מסמכים, יש המון עבודה פה עדיין להמשיך, המוזיאון חי ויש מה לעשות בו.

<גרגורי ברזניאק: כאן בדרך כלל אני שואל שאלה מאוד פשוטה, מי זה?

<גרגורי ברזניאק: וכולם צריכים לדעת את התשובה, וגם אתם.

<גרגורי ברזניאק: תחשבו קצת, קצת, תחשבו.

יואל רזבוזוב: זה אריק שרון?

<גרגורי ברזניאק: לא, זה אפרים פפרני בגיל 16.

<אפרים פפרני: 16.5 אני פה.

<גרגורי ברזניאק: בגיל 16.5, הוא התנדב לצבא.

<גרגורי ברזניאק: הילדים בדרך כלל מגלים.

אברהם מיכאלי: הילדים קוראים בעברית.

<גרגורי ברזניאק: נכון.

<גרגורי ברזניאק: וזאת התמונה שאפרים סיפר.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו, אגב, עושים עוד דבר.

<גרגורי ברזניאק: עכשיו פותחים ארכיונים ברוסיה - - -

אברהם מיכאלי: אני מקווה שלא נתת רעיונות להיכנס לקרים.

<גרגורי ברזניאק: ואנחנו יודעים להוציא מהאינטרנט על אנשים על כל מיני דברים שהם עשו בזמן המלחמה, מסמכים שהם לא ראו בעצמם.

<גרגורי ברזניאק: לפני קבלת המדליות והעיטורים היו המסמכים האלה ואף אחד לא ראה אותם, אז שם רואים וקיבלנו את זה למוזיאון.

<גרגורי ברזניאק: זה על מעבר נהר בוג, שאפרים השתתף בו.

<גרגורי ברזניאק: פה יש מסמך מאוד מאוד מיוחד.

<גרגורי ברזניאק: זה מכתב רשמי שוולדימיר ספרנסקי נהרג.

<גרגורי ברזניאק: זה מהצבא.

<גרגורי ברזניאק: המשפחה שלו חשבה שנה שהוא לא בחיים.

<גרגורי ברזניאק: אחרי שנה הוא חזר וראו אותו וזו הייתה חגיגה אמיתית.

<גרגורי ברזניאק: יש המון מסמכים מרגשים מאוד.

<גרגורי ברזניאק: תשימו לב לתמונות.

<גרגורי ברזניאק: התמונות האלה הן גם תמונות דוקומנטריות, כמו שאתם רואים למעלה, אבל אלה תמונות דוקומנטריות שקשורות לתושבי אשדוד בלבד וכתוב מי האנשים האלה בעצם ומה הם עשו ולמה.

<גרגורי ברזניאק: גם במסדרון אותו דבר, יש תמונות כאלה.

<גרגורי ברזניאק: אפשר לעשות סיור שלם של נשים במלחמה, אבל פה אני רוצה לספר על שתי הנשים האלה, שתי אחיות, אחת מהן הייתה באשדוד, האחיות דוניץ, הן היו מכשפות לילה.

<גרגורי ברזניאק: מכשפות לילה, טייסות שטסו במטוסים מעץ ופוצצו את הגרמנים.

<גרגורי ברזניאק: למה מכשפות לילה?

<גרגורי ברזניאק: כשהן התקרבו למקום שבו היו הגרמנים הם כיבו מנוע ובשקט בלילה התקרבו בגובה מאוד נמוך ופוצצו בצורה מאוד יעילה, מאוד פתאומית, בגלל זה מכשפות לילה.

<גרגורי ברזניאק: יש עליהן הרבה חומר באינטרנט בעברית, אפשר לקרוא ובדרך כלל קוראים.

<גרגורי ברזניאק: לא מזמן נפטרה אחת מאחרונות מכשפות הלילה, רוסייה.

<גרגורי ברזניאק: כאן אתם רואים שני גיבורי ברית המועצות שגרו באשדוד.

<גרגורי ברזניאק: זה יבסי ויינרוב וגרגורי אושפלי, שהוא היה בתותחים, זה ספר שכתב גרגורי אושפלי וזה מדים של יבסי ויינרוב, אלוף משנה.

<גרגורי ברזניאק: זה אות של גיבור ברית המועצות.

<גרגורי ברזניאק: זה אני לא צריך לספר, אתם לא ילדים, מה זה אומר.

<גרגורי ברזניאק: כאן יש כמה רשימות מאוד מאוד מעניינות.

<גרגורי ברזניאק: הרשימה הראשונה שמראה באמת גבורה יהודית זה רשימה של גיבורי ברית המועצות.

<גרגורי ברזניאק: למה היא כל כך חשובה?

<גרגורי ברזניאק: היה גם צו של המפקד הפוליטי של הצבא האדום, ב-1943, כמה שפחות לתת עיטורים ומדליות ליהודים.

<גרגורי ברזניאק: צו רשמי אבל סודי.

<גרגורי ברזניאק: אבל עדיין, אם אנחנו מסתכלים על 100,000 איש, אפילו מספר רשמי, עד כה זה מסר רשמי, 156 איש גיבורי ברית המועצות, אנחנו רואים שהיהודים במקום שני יחסי.

<גרגורי ברזניאק: אבל אם ניקח גם את אלה שלא היו רשומים כיהודים, אבל אם נקרא שמות שלהם, וינר, גורליק, גוטין, גוטמן, זלוטין, ליטבק, אפילו לפי שם המשפחה אנחנו רואים שהם יהודים.

<גרגורי ברזניאק: אז זה באמת כבר מקום ראשון.

<גרגורי ברזניאק: זה למרות כל המגבלות.

יואל רזבוזוב: אלה שקיבלו את המדליה, כמה סך הכול גיבורים מברית המועצות?

<גרגורי ברזניאק: סך הכול היו 10,000, משהו כזה.

<גרגורי ברזניאק: אבל גם האוכלוסייה של היהודים אחרי המלחמה היו 2,300,000 סך הכול בשטח של ברית המועצות, רוסים היו הרבה יותר.

<גרגורי ברזניאק: אבל מה שיותר חשוב זו הרשימה הזאת, זו רשימה ש-12 הראשונים אלה אנשים שקיבלו אות גיבור ישראל.

<גרגורי ברזניאק: בגלל שבסוף לא הוציאו עיטור הגבורה אז מי שקיבל אות גיבור ישראל הם קיבלו עיטור הגבורה גם.

<גרגורי ברזניאק: אחד מהם, כמו שאני סיפרתי, בן ציון לייטנר.

<גרגורי ברזניאק: אני ממהר, בגלל זה אנחנו ממשיכים הלאה, אבל אם יש שאלות תשאלו בבקשה.

<גרגורי ברזניאק: שימו לב, אם יש לי קצת זמן אני יכול לעצור פה.

<גרגורי ברזניאק: בדרך כלל אני משאיר את זה לאנשים עצמם.

<גרגורי ברזניאק: זו הגנת לנינגרד, דולף, אחד מאלה שהיה במצור לנינגרד כמעט 900 יום.

