הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 51, 2014-02-25 14:30

עדי קול: צהריים טובים.

עדי קול: אני מאד שמחה לפתוח את הישיבה של הוועדה המיוחדת לפניות הציבור.

עדי קול: כל ישיבה אני פותחת עם הסבר קצר על הוועדה המיוחדת שלנו.

עדי קול: הוועדה לפניות הציבור היא ועדה שונה בנוף הוועדות של הכנסת.

עדי קול: מצד אחד יש לה את כל הזכויות של ועדה רגילה בכנסת, כמו ועדת חוקה, ועדת כספים, ועדת העבודה והרווחה; ומהצד השני היא מתכנסת בעקבות פנייה של אדם, אזרח או קבוצה של אזרחים או ארגון, המעלה איזו שהיא תופעה, בעיה שמטרידה אותו/אותם, ואנחנו מתכנסים לדיון בעקבות זה.

עדי קול: לכן גם תוכלו לשים לב, למי שמכיר ועדות אחרות, הוועדה שלנו מתחילה את הדיון, ברגע שאנחנו נתחיל דיון, עם הפונה עצמה, והדיון סובב סביב זה.

עדי קול: אנחנו גם מטפלים בפניות ציבור פרטניות, אבל אנחנו מעלים לדיון גם נושאים משמעותיים ואנחנו ועדה, כל מי שכבר שמע אותנו, ועדה נשכנית.

עדי קול: זאת אומרת שאנחנו לא נושכים, על תדאגו, לא נושכים פיזית, אני מבטיחה, אבל אנחנו פשוט ממשיכים, אנחנו נתכנס שוב ושוב עד שנרגיש שאנחנו מקבלים את הפתרונות ואת התשובות לשאלות שביקשנו.

עדי קול: הפעם אנחנו מתכנסים לדיון שונה ואחר בנוף הדיונים בכנסת, ואנחנו נפתח ונצפה בסרט.

עדי קול: לסרט קוראים "בלה ואני".

עדי קול: הפונה שלנו היום היא בלה, שאתם תכירו גם בסרט וגם לאחר מכן.

עדי קול: אנחנו נצא מתוך הסיפור של בלה ונשמע עוד סיפורים אחרים, כשהנושא של הדיון הוא העוזבים את העולם החרדי, ואני אשתדל להקפיד להגיד עוזבים את העולם החרדי, כי אנחנו מתקשים עם המונחים האחרים.

עדי קול: זה נושא שמעסיק את הוועדה.

עדי קול: מליאת הכנסת נתנה לוועדה הזאת את הסמכות לדון בנושא הזה, ואנחנו עושים דיוני עומק, עשינו דיון אחד ואנחנו עכשיו מטפלים נושא-נושא בבעיות שמעסיקות את העוזבים את העולם החרדי, והיום אנחנו בחרנו להתמקד בנושא של האימהות.

עדי קול: רק למי שלא מכיר, קצת נתונים שנאספו בזמן האחרון.

עדי קול: אני רוצה גם להודות לעמותת הלל ולעמותת יוצאים לשינוי, למשה שנפלד, גם על הכתיבה וגם על הליווי לאורך כל התהליך.

עדי קול: אנחנו מדברים כרגע, לפי הנתונים שאנחנו מקבלים מהלמ"ס, על תופעה שהיקפה שעוזבים את העולם החרדי כ-1,000 בשנה.

עדי קול: זה המון אנשים והבעיות שלהם גדולות, מרובות ומגוונות, והיום אנחנו נתמקד בתת קבוצה בתוך הקבוצה הזאת, שזה קבוצה של אימהות לילדים שעוזבות את העולם החרדי, ויש להן בעיות נוספות על הבעיות הקשות מנשוא מלכתחילה, של עזיבת עולם ומשפחה וחום ומעטפת, לבעצם עולם שהוא קר ומנוכר וללא ליווי, מה שמותיר אותן הרבה פעמים תלושים וללא מענה; וכשיש גם ילדים ומשפחה בעצם שמתפרקת, הבעיות הן עוד יותר גדולות.

עדי קול: אני חייבת להגיד שפנו אלי חברי כנסת חרדיים ואמרו לי אנחנו לא נבוא היום, וזה לפעמים טוב, כי לפעמים הם באים בשביל לעשות בלגן.

עדי קול: אבל אחת הסוגיות שהם אמרו לי שאני צריכה לקחת בחשבון ואני שמה את זה על השולחן, כשיש אימהות שעוזבות את העולם החרדי והילדים שלהם, יש גם אבות שמאד חשוב להם להישאר בקשר עם הילדים ולהבטיח שהילדים יקבלו איזה שהוא חינוך מסורתי לפחות, או חינוך דתי מינימאלי, וגם להם יש זכויות, ואני רוצה לשים את זה על השולחן.

עדי קול: אנחנו רוצים שזה לא יהיה דיון חד צדדי.

עדי קול: למרות שאין כאן אבות, אני רוצה שאנחנו ננסה לייצג גם את האינטרסים שלהם.

<קריאה: יש כאן אבות שיצאו לשאלה.

עדי קול: באמת?

עדי קול: שוב, אבל זה לא הצד השני, זה צד אחר, ולכן אימהות ואבות, ונכון, היינו צריכים להגדיר הורים שעזבו את העולם החרדי, אבל את הצד השני של האבות שלא נמצאים פה, חשוב לי לייצג ולשים על השולחן.

עדי קול: עוד הערה לפני שנתחיל את הצפייה בסרט.

עדי קול: כיוון שאנחנו מערכת משפט דמוקרטית כזאת או אחרת, אסור לנו להתעסק בנושאים שנדונים היום בבית המשפט, קיבלנו פנייה מבית הדין הרבני.

עדי קול: אני לא יכולה להתערב בנושאים שנדונים היום בבית המשפט, בית המשפט צריך להחליט, ולכן אנחנו מדברים היום בסוגיות עקרוניות.

עדי קול: אם יש תיקים שנדונים היום, אנחנו לא יכולים להזכיר אותם, לא להזכיר אותם בשמות.

עדי קול: גם פרטים חסויים בתיקים שלא נדונים.

עדי קול: אני אומרת את זה מראש, זה היה אחד התנאים לדיון, קיבלתי את הבקשה שלכם.

עדי קול: אנחנו דנים בסוגיה עקרונית, סוגיה שעולה מהפניות, שהיא מטרידה.

עדי קול: אז אנחנו נתחיל עם הסרט, הוא לא קצר, זה לא סרטון, אבל אנחנו ועדה שעושה דיון עומק, ולכן אני רוצה שאנחנו נסתכל על הסיפור כולו ונמשיך אחר כך.

עדי קול: (הקרנת סרט)

עדי קול: תודה רבה לבלה.

עדי קול: כיוון שאת הסיפור שלך אנחנו מכירים, אז שני משפטים, ומי את רוצה שידבר אחריך?

<בלה מנדל: שלום.

<בלה מנדל: טוב, האמת שידעתי שאני אתרגש, אז כתבתי לי רק נקודות.

<בלה מנדל: הדבר הראשון שקורה זה כשבעצם יש חרם על האימהות ואז יש נתק חברתי, שזה גורם להמון המון קשיים להתמודד עם הכל, בעצם להיוולד מחדש בגיל 20 ומשהו, 30 ומשהו, 40 ומשהו, עם ילדים, בלי שום כלים באמת לעצמאות.

<בלה מנדל: ואיפה מקובל שצריך להתחפש כדי לראות את הילדים בזמן הזה?

<בלה מנדל: כי אם למשל נגיד אם זה הפוך, שהאמא למשל היא חוזרת בתשובה, אז לא מבקשים ממנה להתחפש לחילונית כדי לראות את הילדים, נכון?

<בלה מנדל: גם כשהם חילונים, זאת אומרת יש פתיחות כזאת.

<בלה מנדל: אני חושבת שצריכה להיות פתיחות כזאת בעניין הזה, אבל זו סתם הערת ביניים.

עדי קול: זה את יודעת, הלוואי.

<בלה מנדל: זה הלוואי.

<בלה מנדל: בכל מקרה, בגירושין מוותרים על המון דברים, אם זה על הילדים, אם זה על מזונות, בהכל האבא הוא הצד השולט יותר, ובזה אני חושבת שצריך לטפל.

<בלה מנדל: וגם הבירוקרטיה של ביטוח לאומי, של ארנונה, כל הדברים האלה, אני עד היום מתקשה עם זה.

<בלה מנדל: פתאום למשל אין אפילו לחם להביא או דברים כאלה לשבת למשל, או ליום יום.

<בלה מנדל: ואם לא החברים, ברור שהיינו מתים מרעב.

<בלה מנדל: הבירוקרטיה בנושאים האלה, בכל סעיף אני נופלת.

<בלה מנדל: בכל סעיף.

<בלה מנדל: הבטחת הכנסה, הנחה בארנונה, בסיוע בשכר דירה אני מקבלת אפילו פחות מאם חד הורית.

<בלה מנדל: זאת אומרת כל סעיף כמעט אנחנו נופלים, ולא רק זה, הבירוקרטיה כל כך קשה, שמבקשים מאיתנו כל הזמן עוד חומר ועוד חומר, כשבעצם אני בהישרדות על לחם ואני הולכת לעבוד כרגע במשהו שייתן לי כרגע מזומן ללחם של הילדים שלי, אין לי זמן לחפש את המסמכים, וכל פעם גם מסמכים חדשים.

<בלה מנדל: אחרי שמביאים להם משהו, הם מחפשים עוד ועוד דברים, והם כל פעם אומרים לא, חסר לך את זה, חסר לך את זה.

<בלה מנדל: צריך שיהיה מישהו שיעזור בעניין הזה של הבירוקרטיה, כשאנחנו לא מכירות כלום.

<בלה מנדל: במיוחד עם העברית העילגת שלי.

עדי קול: אבל האידיש שלך נשמעה יופי.

עדי קול: לא הבנתי אף מילה, אבל זה נשמע נפלא.

<בלה מנדל: נראה שאני אלמד אותך אידיש ואת תלמדי אותי עברית.

<בלה מנדל: בכל מקרה, הייתי מאד רוצה שרחלי תדבר.

עדי קול: קודם כל אני יודעת שזה קשה לכן לדבר, תרגישו בבית.

<רחלי: שמי רחלי.

<רחלי: התיק שלי עדיין מתנהל, אז רחלי.

<רחלי: קיבלתי גט לפני שלוש שנים.

<רחלי: אני בת 38, יש לי שישה ילדים, הגדולה בת 19, הקטנה בת 6, והם לא איתי.

<רחלי: חשוב לי לציין, כשאמרו לי שיש כנס של יוצאות בשאלה, אני לא מגדירה את עצמי.

<רחלי: אני חושבת שזאת קשת מאד רחבה ואני חושבת שאני התגרשתי לא על רקע דתי.

<רחלי: אני הייתי נשואה 17 שנה מגיל 18, הייתי אישה נאמנה ואמא מסורה.

<רחלי: סבלתי התעללות של 17 שנה ואף אחד לא רצה להקשיב לי.

<רחלי: וכשבאתי להגיד להורים שלי שאני רוצה להתגרש, אז הם אמרו לי – יש לך שישה ילדים, מה תעשי?

<רחלי: כל אחד סובל עם הנישואים שלו.

<רחלי: ובעצם הייתי צריכה לברוח כדי לברוח מהשובה שלי, ולקבל אומץ להגיד שאני רוצה לעזוב אותו.

<רחלי: הייתי בטוחה שהילדים יישארו איתי, כי הם הכירו רק אותי 17 שנה, ובעצם התרחקתי מהדת.

<רחלי: אני עדיין מאמינה ואני שומרת בדרכי, אבל התרחקתי מהדת בגלל ההתנכרות של המשפחה שלי, ובעצם כל עוד מלאתי את תפקידי בצורה טובה וילדתי שישה ילדים וטיפלתי בהם במסירות, ופתאום כשקמתי ואמרתי לא מגיע לי לסבול יותר, לא רציתי להיות חילונית, לא רציתי להתהולל.

<רחלי: רציתי להמשיך להיות אמא שלהם, אבל פשוט רציתי לחיות, לקום בבוקר מחייכת ולא ללכת לישון כל לילה בוכה ולהסתיר את זה מהילדים.

<רחלי: בגלל שרציתי להתגרש, כולם החרימו אותי.

<רחלי: הם לא דיברו איתי ואבא שלי אמר לי – אנחנו לא נעזור לך.

<רחלי: אנחנו נצא נגדך.

<רחלי: לגרוש שלך, לבעלך יש לו כסף, הוא ייקח ממך את הילדים, הוא יכניס אותך לבית משוגעים, את לא תעמדי בזה.

<רחלי: אמרתי לו – אבא, אני סובלת.

<רחלי: אני סובלת.

<רחלי: אני בת 35, כאילו העולם עוד לפני.

<רחלי: ופשוט התמוטטתי.

<רחלי: יום אחד פשוט התמוטטתי, ואז כולם באו נגדי.

<רחלי: כרגע, שנה אחרי, הגרוש שלי התחתן, הוא אמר לילדים שאני לא רוצה אותם, יש להם אמא חדשה, היא מגדלת אותם.

<רחלי: אני רואה אותם שלוש פעמים בשבוע, זה עדיין לא סוף פסוק.

<רחלי: הוא מושך את חלוקת הרכוש כבר שלוש שנים.

<רחלי: אני גרה בבתים של חברות, יצאתי בלי-.

<רחלי: לא עבדתי מעולם כי הוא לא הרשה לי.

<רחלי: יצאתי בלי שום כלים להתמודד עם החיים.

<רחלי: בלי בגרות כמובן, כי כשהתחתנתי הייתי באמצע י"ב.

<רחלי: בלי כלום.

<רחלי: פשוט לנסות להרים את עצמי מאפס ולשכנע את עצמי שאני לא משוגעת.

<רחלי: שזה בסדר לרצות רק לחיות חיים טובים עם הילדים שלי.

<רחלי: אני באמצע התהליך.

<רחלי: אין לי תמיכה.

<רחלי: כיום המשפחה שלי עושה לי טובה שהיא מדברת איתי, ואני נפגשת אצל ההורים שלי עם הילדים, כמעט כל יום.

<רחלי: הוא עושה לי המון בעיות.

<רחלי: הוא מנסה להרחיק אותם.

<רחלי: אני הולכת צנוע, זאת אומרת כשאני איתם אני הולכת גם עם מטפחת ואין לי בעיה, כאילו, ללכת עם כיסוי ראש זו לא הבעיה שלי.

<רחלי: אין לי שום בעיה.

<רחלי: אני פשוט רוצה את הילדים שלי ואני רוצה שיעזרו לי.

<רחלי: יש לי שישה ילדים, הגדולה התחתנה לפני כמה חודשים, הם לא דיברו איתי בחתונה.

<רחלי: אני עמדתי שם, אני ילדתי אותה, אני קמתי אליה 17, 18 שנה, הוא לא ראה אותם, ואני הייתי האישה המיותרת, שכאילו מי צריך אותך פה בכלל?

<רחלי: ויש לי עוד חמישה ילדים.

<רחלי: יש לי חמש בנות ובן, ואין לי תמיכה של המשפחה.

<רחלי: כאילו, אני לא רואה, גם אם יתנו לי אותם, איך אני הולכת לפרנס אותם?

<רחלי: מה, אני פשוט אצטרך כל החיים שלי לעמוד מהצד ולראות שאישה אחרת מגדלת אותם?

<רחלי: זהו, כאילו.

עדי קול: תודה לך.

עדי קול: ירדנה.

<ירדנה טויטו: אני ירדנה טויטו, אני חרדית מהיותי בת 13, בכפייה.

<ירדנה טויטו: נשאתי בשידוך בגיל 20.

<ירדנה טויטו: יש לי שבעה ילדים.

<ירדנה טויטו: אני בת 47.

<ירדנה טויטו: בשנת 2007 החלטתי להתגרש.

<ירדנה טויטו: הילדים עשו נגדי, כיוון שבחברה הזו לא נהוג בקלות להתגרש.

<ירדנה טויטו: כשהחלטתי לצאת בשאלה, לאחר שנרשמתי לסדנאות מועדות, הילדים נלקחו ממני, חוץ מבתי הקטנה שהייתה אז בת 5.

<ירדנה טויטו: השאר היו בוגרים, שישה בנים בוגרים שנלקחו.

<ירדנה טויטו: שאלו אותם והם הוסתו, אחרי 20 שנה בערך שגידלתי אותם.

<ירדנה טויטו: היום אני מגדלת את בתי בת 10.5 ללא תנאים בסיסיים של אמא חד הורים.

<ירדנה טויטו: האב החליט שלא מגיע לי מזונות וגם לא חלק בדירה.

<ירדנה טויטו: בבית הדין הרבני הוא קרא לי מורדת, ובשנתיים אחרונות אני בקשר עם בני, מנסה לעזור להם נפשית, כיוון שמצאתי לנכון שהם עוברים גם כן משבר.

<ירדנה טויטו: נורא כואב לי שבעולם החרדי אין את המסגרות האלה בישיבות, מענה לילדים שעם צרכים, שהם לא יכולים לשבת יום שלם וללמוד, ואין את ההכוונה למקצוע כמו מסגרות של בני עקיבא.

<ירדנה טויטו: אין מענה למצוקות נפשיות מספיק.

<ירדנה טויטו: אין מודעות, אין מענה לחד הוריות יוצאות ולילדים שלהם, להשתלב חברתית.

<ירדנה טויטו: הילדה שלי חברתית עד היום קשה לה מאד.

<ירדנה טויטו: היא כן קיבלה שם חינוך חרדי.

<ירדנה טויטו: הפער הוא גדול ואני גננת, אבל נאלצתי לעבוד בתור סייעת, כיוון שלצאת מהעולם החרדי לעולם החילוני יש פער של מידע ותכנים ו - - -

עדי קול: ותעודות.

עדי קול: התעודות של המסגרות החרדיות לא מוכרות.

<קריאה: מכון סולד לא מוכר?

עדי קול: לא מוכר.

עדי קול: א', בבקשה.

<א': אני בת 31, אמא לילד בן 9.

<א': לאחר שזכיתי במשמורת על הילד שלי, אחרי מלחמות אין סופיות, אני מתמודדת עם האתגר לשרוד מבחינה כלכלית.

<א': אני רוצה להפנות את תשומת ליבכם: האם מצפים מאם חד הורית, המקבלת את המזונות שלה מהביטוח הלאומי, לחיות מסכום זעום?

<א': או שמצפים ממני שאעבוד ואתקדם בחיי, כפי שאני חולמת?

<א': דוגמא קטנה זה מה שקורה כאן.

<א': סכום המזונות שלי זה 1,600 שקלים.

<א': עד לפני 4 חודשים הועבר דרך ביטוח לאומי, עד שעצרתי את זה, מכיוון שהצטבר לי חוב.

<א': יש איזה סכום מסוים שאם עוברים איתו, אם המשכורת החודשית היא מעל 3,000 ומשהו שקלים, לא מגיע מזונות.

<א': לא ידעתי על זה, וקיבלתי דרך ביטוח לאומי את המזונות שלי כל חודש, אבל הצטבר חוב עד לחודש אפריל 2013, בסך של 2,181 שקלים.

<א': ביום אחד הפסיקו לי המזונות, הגעתי לביטוח הלאומי ושאלתי למה, הסבירו לי שבגלל שהמשכורת שלי עברה את ה-3,000 שקלים ומשהו, זה היה על סך 4,100 שקלים, עבדתי קצת יותר, מעבר לשעות, אז 4,400 או 4,500 שקלים.

<א': בכל מקרה, לא הגיע לי מזונות.

<א': כעבור חודש פוטרתי מעבודתי וביקשתי דמי אבטלה.

<א': הצטרכתי להביא והבאתי את כל תלושי השכר שלי כדי לקבל אבטלה, צריך תלושים של שישה חודשים אחורה.

<א': הביטוח הלאומי ראו את כל תלושי השכר שלי, שהם עמדו בין 4,000 ל-4,000 ומשהו, וחייבו אותי רטרואקטיבית על כל השנים שקיבלתי מזונות.

<א': זה אומר שהחוב שלי כיום עומד לביטוח לאומי – אתם שומעים טוב – 19,435 שקלים.

<א': עכשיו אני פונה אליכם.

<א': תגידו לי האם אפשר לעמוד בזה, שהשכר שלי, שהמשכורת שלי עומדת על 4,000 ומשהו שקלים, שהשכירות שלי היא 3,000 שקלים ומשהו, רק השכירות שלי היא 3,000 שקלים ומשהו, כן, אתם שומעים טוב, ומניין אוכל לשלם את החוב הזה?

<א': פניתי לביטוח הלאומי אין סוף פעמים, שלחו לי איזו הודעה שהפחיתו לי מהחוב כרגע 2,699 שקלים, הווה אומר שיתרתי כרגע היא 15,000 שקלים ומשהו.

<א': לפני שבועיים קיבלתי בדואר הרשום הודעה שאם אני לא אתחיל לשלם את החוב שלי, אז זה יגרור עיקולים וכו'.

<א': לא יודעת איך אני יוצאת מהסרט החדש שנפל עלי, כי כל יום זה באמת הישרדות בפני עצמה, אבל אין לי מושג איך אצא מזה, וכרגע גם האיום על העיקול בבית שלי, על כל מה שיש, בלתי נתפס.

<א': תודה רבה לכם.

עדי קול: רות, בבקשה.

עדי קול: תודה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס שהצטרפה אלינו.

<רות שיר רוזנבלום: שמי שיר רוזנבלום, אני בת 26, אם חד הורית לשלושה ילדים, גם יוצאת בשאלה.

<רות שיר רוזנבלום: רציתי גם כן ככה לחדד את הנקודה שא' דיברה עליה, על הנושא של ביטוח לאומי.

<רות שיר רוזנבלום: אני גם כן מקבלת כסף מביטוח לאומי ואני נמצאת גם כן במצב כזה.

<רות שיר רוזנבלום: קודם כל אני התחתנתי בגיל 17 וחסרה לי ממש השכלה בסיסית, וגם אם יש מצב כזה שאני רוצה לצאת לעבוד, העבודות שאני יכולה להיכנס אליהן, גם בגלל שהשעות שלי מאד מוגבלות, כי אני צריכה להיות זמינה לילדים, וגם בגלל שאין לי השכלה, אז המשכורות הן ממש שכר מינימום, וברגע שמרוויחים מעל סכום מסוים של 800 שקלים, על כל שקל שמרוויחים יורדים 60 אגורות מהמזונות, וזה בעצם מצב שמשאיר אותי בבית.

<רות שיר רוזנבלום: אני לא יכולה לצאת לעבוד, אין לי טעם לצאת לעבוד, כי את אותו סכום שאני ארוויח בחוץ, זה המזונות בעצם, וזה משאיר אותי כל הזמן במעגל של הכנסה מאד מאד נמוכה, והתמודדות מאד מאד קשה.

עדי קול: עורך דין משה בן שימול.

<משה בן שימול: האמת היא שאני רציתי סתם להעלות איזה שהוא נושא ספציפי.

<משה בן שימול: אני מתעסק ביום יום בדיני משפחה ובאופן טבעי מייצג אנשים שעוזבים, כמו שתיארת את זה, אני לא רגיל למונח, אני אנסה להשתמש בו.

<משה בן שימול: מי שמכיר את המטרייה, זה מאד משנה מי מגיע ראשון, זה נראה מרוץ סמכויות, וזה מאד משנה מי מגיש את התביעה ראשון.

אורלי לוי אבקסיס: ומה הוא כורך באותה תביעה.

<משה בן שימול: כן, ברור, לא רציתי להיכנס לכל העניין.

<משה בן שימול: אני רק אומר, זה מאד משנה מי מגיש תביעה ראשון לבית המשפט או לבית הדין.

<משה בן שימול: בנקודות מסוימות נכון שזה לא משנה, כמו מזונות ילדים.

<משה בן שימול: הנושא הזה למשל, שהם דיברו עליו, הוא נושא שקשור לביטוח לאומי, והוא נושא שקשור רק במקרה שהאב לא משנה את המזונות שלו.

<משה בן שימול: אם הוא משלם, אז אין כזאת בעיה.

<משה בן שימול: זה בעצם חוב של האב כלפי ביטוח לאומי, אבל אולי זה כן קשור באיזה שהוא אופן להיכרות של הציבור החילוני דווקא, עם הציבור החרדי.

<משה בן שימול: כשיושבים דיין או שניים או שלושה דיינים, לא משנה, בבית דין רבני, והדיון שהם צריכים לדון בו או השאלה שמשחרת לפתחם היא שאלה שקשורה לאיפה יגדלו הילדים האלה – האם אצל היוצאת בשאלה, ואגב, זה נכון גם לגבי גברים, זה כמובן נכון גם הפוך, או שהילדים האלה ימשיכו ויגדלו אצל האדם שנשאר חרדי מבין בני הזוג, זה לא משנה.

<משה בן שימול: הם יעשו את הכל, זה כמעט אפילו - הייתי מנסה לנסח את זה נכון - זה כמעט לא אשמתם.

<משה בן שימול: אין להם את היכולת לעשות את זה אחרת.

<משה בן שימול: בשכונה שלהם לא יקבלו את זה, איפה שהדיינים, אני מדבר על הדיינים עצמם.

<משה בן שימול: תראו, זה 2,000 שנות גלות.