<גרגורי ברזניאק: לנינגרד הייתה במצור ואנשים באמת מתו שם מרעב, מאות אלפי איש מתו מרעב.

<גרגורי ברזניאק: אתם יכולים לראות פה, זה תלוש מסוים שנתנו לאוכל, אגב זה היה גם בארץ, אבל לא בצורה כזו, ומה שהם קיבלו לאכול זה 100 גרם של כביכול לחם, שזה לא לחם אמיתי, עשו אותו חלק מעץ וחלק בסוף סוף סוף יוצא בטכנולוגיה של עשיית לחם, מה שנשאר, וזה מה שהם אכלו.

<גרגורי ברזניאק: חלק מהאנשים האלה זה מי ש - - - ועוד דבר אני רוצה לספר פה, אם אנחנו כבר כאן, שני האחים ברויאר, אחד מהם, יפים, לא מזמן נפטר לצערנו, השני, נתן, הוא נהרג שם, ליד לנינגרד, והם שירתו כמעט ביחד, לא רחוק, כמה קילומטרים אחד מהשני.

<גרגורי ברזניאק: כשאחד היה פצוע קראו ליפים והוא הוציא אותו משדה הקרב, אבל זה לא עזר, בסוף הוא נפטר.

<גרגורי ברזניאק: כל מיני סיפורים כאלה, יום אחד בקרב זה סיפורי גבורה.

<גרגורי ברזניאק: אגב, חייל בשדה הקרב בממוצע היה בערך שלושה חודשים בלבד.

<גרגורי ברזניאק: אבא שלי היה כפול, שישה חודשים.

<גרגורי ברזניאק: היו אנשים שהיו כל המלחמה אבל בממוצע זה שלושה חודשים, או פצוע או נהרג.

<גרגורי ברזניאק: פה אתם רואים כמה דברים, נתחיל מזה.

<גרגורי ברזניאק: זה המקום של מפקד הגדוד, עושים אותו מתחת לאדמה, חופרים בור, שמים קרשים וכך הוא יושב וזה קצת עוזר לו להיות מוגן מפגזים וכדורים.

<גרגורי ברזניאק: כל הדברים האלה שאתם רואים הם מזמן המלחמה.

<גרגורי ברזניאק: נגיד זה רובה אמיתי, מתנה מרוסיה באישור של השר הביאו לפה.

<גרגורי ברזניאק: זה נקרא פפשה, 76 כדורים בפנים.

<גרגורי ברזניאק: ברור שזה לא עובד, אבל זה אמיתי.

<גרגורי ברזניאק: כל הדברים אמיתיים, אפילו סט הגילוח זה של אפרים פפרני, בזמן המלחמה.

<אפרים פפרני: 70 שנה.

<גרגורי ברזניאק: נכון.

<גרגורי ברזניאק: נגיד הסכין הזה זה של ולדימיר ספרנסקי מזמן המלחמה.

<גרגורי ברזניאק: וזה טבק שנקרא מחורקה ונתנו אותו לחיילים בזמן המלחמה.

<גרגורי ברזניאק: במוזיאון - - - זה לא היה ואנחנו נתנו.

<גרגורי ברזניאק: זה פנס גרמני, וכל הדברים האלה היו במלחמה.

<גרגורי ברזניאק: זה מנורה.

<גרגורי ברזניאק: זה פגז, זה פתיל, שם יש שמן וכך עושים מנורה.

<גרגורי ברזניאק: זה רעיון מאוד מעניין, תסתכלו, כל הרעיון הזה זה בעצם של אפרים וולדימיר, לעשות את החלק הזה.

<גרגורי ברזניאק: לילדים זה באמת מראה איך זה היה.

<אפרים פפרני: לא רק לילדים, לכולם.

<גרגורי ברזניאק: נכון, לכולם.

<גרגורי ברזניאק: אתם רואים פה מדים.

<גרגורי ברזניאק: אני לא סיפרתי בזמן שהיינו ליד ברלין על מיכאל שוורץ.

<גרגורי ברזניאק: הוא לא איתנו.

<גרגורי ברזניאק: היו לו שלוש מדליות על גבורה.

<גרגורי ברזניאק: אני אמרתי שאבא שלי גאה שהייתה לו מדליה אחת, אז היו לו שלוש.

<גרגורי ברזניאק: בזמן המלחמה הוא לא היה אלוף משנה, הוא היה חייל וסמל ובגלל זה הוא קיבל שלוש מדליות על גבורה, כמה עיטורים חשובים וכו' וכו'.

<גרגורי ברזניאק: המשפחה נתנה את זה במתנה למוזיאון, שהדורות הבאים יוכלו ללמוד משהו על מה שקרה.

<גרגורי ברזניאק: פה חלק גם מאוד מעניין ומאוד חשוב, העורף.

<גרגורי ברזניאק: מה היהודים תרמו לעורף, איך הם עבדו ולא רק עבדו, הם היו מארגני תעשייה.

<גרגורי ברזניאק: מארגני תעשייה, מדענים, מהנדסים, מטוסים, טנקים, כמו טי 34 ודברים אחרים מאוד חשובים, כולל תעשייה גרעינית ברוסיה, הכול עשו יהודים שם.

<גרגורי ברזניאק: לטוב ולרע.

<גרגורי ברזניאק: אגב, בצבא האדום היו 300 אלופים יהודים ולא מעט מהם היו גיבורי ברית המועצות.

<גרגורי ברזניאק: פה אני רוצה לספר משהו מאוד טיפוסי על בן אדם שלשמחתנו הוא חי, קוראים לו בוריס גינצבורג.

<גרגורי ברזניאק: הוא גר באשדוד והסיפור שלו הוא כזה.

<גרגורי ברזניאק: הוא היה בגטו בהתחלה, כשהתחילה המלחמה הוא פשוט שר במקהלה, ילד.

<גרגורי ברזניאק: התחילה המלחמה, הוא היה גר בבילורוס, הגרמנים נכנסו מאוד מהר לשם, כבשו את בילורוס והוא והמשפחה שלו היו בגטו.

<גרגורי ברזניאק: פעם אחת הוא ענה לשאלה למה בעצם הוא, בחור חזק, צעיר, לא עשה כלום, למה הוא לא ברח?

<גרגורי ברזניאק: למה הוא לא הרג גרמני או משהו כזה?

<גרגורי ברזניאק: זה מאוד פשוט, המשפחה שלו היו בני ערובה.

<גרגורי ברזניאק: ברגע שהוא בורח, הורגים את כולם.

<גרגורי ברזניאק: הוא ברח, באותו יום הוא היה במחנה ריכוז אחר כך , לא בגטו, כשהוא ידע שאת כולם השמידו בגטו שהיו ההורים שלו, כל המשפחה שלו.

<גרגורי ברזניאק: הוא ברח, היה עם הפרטיזנים שנה וחצי, נלחם, לא סתם ישב ביער, הוא נלחם, אחרי זה, כשהגיע הצבא האדום הוא התנדב לצבא, נלחם עד פולין, בפולין היה פצוע מאוד קשה, אבל משהו דפק לו על החזה, הוא לא הרגיש שלם.

<גרגורי ברזניאק: הוא אמר 'אני לא מרגיש שלם עד הרגע שאני לא אגיע לברלין', למרות שהוא היה פצוע מאוד קשה.

<גרגורי ברזניאק: הוא החלים כמעט בסוף אפריל והתחיל לבקש שישלחו אותו לברלין.

<גרגורי ברזניאק: את ברלין כבר כבשו ב-2 במאי, אמרו שאוטוטו כבר סוף מלחמה, למה אתה צריך?

<גרגורי ברזניאק: 'לא, אני צריך', אמר בוריס.

<גרגורי ברזניאק: שלחו אותו לברלין ובעשרה הימים האלה, הקשים, הוא היה במלחמה וכבש את ברלין והגיע לשם והוא שכן שלנו, בוריס גינצבורג.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו רצנו רצנו רצנו והגענו לסוף התערוכה.

<גרגורי ברזניאק: לא סוף, יש פה המון דברים בחוץ ובפנים, אבל זה החלק של השואה.

<גרגורי ברזניאק: למרות שזה מוזיאון של גבורה יהודית ויש 'יד ושם' עדיין יש חלק של השואה.

<גרגורי ברזניאק: פה אתם רואים דברים שאנשים שמרו במשפחות שהיו בגטו, הדברים האלה.

<גרגורי ברזניאק: יש לנו שיר שבחור אחד כתב לבחורה בגטו, הוא התאהב בה וכתב לה שיר.

<גרגורי ברזניאק: היא שמרה את זה והיא ניצלה וזה אצלנו במוזיאון, אבל לא פה, בארכיון.

<גרגורי ברזניאק: כאן, מה שאני בדרך כלל מראה זה אנשים שנשארו בחיים וגרים באשדוד.

<גרגורי ברזניאק: מי שהגיע לאשדוד, מי שניצל, וזה אחוז קטן מאוד, ופה יש סיפור באמת שאני מספר אותו הרבה פעמים, אבל כל פעם זה סיפור מאוד מרשים.

<גרגורי ברזניאק: זה הסיפור של אשתו של אפרים.

<גרגורי ברזניאק: אשתו של אפרים גרה בפולין ב-1939 והייתה בגטו, אחד מהראשונים בפולין.

<גרגורי ברזניאק: היא הייתה בת 12, אחר כך הנאצים הרגו את כל המשפחה שלה ב-1940, ועזרו לה והיא ברחה לברית המועצות.

<גרגורי ברזניאק: היא ברחה לברית המועצות, למינסק, גרה במינסק וב-1941 בצורה פתאומית ומאוד מהירה הנאצים הגיעו למינסק והיא הייתה בגטו מינסק.

<גרגורי ברזניאק: היא הייתה פעמיים בגטו.

<גרגורי ברזניאק: אבל גם משם היא ברחה, ברוך ה', בסוף, ניצלה כדי להיות יותר מ-60 שנה אשתו של אפרים.

<גרגורי ברזניאק: למזל שלו.

<אפרים פפרני: 63 שנה ביחד.

<גרגורי ברזניאק: אפרים רוצה לתת לכם מתנה, זה כל האנדרטאות של מלחמת העולם השנייה באשדוד.

יואל רזבוזוב: בסדר גמור, כל הכבוד.

<גרגורי ברזניאק: גם בפנים, בתערוכות האלה שאתם רואים כל מיני סיפורים על אנשים שהיו במלחמה, פרטיזנים, על הנשים במלחמה, שזה סיפור בפני עצמו, ויש עוד חלק מאוד מעניין.

<גרגורי ברזניאק: שימו לב, אתם רואים שם מצלמה, המצלמה זה מזמן המלחמה.

<גרגורי ברזניאק: זה מצלמה של צלם צבאי, עיתונאי שהיה במלחמה, ופה תחת המצלמה סיפורים על עיתונאים צבאיים שהיו במלחמת העולם השנייה, ומעניין, פה רק יהודים, אבל 80% מהצלמים האלה היו יהודים ואתם יודעים שצלם זה לא פחות מסוכן מלהיות חייל.

<גרגורי ברזניאק: אין לו רובה, הוא עם המצלמה שלו.

<גרגורי ברזניאק: יש המון דברים מעניינים במסדרון, אתם תוכלו לראות את זה בהמשך כשתרצו.

<גרגורי ברזניאק: אגב, יש שם דבר מאוד מעניין, בהתחלה, זה מדים של צוללן מזמן מלחמת העולם השנייה, שאחד אשדודי היה צוללן.

<גרגורי ברזניאק: אפרים מציע לכתוב פה משהו, וגם תסתכלו, כל מה שפה כותבים אנשים שאני לא מבין - - -

<אפרים פפרני: זו אמא של סופה לנדבר.

אברהם מיכאלי: גיבורת אשדוד.

<גרגורי ברזניאק: בכל השפות כותבים פה, בספרדית, בצרפתית.

<גרגורי ברזניאק: היו פה מדניה, מהולנד, מכל המדינות.

<גרגורי ברזניאק: מעניין, הם כותבים בשפה שלהם, לא באנגלית.

<גרגורי ברזניאק: המרגש ביותר זה מה שהילדים כותבים פה.

<גרגורי ברזניאק: ילד אחד, ילד דתי שהוא כתב שכשהוא היה פה הייתה לו צמרמורת והוא הרגיש משהו יוצא דופן והוא חושב, זה כתוב כאן, שכל יהודי צריך פעם אחת בחיים להיות במוזיאון הזה, לבוא למוזיאון הזה.

<גרגורי ברזניאק: איתו אני מסכים.

<גרגורי ברזניאק: אנחנו צריכים יותר כוח אדם, יותר שטח, יש המון המון עבודה.

<גרגורי ברזניאק: אף אחד לא עובד פה במשרה מלאה.

<גרגורי ברזניאק: (ישיבה)

<ולדימיר גרשוב: קודם כל שלום לחברי הכנסת, מכובדים, יצא לנו היום, בגלל כל מיני סיבות - - -

אברהם מיכאלי: על מה הם מפגינים?

אברהם מיכאלי: לא הבנתי.

<ולדימיר גרשוב: משכורת, על מה?

אברהם מיכאלי: אין משכורת בעירייה?

<ולדימיר גרשוב: זה לא בעירייה, זה אוטובוסים.

<ולדימיר גרשוב: נהגי אוטובוסים חסמו את כל הרחוב לעירייה ואי אפשר להיכנס ולצאת לחניה.

<ולדימיר גרשוב: החבר'ה בוועדת הקליטה של העירייה יושבים שם, הם עסוקים עכשיו, יש להם מה לעשות ואנחנו פה.

<ולדימיר גרשוב: בכל מקרה יש פה נציגי משרד הקליטה, נציגי הסוכנות והנציגים של שירותי הרווחה של העירייה וכל אחד יכול להציג את עצמו.

יואל רזבוזוב: בסדר גמור.