<משה בן שימול: העם היהודי ב-2,000 השנים האלה מסר את נפשו על דברים - אני אפילו הייתי מרחיק לכת ואומר – קטנים מזה.

<משה בן שימול: זאת לא שאלה מבחינתם.

<משה בן שימול: העובדה שיש חוק או ליברליות או דמוקרטיה או כל מילה אחרת, היא לא מעניינת אותם.

<משה בן שימול: אם יש להם את היכולת לפסוק איפה הילד הזה יגדל – בבית חרדי או בבית חילוני – הם לא יכולים לפסוק אחרת.

<משה בן שימול: זה לא תלוי בהם.

אורלי לוי אבקסיס: לכן חזקת הגיל פתרה אותם?

אורלי לוי אבקסיס: חזקת הגיל הרך שאמרה שעד גיל 6 הילדים בחזקת האמה, בעצם פתרה אותם מלתת את שיקול הדעת לאיפה הם ילכו, או שזה בעצם לא היה - - -

<משה בן שימול: חזקת הגיל הרך טרם - - -

<קריאה: זה לא רלבנטי.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל אם הם באמת חיפשו דרך לזה, יכלו היו להישען על זה.

<משה בן שימול: ועדת שניט היא הוועדה שדנה בנושא של חזקת הגיל הרך.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל עדיין לא עבר החוק.

אורלי לוי אבקסיס: לכן אני שואלת - - -

<משה בן שימול: זה עדיין לא עבר, אבל גם אם היא תעבור וגם אם היא לא תעבור, זה לא ישנה בשום דבר, כי יכול להיות שאם במקרה ספציפי האמא תמשיך להילחם, היא תוכל לערער לבית הדין הרבני הגדול, ומשם לבג"ץ ואולי זה ישתנה.

<משה בן שימול: יכול להיות.

<משה בן שימול: אבל לא לכל אחת ולכל אחד יש את היכולות הנפשיות, את המשאבים, את המזל.

<משה בן שימול: עכשיו, אני לא חושב שזה יכול בכזו קלות להשתנות.

עדי קול: רגע, אני רוצה לשאול, אתה ייצגת נשים בבתי דין רבניים?

<משה בן שימול: כן.

עדי קול: ומה העמדה שהדיינים מציגים כשאתה מבקש להעניק לאמא את המשמורת?

<משה בן שימול: תראי, בית הדין הרבני זה מקום, באופן עקרוני, זה מקום מאד נעים, באופן יחסי, לי לפחות.

<משה בן שימול: אני, שרגיל להגיע לשם, אני לא מרגיש שם אף פעם תחושה של אי נעימות.

<משה בן שימול: זה מתכנס למקום אחד כשזה קשור לשאלות דתיות.

<משה בן שימול: אני לא מדבר על שאלות דתיות ברמה של לפי ההלכה מי שרשום על שמו הרכוש אז הרכוש שלו.

<משה בן שימול: זה שאלות פחות קריטיות.

<משה בן שימול: אני מדבר על שאלות קריטיות מבחינתם, כמו למשל איפה הילד הזה יגדל, אם יש לו אמא עוזבת ואבא חרדי, אין להם.

<משה בן שימול: מבחינתם אין להם שאלה.

<משה בן שימול: ושוב אני מדגיש, ואני מכיר אותם - - -

עדי קול: בסדר, הבנו את ההסבר.

עדי קול: אני רק רוצה להתקדם, כדי שנבין את הבעיה.

עדי קול: הבעיה היא שבדרך כלל, כשמגיעה אמא יוצאת בשאלה-.

עדי קול: שנייה, אני מיד אתן לך לדבר, אני רוצה להציג את הבעיה ותוכל להשיב.

<אליהו היישריק: לא, כי מה שאני לא עונה, זה לא אומר כלום כרגע.

עדי קול: אוקיי.

<אליהו היישריק: לא, כי יש לי הרבה מה לומר.

עדי קול: אני יודעת, עוד לא נתתי לך רשות דיבור.

<אליהו היישריק: לא, לא, אני רק אומר שזה לא יתפרש - - -

עדי קול: לא, לא, אני יודעת.

עדי קול: אתה לא עונה כי עוד לא קיבלת את רשות הדיבור.

עדי קול: כשתקבל את רשות הדיבור, תוכל להגיב.

עדי קול: ולכן אני שואלת האם הניסיון שלך, ובלי להסביר את כל המערכת, אנחנו מכירים אותה, האם הניסיון שלך אומר שבדרך כלל אימהות לא יקבלו את הילדים.

<משה בן שימול: לא, זה לא שהן לא יקבלו את הילדים.

<משה בן שימול: אם תיקחי 100 נשים כאלה, אז ברור שלא מעט מהן בסוף כן יקבלו את הילדים.

<משה בן שימול: למה?

<משה בן שימול: כי זה חזק מהם.

<משה בן שימול: נגיד מדובר בילדים קטנים, מדובר בילדים שמאד רוצים את האמא, גורמי הרווחה הצליחו להיכנס לתמונה, לא תהיה להם ברירה הרי.

<משה בן שימול: אם הרווחה תיכנס לתמונה ותיתן איזה שהוא תסקיר שאומר שהילדים חייבים להיות עם האמא, תהיה להם בעיה להתמודד עם זה.

<משה בן שימול: הם בכל זאת חייבים איזה שהוא דין וחשבון, אבל אם תקרא בפניהם ההזדמנות, ולו הקטנה ביותר, הם לא יהססו.

<משה בן שימול: ושוב אני אומר, זה חזק מהם, וזאת הנקודה.

עדי קול: אני מודה לך.

עדי קול: בתסי, בבקשה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אמנם לא התכוננתי לדבר, אבל אם כבר מדברים על הנושא הזה של בתי דין, אז מערכת הגירושין שלי נמשכה 7 שנים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אני לא אכנס לכל הפרטים, אבל הגרוש שלי דרש שנתדיין בבית הדין, ואני רציתי שנתדיין בבית משפט.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כמו כן גרתי בעיר בית"ר עילית, שם במשך הזמן הבנתי שהרווחה אינה תומכת בי, אלא בגלל שהעובדות הסוציאליות היו חרדיות, הן תמכו בצד של הגרוש שלי ונתנו איזה שהן-.

<ליאורה בתיה חכימיאן: לא יודעת, לקחו כל מילה שלי לבקשת סיוע ופרשו אותה נגדי, והוציאו תסקיר שאני לא יכולה או לא מסוגלת.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כעבור שנתיים שנאבקתי על הילדים, הבנתי שכדי לחזק את עצמי אני צריכה לוותר עליהם.

<ליאורה בתיה חכימיאן: יש לי ארבעה ילדים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: גם אני התחתנתי בגיל 17, כי ההורים שלי רצו ובגיל 27 הבנתי שאני רוצה להתגרש, כי הבעל שלי היה מתעלל, לא פיזית, אבל לא משנה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: הבנתי שזה בלתי אפשרי.

<ליאורה בתיה חכימיאן: ההורים שלי לא תמכו בזה ואת מי אני אקח ואת מי אני אשאיר?

<ליאורה בתיה חכימיאן: הם היו ארבעה ילדים קטנים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: בסופו של דבר הגרוש שלי איים עלי, הוא אמר שאם אני אתגרש ממנו הוא ייקח ממני את הילדים, וככה היה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: שירותי הרווחה, יחד עם הרשויות מסביב, גרמו לי להגיד אוקיי, בסדר, הוא בעל האמצעים, הוא מגיע ממשפחה עשירה, ושהוא יגדל את הילדים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אני לא אתחיל לתאר כמה סבל זה וכמה זה נורא, כי לא לשם זה התכנסנו.

<קריאה: למה לא?

עדי קול: גם לשם זה.

עדי קול: לפעמים לקבל הזדמנות לדבר היא חשובה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אם גם לשם זה התכנסנו, אז זו שגיאה, זאת אומרת את הולכת ברחוב ואת בוכה בלי מעצורים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: את רואה ילדים, את לא יכולה לראות ילדים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: את רק חושבת על הילדים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: הדרך שלי להתמודד עם זה הייתה קצת להתנתק.

<ליאורה בתיה חכימיאן: זאת אומרת לא לקיים איתם קשר ממש ממש הדוק, כי לא עמדתי בזה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: במהלך השנים שאני גידלתי את הילדים, אבא שלהם בקושי ידע באיזו כיתה הם, ואחר כך פתאום הוא יצר איתם - - -

עדי קול: פתאום הוא אב השנה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כן.

<ליאורה בתיה חכימיאן: זה כבר סיפור של הרבה שנים.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כעבור 7 שנים מה שהוא הכריח אותי לעשות, כדי לקבל את הגט, רציתי להגיע להסכם, לא היה לי כוח לדיונים, לא היה לי ייצוג כי לא היה לי כסף כמו שצריך, ההורים שלי לקחו לי עורכת דין והיא הייתה חרדית גם כן, אז זאת אומרת שהיא גם כן שיתפה פעולה עם המערכת.

<ליאורה בתיה חכימיאן: חתמתי על הסכם שבו המשמרות תהיה אצל האבא, ורק לפני חצי שנה קיבלתי גט.

<ליאורה בתיה חכימיאן: במהלך הזמן הזה הבת שלי החליטה שהיא עוברת לגור איתי, אחרי המון מלחמות.

עדי קול: בת כמה היא?

<ליאורה בתיה חכימיאן: היא איתי, אבל המשמורת אצלו.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כשבתי החליטה לעבור לגור איתי היא הייתה בת 12, היום היא בת 13.5.

<ליאורה בתיה חכימיאן: הוא לא משלם מזונות, וכאילו זה הסכם שבשתיקה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: זאת אומרת המשמורת אצלו, אם הוא יחליט לתבוע וכל זה, היא צריכה לחזור אליו, אבל יש לה כבר פה ויש לה כבר כוח לבוא ולהגיד – אני רוצה את אמא.

<ליאורה בתיה חכימיאן: כן, עדיין, לפני כמה ימים קיבלתי טלפון מהרווחה של בית"ר עילית שהם אומרים שהבת שלי חותכת את עצמה, שקיבלו שמועות ודיווחים שהיא מעשנת סמים והיא חותכת את עצמה, והוא מחייבים אותו לשלוח אלי משטרה לבדוק את הבת.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אמרתי לו קודם כל אתה יכול לשלוח, דבר שני, אם תעשה את זה אז תפגע רק בילדה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: עד שהיא איימה עליו שהיא לא תהיה איתו בקשר, אז הוא אמר בסד, אני לא אעשה את זה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אבל לי הוא הציג את זה כאילו הרווחה מכריחה אותו לעשות את זה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: הילד שלי גם היה אצלי.

<ליאורה בתיה חכימיאן: במשך חצי שנה הוא הגיע לחיות אצלי, אבל היו לו קשיי התאקלמות.

<ליאורה בתיה חכימיאן: זאת אומרת הוא לא הצליח להתאקלם חברתית, וברגע שהיה לי איזה שהוא משברון קטן, האבא נכנס לתמונה ושכנע אותו לחזור.

<ליאורה בתיה חכימיאן: זה גם היה משבר, זה קרה ממש לפני חודש.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אז עכשיו אני עם הילדה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אני אדבר גם על פרנסה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: במגזר החרדי היה לי מקצוע יחסית נחשב, הייתי אסטרטגית במשרד פרסום.

<ליאורה בתיה חכימיאן: בעולם החילוני אין לי מה לעשות עם זה.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אני לא מסוגלת, אני עוד לא מבינה את הקהלים, אני עוד לא מבינה, אולי את השווקים כן, אבל כלים אחרים, ההשכלה לא מספיקה ואני מוצאת את עצמי כנראה הולכת למלצר או משהו כזה, וזה לא מספיק בשביל להחזיק את עצמי ואת הבת שלי.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אני לא מצליחה לשלם שכירות, אני לא מצליחה לשלם לטיולים של שהבת שלי צריכה לצאת אליהם במסגרת בית הספר.

אורלי לוי אבקסיס: והוא בעצם לא נושא בשום נטל?

<ליאורה בתיה חכימיאן: הוא לא.

<ליאורה בתיה חכימיאן: איתה לא, אבל שלושת האחרים אצלו.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אני מתכוונת בתשלומי הורים לבתי ספר, לפעילויות.

<ליאורה בתיה חכימיאן: לא.

<ליאורה בתיה חכימיאן: אם היא מבקשת – כן, אבל הוא אומר לה כמעט והוא לא יכול.

עדי קול: תודה.

עדי קול: אני רוצה לגוון ולתת גם לאבא.

עדי קול: מי רוצה לדבר בשם האבות היוצאים בשאלה?

עדי קול: יש אב שרוצה לדבר?

עדי קול: בבקשה.

<שימי גפנר: שמי שימי גפנר, אני אבא לשלושה ילדים.