יואל רזבוזוב: טוב, חברים, קודם כל תודה לעיריית אשדוד, בראשותו של ולדימיר גרשוב, סגן ראש העיר.

יואל רזבוזוב: קודם כל די טוב שככה הנסיבות, יש הפגנה ואנחנו כאן, כי באמת ישיבת ועדה במקום הזה, אני חושב שזה יותר מרגש, אותנו לפחות.

יואל רזבוזוב: לעירייה יש הרבה כבוד, אמנם עיריית אשדוד, שיש בה הרבה הרבה עולים, על זה אנחנו הולכים לדבר, אבל אם נסכם את הפרק הראשון כאן במוזיאון, זה באמת מרגש, מצמרר וכשאתה עובר ואתה רואה, אתה תמיד שומע על גיבורים, על וטרנים שנלחמו, אבל כשאתה רואה פה ואתה מתחבר לכל סיפור, במיוחד המכתבים שאתה רואה ואתה יודע שזה משהו אמיתי, אז זה מאוד מצמרר.

יואל רזבוזוב: אנחנו לא מזמן בוועדה העברנו יחד עם שרת הקליטה סופה לנדבר, יחד עם שר האוצר יאיר לפיד, תוספת למענק של הווטרנים.

יואל רזבוזוב: הייתי רוצה להוסיף עוד, באמת, המקום, מה שאנשים עברו ויש כאלה שעדיין בחיים, אלה אנשים שבאמת סבלו והם גיבורים אמיתיים.

יואל רזבוזוב: החברים, חברי הכנסת, גם יוסיפו כמה מילים בנושא.

יואל רזבוזוב: אמרתי וגם כתבתי, מי שלא זוכר את העבר, אין לו זכות קיום בעתיד ומה שאתם עושים כאן באשדוד זה משהו - - -

<קריאה: ככה יש עתיד.

יואל רזבוזוב: זה משהו מקומי וקטן, אבל בסופו של דבר אין לנו הרבה מקומות כאלה בארץ.

יואל רזבוזוב: זה שאתם מעבירים את זה לדור הצעיר ועובדים עם מערכת החינוך, זה באמת עוד יותר מרשים, כי הדור הצעיר צריך לדעת.

יואל רזבוזוב: אני רק עכשיו, אני לא רחוק מהדור הצעיר, ורק עכשיו, תוך כדי התפקיד של יו"ר הוועדה אני מסתובב ואני רואה ואני מפנים את הדברים, כי בתור נער בתיכון וגם רוב הילדים לא נחשפים.

יואל רזבוזוב: זה שאתם חושפים אותם, אני חושב שזה נכון מאוד.

יואל רזבוזוב: זה מאוד ערכי, חשוב לדעת את ההיסטוריה ולא לדעת את ההיסטוריה מהספרים, אלא לדעת אותה בצורה יותר אמיתית.

יואל רזבוזוב: כשאתה רואה את המכתבים ואתה רואה את המדליות ואתה שומע את הסיפורים וסיפורים אמיתיים, זה באמת מאוד מאוד חשוב.

יואל רזבוזוב: לפני שאנחנו נעבור לשלב השני ונשמע קצת, אנחנו מכירים את העיר אשדוד באמת כעיר באמת קולטת עלייה, היא קלטה הרבה עלייה, אנחנו רוצים לשמוע איך אתם עושים את זה, מה השוני, מה הקשיים, מה האתגרים.

יואל רזבוזוב: אולי חבריי חברי הכנסת ירצו להוסיף קצת בנושא המוזיאון.

דב ליפמן: כל הכבוד למייסדי המוזיאון.

דב ליפמן: אני איש חינוך ואני רואה פה מקום מקסים לחינוך והמסר שאני חושב שאתם מעבירים והכי חשוב, ברחוב סומסום בארצות הברית, יש קטע who are the people in the neighborhood?

דב ליפמן: מי הם האנשים בשכונה שלכם?

דב ליפמן: יכול להיות שכן, רואים מישהו אבל לא מכירים את ההיסטוריה העשירה שלהם ומה הם עשו ומה הם תרמו, ופה ילדים יכולים להגיע ולראות שממש בשכונה שלהם באשדוד אנשים גיבורים, גיבורי מלחמה.

דב ליפמן: זה מסר חשוב וגם, אני מקווה, שזה מעורר השראה לתרום, זאת אומרת לראות איך אנשים תרמו ומסרו וללא ספק גם איבדו את החברים שלהם, ולתרום למדינה ולתרום לבית ואני אומר לכם, כל הכבוד.

דב ליפמן: כי הייתה אפשרות שפשוט כל ההיסטוריה הזאת הייתה נעלמת ולא היו יודעים את זה.

דב ליפמן: לכן אני אומר לכם כל הכבוד והלוואי שתמשיכו.

דב ליפמן: וכמו שחבר הכנסת יואל רזבוזוב אמר, אנחנו פה ואם אנחנו יכולים לעזור באיזה קטע.

דב ליפמן: אני חושב שצריכים לעשות את זה בכל עיר, באמת, שאנשים יכירו את העולים ומה הם עשו במגמות שלהם, כדי שהדור הצעיר יבין שהם גם צריכים לתרום כמו האנשים בגיל הזהב.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת ליפמן.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת מיכאלי.

אברהם מיכאלי: אל"ף, אני מודה לכם באמת על האירוח שלנו כאן ונתתם לי מקום מאוד מושקע בחשיבה על ההנצחה של מלחמת העולם השנייה ועל הגבורה היהודית.

אברהם מיכאלי: קשה להסביר לאזרחים במדינה כמה מלחמת העולם השנייה השפיעה על החיים של יהודים בברית המועצות, כמה היא הייתה לא רק מלחמה עם הרוגים וטראומות שנמשכו בברית המועצות במשך הרבה מאוד שנים, אלא אנשים שעברו את זה, כמעט לא הייתה שם משפחה וכמעט עד היום שלא היו לה בן, בת, אבא, סבא, שהיה קורבן למלחמה הזאת.

אברהם מיכאלי: את זה אתם משמרים, גם את הזיכרון שלהם וגם מנחילים לדור הבא, שלנו גם, של אלה שבאו מברית המועצות, גם אלה לא בדיוק גדלו באווירה הזאת, כי הם כבר עזבו שם בגיל יחסית צעיר.

אברהם מיכאלי: פה בארץ צריך להנחיל את התודעה הזאת, שבאמת יהודים הם לא כמו שכל הזמן מתארים, שיהודים היו חלשלושים, יהודים היו נכנעים.

אברהם מיכאלי: יהודים היו גיבורים, יהודים ידעו גם להילחם כשהיה צריך.

אברהם מיכאלי: הרוסים לא רצו להבליט את הצד היהודי, הם כל הזמן רצו להבליט את הקבורה הרוסית, או כל מיני עמים אחרים שהיו בתוך רוסיה, אבל יהודים לא רצו להבליט, אבל מה לעשות, אנחנו היינו שם שותפים גדולים.