<שימי גפנר: במשך מספר שנים הייתי צריך להתחפש וללבוש כיפה ולבוא כחרדי, בתחילת הדרך, כדי לקבל ולראות את הילדים בצורה מסודרת ונורמאלית, בוודאי שברבנות ובתקופת הדיונים הייתי צריך לצערי גם לשקר, כדי להישאר במצב של אבא שהולך לשמור שבת למען הילדים.

<שימי גפנר: כיום ידוע שאני חילוני ואני בא לילדים כמו שאני, בלי להתחפש, אבל עדיין, אני צריך מאד להיזהר ומאד לשמור, כי אם חס וחלילה יקרה, אם אני לא אשמור שבת, אני עשוי לאבד את האפשרות של הסדרי הראייה בכלל.

עדי קול: אני אגיד לך, הראו לי כמה פסיקות של בתי הדין שדיברו עם האמהות ואמרו להן שכדי לראות את הילדים מחייבים אותן בבתי ספר חרדיים, לשמור שבת, נהלים מאד ברורים.

עדי קול: גם אצלך אלה היו הכללים?

<שימי גפנר: אכן.

<שימי גפנר: הילדים שלי לומדים בבתי ספר חרדיים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הם אצל האמא.

<שימי גפנר: המשמורת אצל האמא, הסדרי הראייה איתי, זאת אומרת אני בא לראות אותם הרבה ולוקח אותם אלי.

עדי קול: אז זה לא משנה אם זה אבא או אמא, משנה מידת הדתיות שלכם.

<שימי גפנר: הדתיות, רק הדתיות.

<שימי גפנר: כאילו, מבחינת אבא אין בעיה.

<שימי גפנר: לאחרונה התחילו להזמין אותי מבתי הספר, לעשות בעיות מבתי הספר.

<שימי גפנר: זאת אומרת שמשפיעים על הילדה שלי, תגידי שאת הולכת.

<שימי גפנר: התחילו לחקור את הילדה איך אבא מתנהג בבית.

<שימי גפנר: בגלל שיש לי תקשורת מצוינת עם הילדים, אז הם מספרים לי הכל, אבל ממש משפיעים עליהם ודוחקים אותם לפינה שהם לא רוצים להיות בה.

<שימי גפנר: הם יוצאים קצת לחוצים מאד מהמצב הזה.

<שימי גפנר: עשו איתי גם פגישות, הזמינו אותי לפגישות כדי לנסות להסביר לי שאולי אני מבלבל את הילדים.

<שימי גפנר: באתי די מוכן והוכחתי שזה ממש לא נכון, אלא ההיפך הוא הנכון.

<שימי גפנר: כשהם מדברים עם הילדים על האבא שהוא חילוני, הם מלחיצים אותם והם לא אשמים.

<שימי גפנר: זאת בחירה שלי לבחור בחיים שלי, מתוך חופש וזה לא קשור לילדים.

<שימי גפנר: יש לי אחריות של אבא שאני מיישם אותה באופן מוחלט ואני מגן על הילדים כאבא.

<שימי גפנר: אבל הם לא צריכים להחליט בשבילי איך להתנהג, והמצב הוא קצת אבסורדי.

<שימי גפנר: שמצד אחד אתה חייב להתחפש, וכשהחלטתי להפסיק להתחפש, התחילו להפעיל לחצים.

<שימי גפנר: אני שמח שאני מאד מסתדר עם גרושתי, ולכן זה לא מגיע לרבנות, אבל אם אני אגיד לרבנות אני יודע שאני אהיה בסיטואציה לא בדיוק - - -

אורלי לוי אבקסיס: מה זה לחצים?

<שימי גפנר: בעיקר על הילדים.

אורלי לוי אבקסיס: תן דוגמא.

<שימי גפנר: "אבא שלך חילוני".

<שימי גפנר: הם מתביישים ללכת איתי ברחוב כשאני ככה.

<שימי גפנר: זאת אומרת אם יש אפשרות לבחור לאן רוצים לצאת לבלות, הם מעדיפים ללכת למקום שאין חרדים ואם יש איזה ילד מהכיתה באזור או בקניון שאנחנו מסתובבים, הם בורחים ומפחדים.

<שימי גפנר: זאת אומרת יש לחץ חברתי מאד גדול עליהם.

<שימי גפנר: אני משדר יציבות, כי זה מי שאני וזאת בחירה שלי והם לא צריכים להתערב בזה, אבל זה עדיין לא עוזר, כי המערכת החרדית מסביב מאד מלחיצה ולוחצת עליהם.

עדי קול: תודה.

עדי קול: נשמע עוד שניים-שלושה אנשים ואז נבקש תשובות.

<חווה וייס: שמי חוה וייס.

<חווה וייס: האמת שאני נורא נורא נרגשת.

עדי קול: חווה, כתבת לי בפייסבוק, נכון?

<חווה וייס: נכון.

עדי קול: ריגשת אותי נורא.

עדי קול: על הטמפונים.

עדי קול: מהחומר על הטמפונים היא למדה על היגיינה ועל דברים של נשים.

<חווה וייס: על גוף האדם.

<חווה וייס: למדתי איך בנוי הרחם דרך העלונים של הטמפונים.

<חווה וייס: קורה.

<חווה וייס: האמת היא שאני באמת נורא נורא כאובה ונסערת.

<חווה וייס: אני בדרך כלל בן אדם, כאילו מכירים אותי, אני מאד רהוטה בדיבור שלי, אבל לצערי הטלטלות שעוברות עלי ועל הילדים הן גדולות.

<חווה וייס: אני אנסה, שוב, אני - - -

אורלי לוי אבקסיס: כמה ילדים יש לך?

<חווה וייס: יש לי שני ילדים, ילד בן 10 – א', וה' בת 5.

<חווה וייס: אני בת 32.

<חווה וייס: בניגוד לשאר הבנות, לשמחתי ולצערי כלפיהן יש לי תואר ראשון של בר אילן, שעשיתי במכללה החרדית בעודי חרדית, אני גם מורה במקצועי.

<חווה וייס: שוב, אני יכולה לדבר הרבה, אבל אני לא רוצה להתפרש.

<חווה וייס: המטרה היחידה שלי זה לגדל את הילדים שלי ולקבל אותם אלי.

<חווה וייס: לצערי הילדים נמצאים כרגע בסיכון נורא גדול.

<חווה וייס: אני כמעט איבדתי אותם, הם כמעט מתו.

אורלי לוי אבקסיס: מה זאת אומרת?

<חווה וייס: הם נשכחו בתוך בגאז'.

<חווה וייס: הגרוש שלי שכח אותם - - -

אורלי לוי אבקסיס: בתוך מה?

<חווה וייס: הגרוש שלי שכח אותם במכונית במשך שעתיים, במוסך.

<חווה וייס: הם היו רדומים שם.

<חווה וייס: אחרי שעתיים הוא נזכר שהוא לא יודע איפה הם.

<חווה וייס: הוא הזעיק עזרה חיצונית, אבל לא את גורמי המשטרה.

<חווה וייס: אני קיבלתי מידע ממש מהימן על זה.

<חווה וייס: זאת אומרת הרבה מאד אנשים היו מעורבים, הם היו שם במשך שעתיים.

<חווה וייס: זאת אומרת חיפשו אותם בשדות מסביב, כי אני גרה במושב.

<חווה וייס: בסופו של דבר הם נמצאו ישנים בבגאז' של המכונית, שני הילדים שלי.

עדי קול: מאחור?

<חווה וייס: מאחור, זה רכב דייהטסו כזה, יש בגאז' גדול.

<חווה וייס: לגרוש שלי יש בן חורג, הם היו שלושתם שם.

<חווה וייס: יש לי כאן את המייל שאני כתבתי לפקידת הסעד, אני יכולה להראות לכם את זה, מילה במילה שכתבתי לה, בגלל שפשוט אני עוברת התנכלות ואני פשוט, אנחנו כולנו מזועזעים, אני והפסיכולוג שלי ו - - -

אורלי לוי אבקסיס: מאיפה את?

<חווה וייס: מועצה אזורית נחל שורק.

<חווה וייס: אני באמת, אני אשמח להקריא לכם את מה שכתבתי לכם ואת מה שהיא ענתה לי: "שבוע טוב, מה שלומך?

<חווה וייס: רונית, אני מודאגת מאד משלומם של הילדים.

<חווה וייס: קיבלתי דיווח על כך שהשבוע ירחמיאל לקח את הילדים למוסך.

<חווה וייס: מעבר לסיכון הגדול של הילדים בתנאים לא בטוחים, ירחמיאל במשך שעתיים לא שם לב לנעשה עימם.

<חווה וייס: לאחר שעתיים הוא שם לב שהוא לא יודע היכן הם נמצאים.

<חווה וייס: הוא הזעיק עזרה על מנת למצוא את הילדים.

<חווה וייס: הם נמצאו רדומים בבגאז' של המכונית.

<חווה וייס: רונית, האירוע הזה יכול היה להיגמר באסון.

<חווה וייס: זה מצטרף לדיווח על אלימות שדיווחתי לך בעבר וגם לשהות של הילדים במפעל בתנאים שמסכנים חיים.

<חווה וייס: אבקשך לטפל בעניין ברצינות.

<חווה וייס: בברכת שבוע טוב ובשורות טובות, חווי.

<חווה וייס: נ.ב.

<חווה וייס: אבקש את תשובתך במייל בלבד".

<חווה וייס: התשובה שלה, וזה כאן, מוקלד.

<חווה וייס: אני בכוונה מתעדת את כל המיילים: "חווי, בכל מה שנוגע לשלומם של הילדים, האחריות היא על ההורים.

<חווה וייס: כתבתי לך בעבר גם לגבי המפעל, עליך לפנות לגורמים המתאימים ברשויות שאחראים על המפעל הזה.

<חווה וייס: בנוגע לכך שהילדה דיווחה על אלימות ועל כך שהילדים נשכחו ברכב, למי צריך לפנות, והיא אומרת:

<חווה וייס: בנוגע לדיווח של הילדה על אלימות המשטרה תתייחס לכך רק אם זו אלימות חוזרת ונשנית.

<חווה וייס: לגבי הילדים שנשכחו ברכב - - -

אורלי לוי אבקסיס: התלוננת במשרד הרווחה?

<חווה וייס: פניתי למיכל ירום.

עדי קול: יש כאן את חנה - - -

אורלי לוי אבקסיס: נו בסדר, על הממונים עליה, להתלונן עליה.

<חווה וייס: ניסיתי להתקשר לחנה סלוצקי, אני לא יודעת אם היא נמצאת כאן.

אורלי לוי אבקסיס: טוב, תעבירי לי את כל ההתכתבויות.

<חווה וייס: אני באמת פעילה יומם ולילה - - -

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד שזה מתחיל להיות סינדרום, כל הסיפור הזה.

<חווה וייס: ממש.

<חווה וייס: לגבי הילדים שנשכחו ברכב היא כותבת לי, את צריכה לחשוב האם זה חלק מהתנהלות כוללת לא אחראית, או שזה אירוע חריג חד פעמי, גם לגבי מקורות המידע שלך.

אורלי לוי אבקסיס: לגבי אלימות היא אמרה לך שהיא לא הכתובת?

<חווה וייס: היא כותבת, כן.

<חווה וייס: עכשיו, אני רוצה להגיד עוד משהו - - -

אורלי לוי אבקסיס: לא, יש לה חובת דיווח על פי חוק.

אורלי לוי אבקסיס: היא עוברת על החובה שלה.

<חווה וייס: אני רוצה להגיד שהייתה ועדת תסקירים, ובוועדה הם כותבים: ההורים התחייבו - - -

<קריאה: חנה לא פה, אבל אני מבינה ש - - -

<שלומית אבינוח: היא הייתה אמורה להיות פה ואישרו את השתתפותה.

אורלי לוי אבקסיס: אין פה אף אחד ממשרד הרווחה?

<שלומית אבינוח: סימונה פה.

<חווה וייס: עברתי בגוגל פקידת סעד אחת-אחת והתקשרתי לנסות לעשות משהו.

עדי קול: חנה סלוצקי הייתה אמורה להיות והיא לא הגיעה.

עדי קול: סימונה היא הנציגה של משרד הרווחה.

<חווה וייס: הם כותבים לי בוועדת התסקירים: ההורים התחייבו לא לערב משטרה, הם מכריחים אותי, אסור לי לערב משטרה.

<חווה וייס: הם מאיימים עלי שאם אני אביא משטרה והם צעקו עלי על זה שבליל שבת אחד אני הזמנתי משטרה בהתייעצות עם הפסיכולוג שלי ובהתייעצות עם העובדת הסוציאלית שלי.

<חווה וייס: ואז הם אומרים לי כאילו – מה את מצפה שהמשטרה תעשה?

<חווה וייס: אז אמרתי להם אני מצפה שהמשטרה תדאג לילדים שלי, זה מה שאני מצפה.

<חווה וייס: טוב, אני אנסה להירגע.

עדי קול: הילדים במשמורת מלאה שלו?

<חווה וייס: זה ככה, המשמורת היא בעצם, אני רוצה לחדד.

<חווה וייס: אלימות הייתה גם בזמן הנישואים, מדווחת ברווחה ועל ידי הפסיכולוג שלי.

אורלי לוי אבקסיס: חוקרי ילדים הגיעו לחקור את הילדה?

<חווה וייס: אני הגשתי במשטרה תלונה, אני עדיין לא יודעת מה קורה עם זה.

<חווה וייס: אני הגשתי תלונה מיוזמתי לפני שבועיים, על אלימות כלפי הילדה.

אורלי לוי אבקסיס: יש פה נציג מהמשטרה?

<שלומית אבינוח: לא, לא הזמנו.

<חווה וייס: חמש תלונות כבר הוגשו במשטרה: אחת על חטיפה של הילדים למשך שבוע ימים, שלוש תלונות על הפרה של הסדרי ראייה, תלונה חמישית דיווח על-.

<חווה וייס: על הקטע שהילדים בבגאז' עדיין לא הגשתי תלונה.

<חווה וייס: שום דבר לא נעשה.

<חווה וייס: אני ממשיכה.

<חווה וייס: הגרוש שלי היה אונס אותי בזמן הנישואים, הכל מדווח לרווחה.

<חווה וייס: יש לו רקע פלילי - - -

עדי קול: רגע, שנייה, שאלת המשמורת.

<חווה וייס: המשמורת היא משותפת, אוקיי?

<חווה וייס: כאשר בפועל הילדים אצלו, ואף אחד לא עושה עם זה שום דבר.

<חווה וייס: הילדים עוברים הסתה נוראית.

<חווה וייס: הילד שלי אומר לי את נוצרית ואת חוגגת חגים של נוצרים, כמו שאתם שומעים, שזה פשוט לא ייאמן.

<חווה וייס: אסור לילדה לאכול סוכרייה בלי לשאול את האמא החדשה שלה, שזו האישה שלו.

<חווה וייס: האמא החורגת היא האמא החדשה של הילדים שלי.

<חווה וייס: הם מתקשרים אליה לכל דבר – את מרשה לנו.

<חווה וייס: עלינו כבר לא סומכים.

<חווה וייס: אנחנו כבר לא אימהות.

<חווה וייס: אני רואה את הילדים פעמים בשבוע בבית של חברה משותפת, כשהוא ואשתו החדשה יושבים וצופים במחזה.

<חווה וייס: זה פשוט לא ייאמן.

<חווה וייס: הילדים לא יודעים מה קורה.

<חווה וייס: הילדה לא ניגשת אלי.

<חווה וייס: הם מצפים שאני אהיה אלימה, הם מצפים שאני אתפרץ, הם מצפים שאני אהיה אימפולסיבית.

<חווה וייס: אני מחזיקה את עצמי בכוח שזה לא יקרה.

<חווה וייס: אני מתחננת, אני רוצה לקבל את הילדים, אני לא רוצה לקבל אותם בארון מתים.

<חווה וייס: אני רוצה לגדל את הילדים שלי.

<חווה וייס: יש לי בית, אני מחזיקה בית, אני עובדת במשרה מלאה, אני בחורה מתפקדת, אני בחורה יציבה.

<חווה וייס: אני מתחננת, כל מי ששומע אותי: אני רוצה את הילדים אלי.

<חווה וייס: אני רוצה שהילדים יחזרו הביתה.

אורלי לוי אבקסיס: איפה הייתם גרים קודם?

<חווה וייס: בית חלקיה.

<חווה וייס: אני גרה היום בבני ראם, מושב דתי, רק בגלל שהוא דרש את זה, ואני עם הילדים כמובן חצאית עד הרצפה, מטפחת, הכל סגור ומוגן, אין בעיות.

אורלי לוי אבקסיס: והם במשמורת שלו?

<חווה וייס: המשמורת משותפת, כאשר הוא מפר הסדרי ראייה כל הזמן.

<חווה וייס: אף אחד לא עושה שום דבר, גם לא בית הדין הרבני.

<חווה וייס: אני רק רוצה להגיב לדברי עורך הדין משה בן שימול.

<חווה וייס: אני רוצה להגיד לך, דיברת על הרווחה ובית הדין הרבני, אז זה ככה: הרווחה ובית הדין הרבני ומוסדות הלימוד, החינוך של הילדים והקהילה, עושים יד אחת ברגע שזה רווחה דתית, לקחת את הילדים לאמא.

<חווה וייס: אם זה רווחה חילונית - - -

עדי קול: אני עוצרת אותך עכשיו, כי אני רוצה לתת הזדמנות לעוד דוברים.

עדי קול: אתה אחרון, ואחרי זה ניתן לרווחה להשיב ולבית הדין הרבני.

<אלי צוויק: מקוצר הזמן אני אציג את עצמי בשתי דקות ואז אדבר על העניין שלשמו התכנסנו.

<אלי צוויק: שמי אלי צוויק, ואיבדתי את הקשר עם הבן שלי דווקא בבית המשפט, לא בבית הדין הרבני, לפני 8 שנים, מכיוון שהייתה לי האינטואיציה להאשים בזה רק את עצמי, או בעיקר את התנהלות היוצאים בשאלה בכל הנוגע לגירושין, ופרסמתי את האינטואיציה שלי באיזה שהוא מקום באינטרנט, אז התחילו להתקבץ די הרבה אנשים ולפנות ולהגיד טוב, הבנו את הבעיה – מה עושים עכשיו.

<אלי צוויק: מפה לשם, עם שיתוף פעולה של אנשים יחד, של יוצאים יחד ושל מומחים שעזרו לנו, הפכתי להיות בשמונה השנים האחרונות מן עמותה של איש אחד, שלא הוקמה ולא מדווחת ולא מקבלת תקציבים, ומפעל חיי זה לתת, לבנות לכל יוצא שפונה תהליך שיאפשר לו להישאר עם הילדים, אם זה אמא - אם צריך לקבל הסדרי ראייה, אם זה אבא וכו' וכו', ולעבור את כל התהליך הזה בשלום.

<אלי צוויק: העניין שביקשו ממני לדבר עליו, למרות שכמעט על כל אחד מהנושאים שהבנות דיברו יש לנו די הרבה מידע מעשרות ובטח יותר, אנשים שפונים.

<אלי צוויק: העניין שביקשו ממני לדבר זה התנהלות היוצאים מול בית הדין הרבני.

<אלי צוויק: פה היה לנו הלם.

<אלי צוויק: כי אחרי שהבנו שאין שום ספק שברגע שיש צד אחד חרדי וצד אחד חילוני, אז הדרך המשותפת חייבת לכלול ויתורים כואבים של שני הצדדים, וברגע שהבנו איך לבנות תהליך טוב ומיטיב, שיהיה מושתת על כל הזכויות של שני הצדדים, הגענו מאושרים עם המסקנות האלה לבית הדין, ושם גילינו לתדהמתנו, שאין שום כבוד ואין שום התייחסות לטובת הילדים במקרים כאלה, ושום כבוד לתהליך שאותו יצרנו בעמל רב.

<אלי צוויק: אני אומר את העיקרון, איזה תהליך.

<אלי צוויק: למשל דוגמא, אישה שאיבדה את ילדיה כי באמת בתחילת הדרך היא לא הקפידה לשמור על חזות חרדית, כשהילדים שלה למדו בבית ספר חרדי.

<אלי צוויק: אני לא נכנס לסיפור אם זה טוב או לא, אבל אנחנו אומרים מראש – כל אדם שיוצא, תתאים את עצמך דבר ראשון למוסדות הלימוד, כי אתה לא יכול להתעלל בילד, לא חשוב מה היא אמונתך.

<אלי צוויק: בשלב מסוים דיברנו איתה, בנינו לה תהליך.

<אלי צוויק: הבחורה נישאה מחדש, בחזות חרדית גרה בבני ברק, נשואה לאדם שלובש שטריימל וקפוטה.

<אלי צוויק: הגענו לבית הדין, בית הדין כבר הסכים לשלוח אותנו למומחית בלתי תלויה, למזלנו לא תלויה.

<אלי צוויק: המומחית אמרה שהאימא כשירה לקבל את הילדים, ואז הגיע עורך הדין השני עם תמונות מרשיעות.

<אלי צוויק: מה היו התמונות?

<אלי צוויק: בעלה הנוכחי לן אצלה לפני החתונה.

<אלי צוויק: בעלה הנוכחי ישן עכשיו ללא כתובה ונישואים.

<אלי צוויק: הדיינים ביקשו דיון ראיות, דחו על הסף את חוות דעתה של המומחית ואמרו – אנחנו רוצים לדון בזה.

<אלי צוויק: במשך שעתיים התנצחו עורכי הדין.

<אלי צוויק: חוות הדעת נפסלה, הילדים עד היום נמצאים אצל האבא.

<אלי צוויק: אני רק רוצה לצטט.

<אלי צוויק: כמעט על כל דמעה של אישה פה, יש לי עשר דמעות בתיק, אני מנסה פשוט לא לבכות אותן החוצה, שהילדים אמרו פעם אחת שכל פעם שהם נוסעים להסדרי הראייה לאימא המסכנה, הם מקווים שבדרך הזאת תהיה תאונה והם ימותו, כי הם לא יכולים יותר.

<אלי צוויק: הם עד היום שם.

<אלי צוויק: דוגמא מספר אחת.

<אלי צוויק: דוגמא מספר שתיים, שני יוצאים בשאלה שמגדלים משפחה מדהימה ביחד, הם תושבי חוץ והם יצרו איזה שהוא מיקס יפיפה, אני ראיתי תמונות שלהם, 12 ילדים בפייסבוק, חלקם עם פאות מסולסלות, חלקם דתיים לאומיים, משפחה מדהימה.

<אלי צוויק: הם נשואים בנישואים אזרחיים, מכיוון שההורים יוצאים, הוא כהן והיא גרושה.

<אלי צוויק: בשלב מסוים פנה הגרוש, זאת אומרת בעלה לשעבר של האישה, וביקש מבית הדין הוצאת משמורת מיידית.

<אלי צוויק: למה?

<אלי צוויק: כי הוא כהן והיא גרושה.

<אלי צוויק: לא עזרו חוות הדעת של העובדת הסוציאליות שטענו שמדובר במשפחה נהדרת, מדהימה, שאין כמותה.

<אלי צוויק: שלח הדיין פסק דין חד צדדי והודיע שאם היא לא מתגרשת מהבן אדם, הוא ייקח את הילדים ויעביר משמורת.

<אלי צוויק: למזלנו, אנחנו כבר מנוסים היום, אז פנינו לידיעות אחרונות שפנה לשר, שנזף בדיין והדיין חזר בו כאילו לא היה כלום: סליחה, לא אעשה את זה יותר.

<אלי צוויק: וכן הלאה וכן הלאה וכן הלאה.

<אלי צוויק: על כל סיפור כזה יש 16 סיפורים שעומדים.

<אלי צוויק: עכשיו זה היה מפתיע אלמלא אמר הרב היישריק בגיליון העיתון משפחה שאותו ציטטתי, לכתב - - -

<אליהו היישריק: איזה שר - - -

אורלי לוי אבקסיס: אז מה שמפריע לך מכל הסיפור שהשר אמר לו הגזמת?

אורלי לוי אבקסיס: אני ממש מוטרדת עכשיו.

אורלי לוי אבקסיס: אני במקומך הייתי שומרת על זכות השתיקה.

<אליהו היישריק: לא, אני לא אתחיל עכשיו.

<אליהו היישריק: סליחה, את לא תקבעי לי.

<אליהו היישריק: סליחה, סליחה, זה לא קשור, יכול להיות שאני מסכים ויכול להיות שאני לא מסכים - - -

עדי קול: שנייה, אם זה הדבר החמור היחיד שזיהית, אנחנו בבעיה קשה.

<אליהו היישריק: מי זה השר שהתערב?

אורלי לוי אבקסיס: הוא רוצה להתלונן עליו.

<אליהו היישריק: לא, זה לא קשור, גם אם הוא היה מתערב לכל צד, זה חמור ביותר.

עדי קול: רגע, רגע.

עדי קול: עוד משפט אחד.

<אלי צוויק: משפט אחד.

<אלי צוויק: הסיפורים הולכים ונערמים, עוד סיפור אחד שהוא דוגמא: אבא יוצא בשאלה שמקפיד מאד מאד מאד ממש בצורה יוצאת דופן לקיים את הסדרי הראייה עם הילד שלו, בצורה טובה, כיפה, ציציות, מסתדר עם בית הספר.