אברהם מיכאלי: אני חושב שהכנסת כן התחילה להתייחס לגבורה היהודית במשך השנים האחרונות בצורה שונה ממה שעשו אולי לפני 20-30 שנה.

אברהם מיכאלי: התחילו לחוקק חוקים כאלה ואחרים, גם חוק הווטרנים, גם החוק של הניצולים שאנחנו כרגע מתמודדים עם זה, אבל מגיע לכם הרבה כבוד והרבה תודה על זה שקבעתם מקום כזה.

אברהם מיכאלי: נכון שאשדוד היא עיר קולטת של יהודי ברית המועצות בכמות הכי גדולה כמעט, אבל לא כל אחד חושב על זה.

אברהם מיכאלי: אני חושב שכן צריכים לקבל מפה כמה מסקנות, איך ניתן לעזור, עדיין לחבר לפה את הילדים בצורה יותר מסיבית, ופה קיבלתי הערה כזאת או אחרת, כי כל המוזיאון הזה עובד על התנדבות.

אברהם מיכאלי: בהתנדבות קשה לעבוד, בהתנדבות זה טוב לשבוע, חודש, חודשיים, אבל אי אפשר להחזיק את זה שנים.

אברהם מיכאלי: צריך לדאוג פה לכמה תקנים רשמיים כאלה או אחרים, שהמוזיאון הזה יכול לקלוט וזה בהמשך לבירור שלנו.

אברהם מיכאלי: תודה לכם.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת מיכאלי.

יואל רזבוזוב: בבקשה, אדוני.

<ולדימיר גרשוב: קודם כל אני עוד פעם רוצה להודות ליושב ראש ולחברי הכנסת שבאו לפה לעשות את הוועדה, למרות ההפגנה, למרות שיש קצת פיצול בהרכב של הוועדה, אבל בכל מקרה זה חשוב מאוד.

<ולדימיר גרשוב: עכשיו אני הבנתי שזו הייתה טעות מהתחלה, היינו צריכים להתחיל פה ולסיים פה ולהכניס מהתחלה אנשים לפה.

<ולדימיר גרשוב: אבל שם הכיבוד וכל התנאים והעירייה, בכל מקרה לא פספסתם הרבה.

<ולדימיר גרשוב: אם אנחנו נכנסים לנושא הווטרנים אני רוצה להמשיך קצת.

<ולדימיר גרשוב: בטוח שהחברים ממשרד הקליטה, משירותי הרווחה ומהסוכנות יכולים להוסיף עוד מספרים קריטיים על עלייה, לא רק עלייה מברית המועצות יש כאן בעיר, גם מהעלייה מצרפת יש לנו מספרים די מכובדים.

<ולדימיר גרשוב: בוודאי שלא כמו מהתחלת שנות ה-90 שבאו לפה יותר מ-60,000, עד כמה שאני זוכר שיש היום.

<ולדימיר גרשוב: אז מה שקשור לנושא של ברית המועצות, נכון שזה רק חלק של הוועדה מול ארגוני הווטרנים ומול הווטרנים עצמם.

<ולדימיר גרשוב: אני יותר מ-15 שנה בעיריית אשדוד וממונה על הקליטה כבר יותר מ-10 שנים, אבל אני לא זוכר פעם אחת שאנחנו פספסנו את ה-9 למאי שזה יום הניצחון, שלא היה לנו מצעד בעיר אשדוד, שלא היו לנו חגיגות.

<ולדימיר גרשוב: עכשיו אנחנו נמצאים במקור, זה מועדון קשישים שיש לנו מחלקת מועדוני קשישים שמתעסקת ביותר מ-12 מועדוני קשישים.

<ולדימיר גרשוב: אונגר, כמה יש לנו עכשיו?

<עומרי אונגר: יש לנו 29 מועדונים.

<ולדימיר גרשוב: לא, אני מדבר על אלה של עולים.

<עומרי אונגר: 12 של עולים.

<ולדימיר גרשוב: 12 מועדונים.

<ולדימיר גרשוב: יש שם גם מועדון ספציפי של וטרנים, לא רק מוזיאון לווטרנים.

<ולדימיר גרשוב: יש בית עולה שנמצאת שם עמותת הזיכרון, 600 איש, שזה ניצולי שואה ומחנות ריכוז.

<ולדימיר גרשוב: האמת, בעזרתו של משרד הקליטה, בעזרתה של העירייה ויש תורמים.

<ולדימיר גרשוב: באמת המקום לווטרנים פה הוא די מכובד.

<ולדימיר גרשוב: יש לנו פסלים שקשורים למלחמה, שמונה או תשעה, יש לנו כיכר של ניצחון שקשורה לניצחון במלחמה.

<ולדימיר גרשוב: אז אני צריך להגיד, אומרים שהעם הוא שווה ככה בגלל היחס לזקנים ולילדים, אני לא מדבר עכשיו על הילדים של עולים, זה נושא אחר, אבל אני צריך להגיד שלאנשים האלה מגיע ואין יותר מדי ובזכות הכנסת רק בשנים האחרונות - - - אני זוכר את החוק של יורי שטרן, שהאנשים האלה ישבו שם ובכו ברגע שעבר החוק הראשון של יורי שטרן ז"ל.

<ולדימיר גרשוב: אז אין ספק שיחד עם כנסת ישראל, עם המשרדים, משרד הקליטה, משרד האוצר, אנחנו יכולים להשקיע בכל מעגלי העלייה יותר ויותר.

<ולדימיר גרשוב: יש לנו פרויקטים פה באשדוד, של עיריית אשדוד, שהם משותפים עם משרד הקליטה.

<ולדימיר גרשוב: הם גם קשורים ללימודי עברית, יש לנו לימודי עברית בתוך המפעלים.

<ולדימיר גרשוב: למה זה חשוב?

<ולדימיר גרשוב: זה לא בגלל התקציבים הגדולים, זה חשוב כי עכשיו יש התעניינות של אנשים שהם כבר בארץ 10-15 שנים, שבסופו של דבר הם הגיעו למצב שהם חושבים לא רק על הפרנסה, הם צריכים לחשוב קצת להעלות את הרמה ויש דרישה מהמשפחה.

<ולדימיר גרשוב: הילדים רוצים לדעת שמבינים אותם.

<ולדימיר גרשוב: עכשיו המצב הוא אחרת, עכשיו אלה שבאו הקטנים, אתה מסתכל ב-י', י"ג, שם ריכוז עולים מברית המועצות הכי גדול, מדברות ביניהן שתי זקנות והילדים ביניהם מדברים רק עברית, ועונים להם בעברית ומדברים ברוסית.

<ולדימיר גרשוב: אז יש לנו פרויקטים - - -

יואל רזבוזוב: קודם כל נתונים, יש מישהו שיודע לתת נתונים כמה עולים באשדוד, מאיפה.

<ולדימיר גרשוב: יש פה נתונים.

<חנניה מרמור: אני אחראי על הנתונים.

<ולדימיר גרשוב: הוא אחראי על הנתונים, הוא ממשרד הקליטה.