<אלי צוויק: ומכיוון שבהסכם הגירושין כתוב שהילד ילון אצלו, אז הוא הגיש תביעה לבית המשפט כדי לקבל את הלינה.

<אלי צוויק: הם הגישו תביעה לבית הדין.

<אלי צוויק: הודיע הדיין, ואני שמעתי את זה מהאישה, הדיין אמר – "אני אראה לו מה זה.

<אלי צוויק: אפילו את מה שיש לו היום הוא לא יקבל".

<אלי צוויק: למה?

<אלי צוויק: כי ההורים צלצלו ואמרו, זאת אומרת הנושא כבר היה בבית הדין לפני.

<אלי צוויק: למזלנו הרב אותו דיין עזב את המשמרת שלו, נכנס במקומו דיין אחר.

<אלי צוויק: דיין אחר שלח, מה שלא עושים בדרך כלל, למומחה אובייקטיבי, ופה זה נקודה מאד חשובה, כי אנשים אומרים - - -

אורלי לוי אבקסיס: אז יש דיינים בסדר בבתי הדין.

<אלי צוויק: יש דיין אחד שכולם יודעים את שמו וכל אדם מצביע עליו ואומר זה אדם שיש לו יושרה נורמאלית, הוא שומע את האנשים.

אורלי לוי אבקסיס: יראת שמיים.

<אלי צוויק: לא רק יראת שמיים - - -

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, תאמין לי שבמקומות האלה יראת שמיים.

<אלי צוויק: עכשיו, מה חשוב?

<אלי צוויק: למשל, אני יודע שישאלו הרבה שאלות ובתי הדין יכחישו - - -

עדי קול: אבל לפני שאני פונה לבתי הדין הרבניים, מה אתה רוצה לבקש?

<אלי צוויק: אני רוצה לבקש שברגע שמגיעים, הרי אנחנו בונים תהליך נורא נורא נורא מורכב, ואנחנו אומרים – אכן יתכן לפעמים שיוצא או יוצאת בשאלה לא צריכים להחזיק את הילדים לא במשמורת ולא בהסדרי ראייה.

<אלי צוויק: למה אני לא יכול לקבל מומחה אובייקטיבי?

<אלי צוויק: אין מומחה אובייקטיבי.

<אלי צוויק: אנחנו תמיד שומעים על אותם שני שמות, חותמות הגומי של בית הדין הרבני, ואנחנו אומרים מה עם המכון הזה ומה עם המכון הזה?

<אלי צוויק: מה עם פסיכולוג זה, מה עם מומחה זה?

<אלי צוויק: אפילו מומחים חרדים, כמו הד"ר גוטליב והד"ר גולדשמידט לא מקבלים.

<אלי צוויק: בעניין פקידות הסעד, זה גם מה שאמרתי, רק הנושא יותר קשה להוכחה.

<אלי צוויק: פה מדובר בעוול נוראי.

<אלי צוויק: פקידות הסעד, וכולם יודעים אגב באיזה לשכות רווחה זה, זה בלשכות שכולן חרדיות, לא מעורבות.

<אלי צוויק: פקידות הסעד במקרים האלה יש להן בעיה, הן עובדות עם הקהילה בשיתוף פעולה גם בנושא אלימות.

<אלי צוויק: אם הן תקלקלנה את שיתוף הפעולה עם בית הדין, אז הן לא יקבלו את המקל של עניין האלימות, אז הן עושות איזה מן הסכם כזה: אנחנו נעזור, החרדים יעזרו בעניין האלימות, ואתם תעזרו בצורה-.

<אלי צוויק: הגיע מצב שבו הפסיכולוגית הגיעה ללשכת הרווחה ואמרה – מה יש לכן, ריבונו של עולם, לשכת רווחה חרדית?

<אלי צוויק: זאת אומרת גם שם זה נושא קשה.

<אלי צוויק: אנחנו מבקשים, יש כל כך הרבה מכונים אובייקטיביים שיבדקו אנונימית.

<אלי צוויק: מכון שלם בראשון לציון ואפילו אנשים שאמונים על המגזר החרדי, שיודעים אותם.

<אלי צוויק: כשאתה מבקש לקבל אותם כמומחים, בית הדין אומר בשום פנים ואופן.

<אלי צוויק: אותם אנשים שהדיין מתקשר אליהם, מדבר איתם, הם לא עושים בדיקה, הם עושים מן פשרה כזאת.

אורלי לוי אבקסיס: והם בעלי תעודה ומוסמכים?

<אלי צוויק: בעלי תעודה ומוסמכים, הם פשוט עובדים הרבה שנים עם בית הדין.

אורלי לוי אבקסיס: רגע, אז יש לי שאלה, מה שאתה אומר שגם המכונים האחרים הם מוכרים.

<אלי צוויק: לחלוטין מוכרים.

אורלי לוי אבקסיס: על פי חוק והכל ואפשר להמליץ עליהם, אבל אתה אומר רק שהם לא ממליצים עליהם.

<אלי צוויק: לא רק שהם לא ממליצים, לא תקבל.

<אלי צוויק: הדיינים אומרים לך במפורש – לא תקבל.

<אלי צוויק: אין שום סיכוי.

<אלי צוויק: אם אני אבקש ממכון שלם בראשון לציון, שהוא מכון מאד מפורסם, הדיין לא רוצה, כי הבדיקות אנונימיות.

<אלי צוויק: אי אפשר להתקשר ולדבר איתם, ואי אפשר לתווך ואי אפשר לעשות שטיבל.

עדי קול: אני רוצה רק לשאול.

עדי קול: אחד הדברים שאנחנו עושים עכשיו גם עם יוצאים לשינוי, כדי לפרסם את הזכויות בפני היוצאים או העוזבים את העולם החרדי, אתה אומר אנחנו בונים תהליכים.

עדי קול: איך יודעים להגיע אליך?

עדי קול: מי זה הגוף הזה שאתה הוא אתה.

<אלי צוויק: זה ה-1.

<אלי צוויק: 65 מטר זה הגוף.

<אלי צוויק: הגוף המוניציפאלי.

עדי קול: אז איך יוצאים אמורים לדעת להיעזר בך?

<אלי צוויק: מעבירים מפה לאוזן.

עדי קול: כדאי שתכירו.

<אלי צוויק: רק שני משפטים, אני אומר, זה גם לא מפתיע בהתחשב בעובדה שהרב היישריק בעצמו, בגיליון של עיתון משפחה, שאותו הייתה לי הזכות לקרוא לפני ארבע שנים, אמר לבוחריו בגיליון חגיגי: אנחנו נעשה הכל להוציא את הילדים מהורים של יוצאים בשאלה.

<אלי צוויק: שאל אותה הכתב, מה, אתה לא מפחד להגיד אמירה כזאת?

<אלי צוויק: זאת אמירה נוגדת בג"ץ.

<אלי צוויק: אמר הרב היישריק – יש לנו את הדרכים שלנו לגרום לזה להיראות חוקי, כך אמר הרב היישריק, הגיליון אצלי.

אורלי לוי אבקסיס: ואתה מוטרד מהשר שמתערב.

<חווה וייס: כשסיפרתי על הילדים שכמעט מתו, אתה לא אמרת כלום.

<אליהו היישריק: אני לא אמרתי ...

<אליהו היישריק: אני אגיד ....

<אלי צוויק: רק משפט אחרון.

<אלי צוויק: ציטטתי את הרב רבינוביץ מאשדוד שאמר את אחד המשפטים הכי מדויקים בעניין, הוא פשוט אמר את מה שכולם חושבים.

<אלי צוויק: הוא אמר ככה: בגמרא נאמר גדול המחטיאו יותר מן ההורגו.

<אלי צוויק: אמר הרב רבינוביץ לאישה, מבחינתי אם הילדים יגדלו מצולקים נפשית ונכים נפשית כל החיים, בעולם הזה הם הפסידו, בעולם הבא הם הרוויחו, אבל אם הם יגדלו פה בריאים נפשית, הם לא יגיעו לעולם הבא.

<אלי צוויק: וזה בעצם מבחינתי כאילו הם מתו, אנחנו לא רוצים להרוג אותם, אנחנו ניקח אותם.

עדי קול: כן, בבקשה, אז אני מבינה שהבעיה הכי גדולה זה ששר התערב בהלכה שיפוטית.

<אליהו היישריק: אני מוחה על הציניות.

עדי קול: אז אני מוחה על ההערה שלך ואני מבקשת, מי מכם רוצה לדבר, מנציגי בית הדין הרבני.

עדי קול: אני לא יודעת מי אחד מכם, אני פשוט לא מכירה אתכם, אז תציגו את עצמכם ותחליטו מי מדבר.

עדי קול: מי מתחיל?

<אליהו היישריק: קודם כל אני אציג את עצמי.

<אליהו היישריק: הרב אליהו היישריק, דיין בבית - - -

עדי קול: אה, זה אתה מהציטוט?

<אליהו היישריק: כן.

<אליהו היישריק: אני לא מתחבא.

עדי קול: לא, לא.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא.

עדי קול: הבנו, אוקיי.

<אליהו היישריק: קודם כל אני דיין בבית הדין הרבני מזה 19 שנה, בית הדין הרבני האזורי באר שבע, אחר כך בתל אביב, וכרגע במינוי בפועל בבית הדין הגדול.

<אליהו היישריק: בתור מי שמייצג רשות משפטית חוקית במדינת ישראל, אני לא באתי לפה להתעמת.

<אליהו היישריק: אני יכול להגיד מה שאני רואה משולחני.

<אליהו היישריק: אני לא יודע גם כמה שנות ניסיון יש לעורך הדין ואני לא הולך להתחרות בזה, אבל אני חושב ש-19 שנים, עם לא מאות, אלא אלפי מקרים, יכולים לתת אינדיקציה מסוימת, שלפחות בעיני, לגבי דידי, דרך פעולה בשטח.

<אליהו היישריק: אני לא זוכר את עצמי בשום פסק דין, שהעדפתי את שאלת החינוך הדתי על פני החינוך החילוני.

<אליהו היישריק: אני אומר את זה באחריות מלאה.

<אליהו היישריק: אפשר לבדוק את פסקי הדין שלי אחד לאחד.

<אליהו היישריק: יתרה מכך, כשמישהו מעלה את הטיעון שאני רוצה את המשמורת בגלל שאני דתי והיא חילונית או הפוך, לא משנה, זה הולך הרי לשני הצדדים, אני אומר לו תראה, אם אתה רוצה לשכנע אותי אז תעבור לטיעון אחר, כי הטיעון הזה לא משכנע.

<אליהו היישריק: יש בהחלט, ודווקא הוא אמר את זה בכנות, צוויק, יש לפעמים שניגוד אורח החיים מהמקום הקבוע בו גר הילד, לבין הצד השני, עלול לגרום קונפליקט.

<אליהו היישריק: עכשיו, בדרך כלל אנחנו מקבלים, בית הדין הרי הוא לא גוף שאמור להבין, להיות פסיכולוג או עובד סוציאלי או פקיד סעד.

<אליהו היישריק: אין לו את הכישורים האלה.

<אליהו היישריק: הוא משתמש במומחים, זה הזרוע שלנו.

<אליהו היישריק: אז קודם כל אנחנו חייבים להתייחס לכל חוות דעת של לשכת רווחה.

<אליהו היישריק: כשאני מקבל פנייה כמו שהעלו פה, שאנחנו לא רוצים את לשכת הרווחה הזאת בגלל שהם צבועים בגוון חרדי, אני מעביר את זה ללשכה אחרת, לא תמיד יש לנו - - -

<קריאה: תתחייב לי על זה שגם אצלי זה יקרה?

עדי קול: לא, לא, סליחה.

עדי קול: לך נתנו לדבר, עכשיו תורו לדבר.

עדי קול: אנחנו מגנים על זכותם של אנשים לדבר בלי הפרעה.

<אליהו היישריק: רבותי, אני - - -

עדי קול: אני אשמור עליך, אל תדאג.

<אליהו היישריק: לא, לא, אם אתם רוצים לשמוע, בבקשה.

<אליהו היישריק: אם אתם - - -

עדי קול: אנחנו רוצים.

<אליהו היישריק: אז בהחלט, עוד פעם, אני לא אמור לצטט מקרים, אבל אני יכול לזכור לפחות מקרה אחד או שניים, שבעיר שמזוהה כלשכת רווחה - - -

עדי קול: רגע, אבל את הציטוט הזה, המיוחס לך, אתה יכול - - -

<אליהו היישריק: אני לא יודע מה כתוב, אני צריך לראות.

עדי קול: זה כתוב מגיליון סוכות של עיתון משפחה החרדי, ציטוט שלך: "אנחנו נעשה הכל כדי להוציא ילדים מהורים יוצאים בשאלה.

עדי קול: לא, אנחנו לא מפחדים מבג"ץ, יש לנו דרכים משלנו ל - - -

<אליהו היישריק: לא, לא, הציטוט לא נכון.

עדי קול: אוקיי.

<אליהו היישריק: הציטוט לא נכון.

<אלי צוויק: אני אשמח לשלוח את הגיליון.

<אליהו היישריק: לא, לא, הגיליון נכון.

עדי קול: הציטוט לא נכון.

<אליהו היישריק: הציטוט לא נכון.

עדי קול: התקשורת לא תמיד אומרת את האמת.

עדי קול: אני לא יודעת אם זו ידיעה חדשה, אבל לא תמיד זה קורה.

<אליהו היישריק: לא, אני יכול להגיד מה שכן אמרתי שם, אבל זה לא - - -

עדי קול: אנחנו נשמח לשמוע מה כן אמרת.

<אליהו היישריק: אני אמרתי שאני עונה לאותם אנשים שהיו, ששמעו את זה, אם כותבים פסק דין, שפסק הדין יהיה מבוסס על טעמים עניינים לגופם ולא להזכיר, זה הציטוט שידעו בפי, לא צריכים להזכיר בפסק הדין את הסיבה של דת לכאן או לכאן.

<קריאה: ברור.

<אלי צוויק: זאת בדיוק הטענה, הרב היישריק.

עדי קול: שנייה, שאני אבין.

<אליהו היישריק: אבל רק - --

עדי קול: גם אם זאת הסיבה, אז - - -

<אליהו היישריק: לא, לא, לא.

<אליהו היישריק: תראי, יכול להיות שלסיבה הזאת מה שנקרא יש ערך מוסף, אבל היא לעולם לא מכריעה בהחלטה איפה שהילד תהיה לו משמורת ואיך יתבצעו הסדרי הראייה.

אורלי לוי אבקסיס: אתם מקבלים חוות דעת?

<אליהו היישריק: הנה, במקרה, הרי לא תאמתי עמדות איתו, לא הכרתי אותו.

<אליהו היישריק: אני שולח לא אחת למכון שלם, חד משמעית.

<אליהו היישריק: עכשיו, בכלל צורת ההתנהלות הזאת, של דיבור עם המומחה וזה, לא קיימת אצלי.

<אליהו היישריק: לא קיים.

<אלי צוויק: כבוד הרב היישריק, אם אני יוצא מפה באמת מכל הוועדה, עם מכתב של כבוד הרב שבו כל פעם שיש סיפור כזה אני מקבל את הבטחתך ששולחים למכון שלם, אני מבטיח לך שאני מציל מעכשיו והלאה 100 ילדים מאומללות.

<אליהו היישריק: לא, לא, לא.

<אליהו היישריק: אנחנו הרי לא עושים פה איזה דיל אישי ואני לא אחראי על כל מערכת בתי הדין.

עדי קול: הוא צודק, אבל השאלה היא, קודם כל אני אשמח לשמוע מי אחראי, כי אנחנו נצא מהוועדה הזאת עם קריאה לבתי הדין הרבניים להמליץ על גורמים אובייקטיביים ככל שאפשר - - -

<אליהו היישריק: אנחנו, כשיש מחלוקת והאנשים מסרבים מסיבה זו או אחרת לסמוך על חוות הדעת של לשכת הרווחה או של שירותי הרווחה, אז אנחנו מעלים את הדרגה ושולחים למכונים.

<אליהו היישריק: מכון גוטליב זה כן טוב?

<אלי צוויק: לא - - -

<אליהו היישריק: לא טוב?

<אליהו היישריק: לא, אני רוצה לדעת מה לא טוב.

<אלי צוויק: במרבית המקרים שולחים או לד"ר פרישטיק או לד"ר - - -

<אליהו היישריק: לא, לא, עזוב, עזוב.

<אלי צוויק: למכונים כמעט ולא שולחים.

אורלי לוי אבקסיס: אתה מקודם טענת שלא שולחים למכונים האלה מאחר שיודעים ש - - -

<אליהו היישריק: המכון של ד"ר גוטליב זה טוב או לא טוב?

<אלי צוויק: אני אומר, זה המכון של ד"ר גוטליב מצוין.

<אליהו היישריק: הנה, אז אני אגיד לך, המכון של ד"ר גוטליב הוא אורח קבוע בבית הדין שלנו.

<קריאה: אני חייב לציין שזה נכון, זה נכון.

<אלי צוויק: אורח בהרכבים סטטיסטית - - -

<אליהו היישריק: אני לא יכול, עוד פעם, אני לא בא פה להתעמת.

אורלי לוי אבקסיס: אתה רוצה שהוא גם יקבע להם מי יהיה ההרכב שיעשה את ה - - -

<אליהו היישריק: אני אין לי - - -

<אלי צוויק: לא, בואו נלך צעד אחד אחורה.

<אליהו היישריק: לא, אני יכול לדבר מהניסיון שלי, ממה שאני רואה.

<אליהו היישריק: אני לא יכול להיות אחראי על כל המערכת.

עדי קול: אני חייבת להגיד לך, כדי שנוכל לקבל תמונה אמיתית, אז קשה לנו לדעת רק מבית הדין שלך, ולכן פנינו מראש לבתי הדין הרבניים וביקשנו נתונים, כי חלק מהתפקיד שלנו זה לפקח על הרשויות השלטוניות, ואתה אחד מהם.

עדי קול: אנחנו לא הצלחנו לקבל מכם מידע לכמה כמה מקרים.

עדי קול: אמרו לנו שהמערכת לא אוספת, כמה נתונים.

עדי קול: אנחנו לא יכולים לקבל מכם מידע כדי לבדוק.

עדי קול: אני אשמח לקבל מידע שאומר – אנחנו בכך וכך תיקים הפנינו למכון שלם, למכון גוטליב, למכונים אחרים.

עדי קול: השאלה היא איך מקבלים את הנתונים, כדי שאנחנו נדע.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות שיש דיין סורר אחד, כלומר אולי, טוב לא להגיד דיין סורר, אבל יכול להיות שיש דיין אחד שבשמו יצא שם מאד לא נכון - - - -

<אליהו היישריק: כן, כן, אני מוכן להתייחס.

אורלי לוי אבקסיס: ואולי בו צריך לטפל באופן - - -

<אליהו היישריק: אני מוכן להתייחס.

דוד צור: או הפוך, אורלי, שיש דיין אחד שהוא צדיק.

<אליהו היישריק: בסדר, הבנתי, הבנתי.

<אליהו היישריק: בדיוק.

<אליהו היישריק: אנחנו לא ניתן למקריות לפעול.

עדי קול: נכון, אז אנחנו מבקשים.

<אליהו היישריק: עכשיו, אני לא אמור ולא יכול, אין לי את הכלים לתת להם את הסטטיסטיקה של בתי הדין.

<אליהו היישריק: יש בשביל זה הנהלה.

עדי קול: שלא נתנה לנו את הנתונים.

<אליהו היישריק: בסדר, אבל אני - - -

עדי קול: אתה הנציג שלה פה.

<אליהו היישריק: אבל אני לא אמור לפקח על ההנהלה.

עדי קול: נכון.

עדי קול: אנחנו נפנה לשר הדתות כמובן.

אורלי לוי אבקסיס: וגם נעשה שאילתה.

<אלי צוויק: גם בלי קשר למכונים, אנחנו נתקלים המון פעמים, המון פעמים, יום ביומו, במקרים של דיוני ראיות.

<אלי צוויק: דיני ראיות מורכבים וארוכים שקשורים לרמת הדת, אבל לא ברמה של טובת הילד, כמו הדיון שהזכרתי, דברים כאלה.

<אלי צוויק: אני יכול לשלוח די הרבה מקרים.

<אלי צוויק: אני רוצה לשאול שאלה שאף פעם לא קיבלתי תשובה: מדוע בדיון על משמורת והסדרי ראייה, מתקיים דיון ראיות שבו שואלים האם הארוס לן אצל ארוסתו ללא כתובה וקידושין?

<אלי צוויק: מה הקשר?

<אליהו היישריק: לא, שתי הדוגמאות שהבאת ואני סומך עליך שהן קיימות, הן מקוממות.

<אליהו היישריק: אני אומר את זה חד משמעית.

<אליהו היישריק: הן מקוממות אותי.

עדי קול: הן מקוממות אותו, זאת אומרת שהשאלה היא - - -

<אליהו היישריק: אם זה נכון ששאלו אם הוא לן בלי כתובה או לא, אז זה לא לעניין.

<אליהו היישריק: סליחה, עם כל הכבוד – זה לא לעניין.

<אליהו היישריק: אבל עוד פעם, בואו לא נהיה עיוורים.

<אליהו היישריק: עולם הדיינות, כמו עולם השופטים, גם לא מורכב מגוון אחד.

<אליהו היישריק: יש שופטים שונים.

<אליהו היישריק: אני לא רוצה לחזור על המקרה האחרון שהיה, מה ששופט קרא לאישה שהייתה באולם והוא עף החוצה.

<אליהו היישריק: אז מה, אז השופטים לא בסדר?

<אליהו היישריק: השופטים בסדר.

עדי קול: אני רוצה לשאול אותך את השאלה הזאת: איך אנחנו מבטיחים, ואני כרגע שואלת שאלה עקרונית.

עדי קול: זה לא הדיון הראשון שלי בנושא של עוזבים את העולם החרדי וזו לא הבעיה היחידה שאנחנו מטפלים בה.

עדי קול: השאלה, מוצגת כאן בעיה.

עדי קול: יכול להיות שכולם מכוונים לכדי דיין אחד, יכול להיות שלא.

עדי קול: איך אנחנו מתמודדים איתה?

עדי קול: איך בעיניך אנחנו מתמודדים איתה?

<אליהו היישריק: תראו, אני רוצה להסביר לכם.

<אליהו היישריק: אני אומר פה דבר שהוא חצי פנימי וזה גם רק דעה אישית שלי, אבל ככה אני רואה ויש לי ניסיון לא קטן במערכת.

<אליהו היישריק: המערכת עוברת שינוי וזה שינוי שמתחיל ב-10 השנים האחרונות והולך ומתקדם.

<אליהו היישריק: השינוי הוא בכיוון שיש אסכולה של, בוא נקרא לזה דיינים "מהדור הקודם", ויש כאלה שגדלו קצת יותר בארץ וגדלו קצת במקומות אחרים ואלה הולכים ותופסים יותר ויותר עמדות.

<אליהו היישריק: זה ניכר, אני שומע את זה.

<אליהו היישריק: אני אגיד לך, נכון שאני נוגע.

<אליהו היישריק: אולי אני לא יכול לראות את הכל, אבל אני שומע את זה מעורכי הדין, ותאמינו לי, הקשרים שלי עם עורכי הדין, גם אלה שמפסידים אצלי, הם טובים מאד.

<אליהו היישריק: אז יש שינוי.

<אליהו היישריק: יש דור אחר.

<אליהו היישריק: יש דור שיותר פתוח לבעיות הסביבתיות ומבין יותר את העם שיושב פה במדינה.

<אליהו היישריק: אז לכן אני אומר, יכול להיות שנפל, אני לא בא להגיד תירוץ.

עדי קול: השאלה אם אתה מציע, אם אנחנו יכולים, אם יש פה מקרים ספציפיים, אנחנו יכולים להעביר לך?

<אליהו היישריק: עוד פעם, אבל הסמכות שלי, תראי - - -

עדי קול: אני רק אגיד לך, לא אליך.

עדי קול: כנציג בית הדין הרבני, תגיד לי למי לפנות, לשר הדתות או למישהו אחר.

<אליהו היישריק: בסדר.

<אליהו היישריק: בסדר.

<אליהו היישריק: אפשר.

עדי קול: אבל כשפנתה אותה אישה לבית הדין, זו שנפגעה - - -

<אליהו היישריק: אגב, היו פה טענות גם על פסיקה של בית משפט.

עדי קול: נכון, נכון, גם במקרה הזה אני רוצה לדבר עם נציגות פקידת הסעד.

עדי קול: אני באמת אומרת, תגיד לנו קודם כל איך לפנות לגבי האנשים הספציפיים האלה, אנחנו נשמח לראות שאתם מפעילים הליכים משפטיים.

<אליהו היישריק: אני אשמח, בואי, רגע, בשורה התחתונה - - -

עדי קול: רק שנייה, עוד משפט אחד: הכשרה של הדיינים החדשים, הצעירים, או מי שאתה לא רוצה, לגבי העולם הזה.

עדי קול: אלף יוצאים בשאלה בשנה, זה קבוצה מאד מאד גדולה.

עדי קול: איך אנחנו מכשירים את העובדה שזה לא יהיה נקודה של ברייק פויינט במשמורת.

<אליהו היישריק: השורה התחתונה, אם את רוצה לשמוע, אני מוכן לעזור.