<חנניה מרמור: באשדוד יש סך הכול 75,000 עולים שמהווים 31% מתושבי העיר.

<חנניה מרמור: מתחילת השנה - - -

אברהם מיכאלי: עולים מאיזה שנה?

<חנניה מרמור: מ-89'.

יואל רזבוזוב: תמיד אמרו לי 55% עולים פה.

אברהם מיכאלי: אנחנו זוכרים את אשדוד גם מהקליטה של - - - ואחרי זה העלייה של 71'.

<חנניה מרמור: אבא של אשתי הוא מפה, מהמושב בניר גלים, והם קלטו את העולים הראשונים שהגיעו עם משאיות בלילה, עולים של צפון אפריקה בשנות ה-60.

<חנניה מרמור: מתחילת השנה יש לנו 251 עולים שמי שמוביל עכשיו זה עולי צרפת, 126, מחמ"ע 80, אמל"ט 10.

יואל רזבוזוב: והפילוח מה-70,000?

<חנניה מרמור: מה-70,000 יש 60,000 עולי ברית המועצות לשעבר, ובתוכם מצרפת יש 5,200.

אברהם מיכאלי: יהודים מאתיופיה?

<חנניה מרמור: יש פה תפוצה יפה של עולים מאתיופיה.

<חנניה מרמור: לפי הנתונים שלנו זה 3,500, אבל בפועל - - -

<ולדימיר גרשוב: בפועל כמעט 6,000.

<חנניה מרמור: פה לא מופיעים אלה שנולדו בארץ, אז זה מגיע לכמעט 6,000.

<עומרי אונגר: מהעלייה של שנות ה-80 אשדוד אחרי נתניה היא העיר השנייה בארץ במספר עולי אתיופיה, לא באחוזים, במספר אבסולוטי.

יואל רזבוזוב: נתניה ראשונה, 17,000.

<ולדימיר גרשוב: נניח התפלגות משנת 13', מתוך ה-1,200 עולים שבאו לפה היו יותר מברית המועצות לשעבר, יותר מ-500, אחר כך הצרפתים ואחר כך יש חלק מכל המדינות.

יואל רזבוזוב: התחלנו קצת מפעלים, תעסוקה, כמה עובדי עירייה יש באשדוד?

יואל רזבוזוב: כמה מהם עולים שנקלטו לעבודה?

<ולדימיר גרשוב: קשה להגיד.

<ולדימיר גרשוב: אלה שלא נחשבים עולים יש לא מעט עובדים.

<ולדימיר גרשוב: דווקא במחלקות הטכניות - - -

יואל רזבוזוב: משנת 89'?

<ולדימיר גרשוב: כן, יש במחלקות הטכניות, רוב המהנדסים עכשיו הם מברית המועצות לשעבר.

<ולדימיר גרשוב: דווקא איפה שצריך ניסיון והשכלה, שם יותר קל להיכנס, זה ברור.

<ולדימיר גרשוב: בין המזכירות גם יש מנהלות לשכה, יש לנו, אם אני לא טועה, 12 מנהלי מחלקות.

<ולדימיר גרשוב: אם אנחנו ניקח מחלקות טכניות, תשתיות ובנייה וחשמל ואחזקה וקליטה ו- ו- ו-, 12 אנשים שהם כבר מנהלי מחלקות.

<ולדימיר גרשוב: ויש ילדים עכשיו, שאתה לא יכול להגיד שהם עולים, הם נכנסים וזה עכשיו משהו אחר.

<ולדימיר גרשוב: בעיניי עולים זה משהו אחר.

<ולדימיר גרשוב: גם ברווחה יש עובדים סוציאליים.

<עומרי אונגר: פורסם דוח של הכנסת לפני שבועיים פחות או יותר, שבאמת מדבר על נגישות שפתית.

<עומרי אונגר: עיריית אשדוד, עיר שיש בה הכול, בקרב העובדים הסוציאליים יש לנו בערך שמונה או תשעה עובדים סוציאליים דוברי אמהרית ועוד יש לנו עובדים דוברי רוסית.

<עומרי אונגר: דווקא דוברי צרפתית זה הקטע החלש, יש דוברי צרפתית מהבנים של העליות הקודמות מצפון אפריקה, דווקא מדברים צרפתית וזו דווקא הנקודה החדשה, אבל דוברי אמהרית ודוברי רוסית, דוברי ספרדית, אבל גם בעירייה עצמה, הדוח הזה מראה יפה מאוד שעיריית אשדוד קלטה יפה והנגישות השפתית והתרבותית היא דבר מאוד בסיסי.

אברהם מיכאלי: העלייה מצרפת היא עלייה חדשה יחסית, אבל תשימו לב, יש עכשיו קריאה מאוד מאוד ברורה ליהודים מצרפת לעזוב שם ולכן אני חושב שאשדוד תהיה אחד המקומות שהם בטח ירצו לבוא אליו, כי יש להם פה בסיס של עולים קודם.

יואל רזבוזוב: צופים ל-6,000 עולים עכשיו.

אברהם מיכאלי: כן, לכן קחו בחשבון את הנתון הזה, שאתם באשדוד תיערכו לזה, גם לתקן את העבר וגם לצפות לעתיד.

<עומרי אונגר: צרפת נחשבת לעליית רווחה וכמדינת רווחה.

<עומרי אונגר: אנחנו רואים בעלייה הזו תופעות שאנחנו לא רואים כבר כמעט בקרב עליות אחרות, תופעות של עוני, של פער תרבותי, כי בצרפת להיות בקהילה היהודית אז בית הספר הוא עד שבע בערב והגמ"חים של הקהילה עוטפים את המשפחות.

<עומרי אונגר: פה בית הספר נגמר באחת ויש פה תופעות - - - הקהילות העשירות מצרפת מגיעות לרעננה ולירושלים.

<עומרי אונגר: אשדוד ובמקביל גם נתניה מתמודדות גם עם קליטת עלייה של עולי צרפת הפחות נעימה ועם הקשיים ועם משברי הגירה דומים ומתן שירותים מגילאים צעירים, מאמהות לילדים, כי אמהוּת בישראל היא לא אמהוּת בצרפת, כמו שציינתי, ועד קשישים.

<עומרי אונגר: טווח מאוד רחב.

<עומרי אונגר: אז גם פה, גם בנתניה, גם במקומות דומים בהחלט צריך להיערך למה שחבר הכנסת אמר.

<ולדימיר גרשוב: נציגת הסוכנות, אלה.

<אלה פישר: אלה פישר, עובדת סוציאלית ממרכז קליטה פה באשדוד.

אברהם מיכאלי: כמה מרכזי קליטה יש באשדוד?

<ולדימיר גרשוב: אחד.

יואל רזבוזוב: של כמה אנשים?

<אלה פישר: יש לנו 90 חברים ו - - - כמו 200-250 איש.

אברהם מיכאלי: סוג האוכלוסייה מבחינת עליות?

<אלה פישר: אנחנו מרכז קליטה שהוא לא לעולים מאתיופיה, זה עולים מכל העולם.

<אלה פישר: עכשיו רוב האוכלוסייה זה פרויקטים מברית המועצות לשעבר.

<אלה פישר: יש שני פרויקטים לרופאים ו - - -

יואל רזבוזוב: כן, רופאים ואחיות.

<אלה פישר: הקבוצות מגיעות בדרך כלל ביוני, עכשיו יש לנו שתי קבוצות שסיימו את הפרויקט ואחת שרק הגיעו.

יואל רזבוזוב: והפרויקטים, לאן הם מיועדים?

יואל רזבוזוב: לאיזה בתי חולים?

<אלה פישר: בפרויקט חדש מהשנה הזו הגיעו בדצמבר בפרויקט לאחיות, אפשר להגיד פיילוט, זה רק 12 אחיות, אבל - - -

אברהם מיכאלי: מאיזה מדינות?

<אלה פישר: ברית המועצות לשעבר.

<ולדימיר גרשוב: בית חולים עפולה וברזילי באשקלון.

אברהם מיכאלי: יש לנו מאבק - - - יש פוטנציאל גדול מאוד של אחיות שרוצות לבוא לפה להשתלב.

<אלה פישר: היו מברית המועצות כל השנים, זו שנה שישית שאנחנו נקבל ואנחנו עובדים מאוד צמוד עם משרד הקליטה, משרד הבריאות, משרד החינוך.

<אלה פישר: האולפן שלנו לרופאים הוא הכי טוב בארץ, באים מכל הארץ ללמוד איך ללמד עברית לרופאים, זה כאילו תכנית מיוחדת.

<אלה פישר: בתוך שמונה חודשים הם מצליחים לדבר ברמה שהם מצליחים להבין הרצאות בבית חולים קפלן בעברית, עם מצגת באנגלית.

<אלה פישר: כך שיש לנו הצלחה אדירה עם הפרויקטים לרופאים, של יותר מ-90% הצלחה.

<אלה פישר: ולכולם אנחנו עוזרים, ביחד עם משרד הקליטה, למצוא להם מקומות עבודה.

<אלה פישר: בתי חולים הם מזיו בצפון, בצפת, עד יוספטל באילת, כלומר כל בתי החולים.

<אלה פישר: אנחנו עובדים מאוד יעיל עם הכללית ועם כל הקופות, כללית, שלהם יש בתי חולים, זה נדרש, ואנחנו נקווה שגם פרויקט האחיות, שהם ילמדו בברזילי, שגם יהיה מוצלח כמו הניסיון שיש לנו עם הרופאים, שזה הצלחה תמידית, אפשר להגיד.

דב ליפמן: בתחום הרפואה האם יש את זה בעוד מקומות בארץ?

<אלה פישר: ניסו במרכז קליטה בצפת וגם בבאר שבע, זה נפתח בדצמבר, אבל בשנה הבאה עם שרת הקליטה והסוכנות נסגר שבינתיים זה יהיה רק באשדוד, שאנחנו יש לנו ניסיון עם הצלחה.

אברהם מיכאלי: מדובר בעולם או גם - - -

<אלה פישר: לא, רק עולים.

<ולדימיר גרשוב: כל אחד שיש לו זכות השיבה בא.

<ולדימיר גרשוב: אין משהו אחר.

<ולדימיר גרשוב: זה לא מביאים לעבודה.

אברהם מיכאלי: לא, משרד הבריאות מביאים גם לעבודה.

<ולדימיר גרשוב: לא, זה לא.

<אלה פישר: הם מגיעים עם המשפחות, בעלים או נשים של, בני זוג של רופאים, עם ילדים.

<אלה פישר: במשפחות עם שניים-שלושה ילדים אנחנו מטפלים בכולם, מוצאים תעסוקה גם לבעלים, גם לנשים, גם לילדים מסגרות.

<אלה פישר: כאילו מעטפת.

יואל רזבוזוב: מה עם דיור סוציאלי, הוסטלים?

<ולדימיר גרשוב: אם להגיד את האמת, אנחנו פה באשדוד בסך הכול בנו פה יותר מכל הדרום ביחד, אבל בגלל הכמות של האנשים זה חוסר דירות.

יואל רזבוזוב: אבל מה במספרים אנחנו מדברים?

<ולדימיר גרשוב: במספרים 12, 14 פרויקטים קיימים שעובדים כבר.

<ולדימיר גרשוב: עכשיו אנחנו, עיריית אשדוד, החברה לפיתוח אשדוד, זכינו במכרז של משרד הקליטה לבניית פרויקט חדש, סופה דאגה במשרד הקליטה ואנחנו נצא אוטוטו ל - - -

יואל רזבוזוב: אבל על כמה יחידות בערך אנחנו מדברים שסך הכול יש?

יואל רזבוזוב: מה הביקוש?

<ולדימיר גרשוב: הביקוש להיום צריך לפחות 1,000.

<ולדימיר גרשוב: אנחנו מאכלסים מ-99' 2,000, רק התחלנו, מאלה שבאו ב-99' ו-2000.

<ולדימיר גרשוב: עכשיו קפצנו מכמה סיבות, גם באים לאשדוד, גם הכלל הוא כזה שאם בן אדם בא לאשדוד וגר פה יותר משנה, הוא זכאי לפי שנת העלייה, אז פה יש כל מיני סיבות שהתור לא כל כך קופץ.

<אפרים פפרני: יש לי שאלה.

<אפרים פפרני: (מדבר ברוסית).

יואל רזבוזוב: הוא שאל אם מתוכננים עוד הוסטלים.

<ולדימיר גרשוב: בדיוק דיברנו על זה.

<ולדימיר גרשוב: הווטרנים של המלחמה, יש להם קידום לשנה אחת.

<ולדימיר גרשוב: זה חשוב, אבל לצערנו זה לא - - -

אברהם מיכאלי: אגב, דירות של חברות עמידר?

<ולדימיר גרשוב: עמידר פה לא קיים, יש רק עמיגור.

<ולדימיר גרשוב: אבל עמיגור, אחרי החוק המפורסם של - - - שמכרו חלק מהדירות, אנחנו לא רק בבעיה אחת.

<ולדימיר גרשוב: לא רק בגלל חוסר בדירות, יש גם בעיה אחרת, מה לעשות עם הבתים האלה.

<ולדימיר גרשוב: כל בית שיש בו פחות מ-50% של דירות של עמיגור אין אחזקה, אין כלום, הם צריכים להיות דרך - - - וכל זה, ויש מקומות כאלה שזה מוזנח לחלוטין.

<ולדימיר גרשוב: החוק לא הביא פה הרבה בשורה, זה נכון.

<ולדימיר גרשוב: ולא בונים חדשים, הדירות כדירות.

<ולדימיר גרשוב: למשל אני אתן דוגמה, יש דירות נ"ר או דירות אחרי ועדת חריגים.

<ולדימיר גרשוב: בן אדם שעבר את ועדת החריגים במשרד הקליטה מגיעה לו דירה ולא הוסטל, הוא לא יכול לתפקד כעצמאי אז מגיע לו, ברגע הזה צריך דירות.

<ולדימיר גרשוב: המדינה קונה דירות, אבל יש גבול עד כמה היא יכולה לקנות בשנה, בכל הארץ.

<ולדימיר גרשוב: הם קונים בפרויקטים קיימים או חדשים, לכאלה שהם על כיסא גלגלים וזה נורא ביותר, צריך שתהיה מעלית או בקומה ראשונה, זה הכי הכי.

<ולדימיר גרשוב: אין דירות.

<ולדימיר גרשוב: אני לא יודע, יכול להיות, אני לא הולך להתווכח עכשיו על זוגות צעירים, זה חשוב, בוודאי, אנחנו מדברים על הילדים שלנו ועל העתיד, אבל בסופו של דבר אם אנחנו לא נעשה משהו, או דירות, אני מדבר לא על מקבצי דיור או הוסטל, דירות לטווח ארוך לשכירות או משהו, המצב בלתי נסבל.

<ולדימיר גרשוב: לא כל כך קשור לקליטה ספציפית.

יואל רזבוזוב: היום יש מִנהלת הדיור, נראה מה התוצאות.

אברהם מיכאלי: בבתי הדירות האלה שעמיגור היום לא מתחזקת אותם, שם זה הופך להיות בעיה מאוד קשה עם אלה שאין להם גם יכולת לתחזק את זה בעצמם.

<ולדימיר גרשוב: בוודאי.

אברהם מיכאלי: לכן צריך לבדוק את הסוגיה הזאת.

אברהם מיכאלי: אגב, שם זה לא רק עולים, זה כבר ותיקים שם.

<ולדימיר גרשוב: נכון, אבל זה חלשים.

אברהם מיכאלי: אז צריך לבדוק את זה.

יואל רזבוזוב: צריך ללמוד את הנושא.

<ולדימיר גרשוב: יש עוד דבר אחד, אני לא יודע כמה אפשר לתקן, אבל הקטגוריה של חד הוריות.

<ולדימיר גרשוב: היו זמנים שעמדו בתור במשרד הקליטה עד סוף החיים ובאיזה רגע, לא יודע מאיזה שנה, קיבלו החלטה שמעבירים אותם למשרד השיכון, אחרי עשר שנים.

<ולדימיר גרשוב: אבל שם יש קריטריונים אחרים, שם הקריטריון הוא לפחות שלושה ילדים, אבל היא עם אחד, אז מה לעשות?

<ולדימיר גרשוב: אחרי 15 שנים היא לא יכולה ל - - -

יואל רזבוזוב: אז פה יהיה לנו עוד מעט פתרון.

<ולדימיר גרשוב: הלוואי.

<ולדימיר גרשוב: זה גם חשוב מאוד.

<ולדימיר גרשוב: לצערנו הרבה משפחות הן חד הוריות, גם באשדוד וגם בישראל.

<ולדימיר גרשוב: אין מה לעשות.

יואל רזבוזוב: בסדר גמור.

יואל רזבוזוב: יש עוד משהו שאתם כעירייה - - - ?

<ולדימיר גרשוב: רק לאחל הצלחה.

יואל רזבוזוב: תודה רבה.

יואל רזבוזוב: אתם גם תצליחו.

יואל רזבוזוב: באמת ביקשתי, אמרתי שאת הסיור הראשון באשדוד - - -

<ולדימיר גרשוב: כן, קצת ספונטני ויצא - - -

יואל רזבוזוב: גם הבטחתי לאפרים שאני אבוא, אז זה באמת היה חשוב כי היא עיר שקלטה אפשר להגיד הכי הרבה עולים, סך הכול היא עיר עם משאבים, היא עיר טובה, יש פה באמת מספיק משאבים, השאלה איך החלוקה.

יואל רזבוזוב: בסך הכול אני תמיד שומע שהעולים באשדוד לא מתלוננים.

<ולדימיר גרשוב: לא, מתלוננים, אבל - - -

יואל רזבוזוב: זה תמיד.

יואל רזבוזוב: אני הייתי חבר מועצה בנתניה, אז אמרו לי 'תראה איך באשדוד, כל הזמן - - -'.

יואל רזבוזוב: אז סך הכוטל אתם מתפקדים היטב והיה חשוב לראות באמת.

יואל רזבוזוב: המקום הזה הוא מקום מדהים, טוב שיצא לנו להיות כאן.

יואל רזבוזוב: תודה לכם.

אברהם מיכאלי: אני רוצה לומר רק שתי מילים.

אברהם מיכאלי: אני יודע באמת שבאשדוד יש את הקבוצה הוותיקה של שנות ה-70 שהגיעו פה ואז הגיעו לפה כמויות לא פחות מאשר בשנות ה-90 ואלה עזרו לקלוט גם את אלה שהגיעו בשנות ה-90.

אברהם מיכאלי: זה היתרון של אשדוד.

אברהם מיכאלי: מצד שני אני כן רוצה להתייחס לקבוצה של היהודים מאתיופיה.

אברהם מיכאלי: קיבלנו בזמנו נתונים בוועדת העלייה והקליטה על זה שיש פה עובדים סוציאליים מיוחדים, כי הקבוצה הזו, מה לעשות, עדיין דורשת תשומת לב מיוחדת.

אברהם מיכאלי: העלייה מצרפת היא חשובה מאוד, אני יודע שאשדוד, לפחות בחמש השנים האחרונות הגיעו לפה קבוצות מאוד גדולות של עלייה מצרפת, אבל היהודים מאתיופיה הגיעו לפה גם לפני כן.

אברהם מיכאלי: לכן פה אנחנו אולי נצטרך בהמשך עוד להתייחס לקבוצה הזו באופן ספציפי.

אברהם מיכאלי: כמה שהם אולי קבוצה קטנה פה בעיר, יחסית לארץ, עדיין הם דורשים מהמחלקה בטח משאבים יותר מאשר כל עלייה - - -

<ולדימיר גרשוב: יש לנו מחלקת אתיופים יחד עם משרד הקליטה, גם יש מחלקת עולים אתיופים בשירותי הרווחה.

יואל רזבוזוב: הייתה תכנית חומש, עכשיו הפסיקו ועכשיו מדברים על משהו חדש.

יואל רזבוזוב: אני לפחות ביקשתי שם משהו חדש, שיהיה בשיתוף פעולה עם הקהילה עצמה, כי אי אפשר להחליט בשבילם מה טוב להם, זה צריך להיות בשיתוף פעולה.

יואל רזבוזוב: נראה מה יהיו התוצאות.

יואל רזבוזוב: היו עכשיו דיונים ראשונים - - -

<חנניה מרמור: הייתה נוכחות מאוד מכובדת של עולי וצעירי אתיופיה שם והם הביעו את - - -

יואל רזבוזוב: בדיוק.

יואל רזבוזוב: יש עכשיו את השולחנות העגולים שחושבים על התכנית ביחד עם הקהילה, אנחנו בסוף נקבל את התוצאות ונקווה שנאשר אותם.

יואל רזבוזוב: חברים, תודה רבה.