<אליהו היישריק: זה כן.

עדי קול: קודם כל אני חושבת שזה הישג משמעותי.

<אליהו היישריק: לא, לא, לא.

<אליהו היישריק: ההישג הזה קיים אצלי 19 שנה.

עדי קול: לא, אבל לא ידענו את זה.

<אליהו היישריק: חבל.

אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל זה אולי מעיד על הנכונות שלנו, לא על הנכונות של המערכת.

<אליהו היישריק: לא, לא, לא נצבע.

<אליהו היישריק: הרי לא באנו לפה להתעמת.

<אליהו היישריק: יש פה בעיה כאובה, שמענו מקרים כאובים, אני לא יכול-.

<אליהו היישריק: כל המקרים אחד אחרי השני ששמעתי הם מקרים כאובים וצריך טיפול.

<אליהו היישריק: אבל אני לא יכול להיכנס לכל מקרה, מה לעשות, אני לא יכול לשלוט על הכל, אבל אני יכול לשמוע.

<אליהו היישריק: אבל אם אנחנו ננטרל חלק מהשאלות, למשל היו פה כמה וכמה שאלות קשות מאד בקשר לביטוח הלאומי - אין לנו תשובה, רבותי.

עדי קול: נכון.

<אליהו היישריק: רבותי, זה לא קשור דווקא ליוצאים בשאלה.

עדי קול: זה קשור לכולם.

<אליהו היישריק: אני אגיד לכם למה זה, זה קשור לחוזרים בלי כסף, לא ליוצאים בשאלה.

<אליהו היישריק: זוהי בעיה, זוהי בעיה.

עדי קול: אתה צודק וזו בעיה של כל האימהות החד הוריות, וזו בעיה טכנית שאנחנו מנסים לתקן בחקיקה כבר איזה זמן.

<אליהו היישריק: אין לנו כלים.

<אליהו היישריק: אנחנו רוצים לתת יותר, זה לא עוזר.

<אליהו היישריק: אומרים לנו הצדדים מה זה יעזור?

<אליהו היישריק: אני מרוויחה ככה וככה, גמרנו, אני מעל 3,000 לא יכולה לקבל.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא.

אורלי לוי אבקסיס: יש שני דברים וצריך להבדיל.

אורלי לוי אבקסיס: כשאתם קובעים מזונות, אתם קובעים מזונות שאותם הגבר צריך לשלם.

אורלי לוי אבקסיס: רק כאשר הגבר לא עומדת בתשלומים, אז הם צריכים לעמוד במבחן הכנסה של הביטוח הלאומי, כי הביטוח הלאומי אומר – אני נותן רק להכי קשים.

<אליהו היישריק: נכון.

<אליהו היישריק: נו, ומה אפשר לעשות?

אורלי לוי אבקסיס: כי הקופה מצומצמת.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כשאתה פוסק, אתה לא צריך להסתכל על הקופה של הביטוח הלאומי.

אורלי לוי אבקסיס: אתה צריך להסתכל על הבעל.

<אליהו היישריק: רק רגע, רק בשביל ההשכלה לדעת עם מי אני מדבר?

אורלי לוי אבקסיס: חברת כנסת אורלי לוי.

עדי קול: יושבת ראש הוועדה לזכויות הילד.

<אליהו היישריק: אז לכן מה שאמרת, מה את רוצה?

<אליהו היישריק: אנחנו אין לנו, הבעל לא משלם, אין לנו כלי אכיפה.

אורלי לוי אבקסיס: ברור.

<אליהו היישריק: האכיפה היחידה, רבותיי, האכיפה היחידה פה במדינת ישראל זו ההוצאה לפועל, ומי שרוצה לעמוד במספר בתור, אז יש תור לקבל מספר בתור להוצאה לפועל.

עדי קול: אדוני הרב, אנחנו כמובן לא אליך - - -

<אליהו היישריק: אז אנחנו לא יכולים.

<אליהו היישריק: הלוואי שהיה מנגנון.

<אלי צוויק: לא אלה היו הטענות.

עדי קול: זה לא הופנה כלפייך בשום צורה.

<אליהו היישריק: לא, אבל היא - - -

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא, לא, אדוני.

אורלי לוי אבקסיס: תני לי שנייה אחת להסביר.

אורלי לוי אבקסיס: אתה אמרת שבאים אליכם בטענות ואומרים למה אתם לא פוסקים מספיק, ואז אתה אמרת – גם אם נפסוק מספיק, הרי הם לא יכולות לקבל את הכסף.

<אליהו היישריק: לא, לא, לא.

אורלי לוי אבקסיס: אמרתי מה שאתם פוסקים, אתם לא פוסקים על הביטוח הלאומי, אתם פוסקים על הבעל.

אורלי לוי אבקסיס: במידה והבעל לא עומד בתשלומים, זה מגיע לביטוח הלאומי, כמו עניין של קצבאות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אנחנו עושים הפרדה בין הדברים וזה באמת נושא שאנחנו מטפלים בו במסגרות אחרות, מול הגורמים האחרים.

אורלי לוי אבקסיס: אותנו מעניין מה קורה אצלכם, בשעת דיון, כאשר עכשיו לפי מה שאני שומעת אני מבינה שזה ממש כמו רולטה רוסית: מי אותו דיין שיישב בדיון.

<אליהו היישריק: רבותי, בקשר ל - - -

אורלי לוי אבקסיס: וזה אנחנו צריכים - - -

<אליהו היישריק: למה?

<אליהו היישריק: על מה?

<אלי צוויק: רולטה רוסית עם כדור אחד בלבד עובד.

אורלי לוי אבקסיס: ואנחנו - - -

<אליהו היישריק: על מה רולטה רוסית?

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מגיעים לבית משפט רגיל - - -

<אליהו היישריק: רבותי, רבותי, אני לא יודע על מה - - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל בבית משפט רגיל יש לך - - -

<אלי צוויק: נכון, אבל בבית משפט - - -

אורלי לוי אבקסיס: קל לך לצפות.

אורלי לוי אבקסיס: יש לך את החוק, יש לך פרשנות לחוק.

אורלי לוי אבקסיס: נכון, יש שופטים מסוימים שלוקחים את הפרשנות רחוק מדי, אבל כשאתה מגיע לבית דין רבני אתה לא יכול לצפות מה יקרה שם, רק אם אתה יודע מי אותו בעל הדין שיישב.

אורלי לוי אבקסיס: וזה אתה לא - - -

<אליהו היישריק: מה אני לא יכול לדעת?

אורלי לוי אבקסיס: כשאתה בבית משפט יש לך מערכת חוקים שהיא די מוכרת - - -

<אליהו היישריק: מה?

<אליהו היישריק: לגבי איזה נושא?

עדי קול: יש את שאלת המשמורת ו - - -

<אליהו היישריק: זה לא נכון.

<אליהו היישריק: זה פשוט לא נכון.

אורלי לוי אבקסיס: מי הדיין שיושב, כי אנחנו שמענו פה אירועים - - -

<אליהו היישריק: זה לא נכון.

אורלי לוי אבקסיס: אתה אומר אני מתנהל אחרת - - -

<קריאה: על מה אתה מדבר?

<קריאה: יש לה פה את המקרים, על מה אתה מדבר?

<קריאה: אלה המקרים, בבקשה.

עדי קול: נכון, אז תשמע, אתה יכול להגיד שזה הכל מקרים חריגים - - -

<אליהו היישריק: לא, לא, אני לא אומר.

<אליהו היישריק: אני אומר שצריך לבדוק.

<אליהו היישריק: אני לא אמרתי, אני לא פסלתי שום דבר שנאמר פה.

עדי קול: אז השאלה היא שוב, האם אנחנו יכולים לקבל מבית הדין הרבני ולא ממך, אלא אתה תצטרך ללכת למי שממונה מהנהלת בתי הדין, ולהגיד לנו.

עדי קול: אנחנו נפנה עם זה גם לשר הדתות.

עדי קול: אנחנו רוצים לקבל רשימת שמות של הדיינים, כמה מקרים, כדי שנוכל לבדוק האם הטענה שאתה אומר – זה לא רולטה רוסית – אנחנו צריכים מספרים.

עדי קול: אתה אומר כרגע שזה לא נכון, פה יש 8 מקרים לפחות ששמענו, ויושבים עוד מאחורי מקרים נוספים שכולם אמרו, ויש עוד אנשים שלא הספיקו לומר.

<אליהו היישריק: אני שמעתי - - -

<אלי צוויק: גברתי, אני יכול - - -

<אליהו היישריק: רבותי, רגע, רגע, רגע.

<אליהו היישריק: אני שמעתי פה למשל את המקרה של חווה: המשמורת היא משותפת, ככה היא אמרה.

<אליהו היישריק: היא לא מבוצעת.

<אליהו היישריק: יש בעיה באכיפה, אבל זה לא קשור לבית הדין הרבני, סליחה.

<אליהו היישריק: יותר טוב מזה?

<אליהו היישריק: רבותי, גם צריך להיות כנה.

<אליהו היישריק: אם רוצים לפתור את הבעיות, אז בואו נהיה גם כנים.

<אליהו היישריק: זה לא חכמה, יש איזה טרנד שזה טוב לזרוק בוץ על בתי הדין.

<אליהו היישריק: שמענו.

<אליהו היישריק: מכירים את זה, אבל צריך גם לנסות לפתור את הבעיה.

עדי קול: אתה צודק, מסכימה איתך לגבי המקרה של חווה - - -

<אליהו היישריק: בסדר, אז הנה, אני רק אומר דוגמא.

<אליהו היישריק: אני הרי לא התכוננתי, לא ידעתי מי יהיה כאן.

<אליהו היישריק: במקרה היא דיברה, אז זה קצת צרם לי שהיא סובלת לא בגלל בית הדין הרבני.

<אליהו היישריק: יכול להיות שהיא סובלת בגלל בית הדין הרבני, אבל לא בנקודה הזאת.

<אליהו היישריק: אבל היא לא סובלת בגלל אלא בגלל חוסר האכיפה.

<אליהו היישריק: אין לנו כלים לאכוף.

<אליהו היישריק: לא לנו ולא לבית המשפט.

עדי קול: אוקיי.

עדי קול: אני שואלת אותך עכשיו, יש פה מקרים קשים.

עדי קול: מה אתה מציע להם לעשות כדי להתמודד עם הסוגיה הזאת, שאנשים שעזבו את העולם החרדי צריכים לבוא להוכיח אורח חיים חרדי, להתחפש כמו שאמרו, הרבה פעמים לשקר כדי לזכות בילדים שלהם.

<אליהו היישריק: אז עוד פעם, נאמר פה על ידי שימי, שהביא פה דוגמא שהילד עצמו, כתוצאה תקראו לזה משטיפת ראש או זה כרגע לא משנה, הילד לא מרגיש טוב אם האבא יבוא כך או כך.

<אליהו היישריק: אני פחות או יותר מתרגם את זה טוב?

<שימי גפנר: שיש לחץ חברתי, ברור.

<אליהו היישריק: כן, בסדר, אז מה האלטרנטיבה?

<אליהו היישריק: לקחת את הילד מאותה סביבה חברתית שהוא כבר גדל בה כמה שנים, ולהחליט מהיום שמים אותך פה, לא משנה מה היה.

<אליהו היישריק: זה לא הליך שהולך בכוח.

<אליהו היישריק: בכוח זה לא הולך לשום צד.

<שימי גפנר: ברור שהיה עדיף להיות במקום ניטראלי שהוא מקום יותר נוח לילד, אבל הרבנות לא מאפשרת.

<אליהו היישריק: תראה, המידע שיש לי על פסיקה, כשיש מחלוקת קיצונית בין שני צדדים, אני גם - - -

עדי קול: אתה אומר באופן מוחלט שאין נטייה לכיוון הצד החרדי?

<אליהו היישריק: יש רק בדיקה אחת.

אורלי לוי אבקסיס: לא, רק הילד, לא לעקור אותו - - -

<אליהו היישריק: לא, לא, לא, אז אני אסביר.

<אליהו היישריק: רבותי, אתם - - -

עדי קול: סליחה רגע, אני עוצרת אתכם.

עדי קול: אנחנו כבר שעתיים בדיון, עוד שנייה יש פה כנס אחר ונשאר לנו לכן מעט זמן.

עדי קול: לכן אני לא נותנת לכולם לדבר ולכן אני מבקשת בקצרה, כי אני רוצה שגם נציגת משרד הרווחה תספיק להגיד כמה מילים.

<אליהו היישריק: כן.

<אליהו היישריק: איפה עמדנו?

עדי קול: שאלתי את השאלה האם אתה אומר שכשיש - - -

<אליהו היישריק: כן, אז אני אומר ככה - - -

עדי קול: שנייה, האם היא לא מטה את הכף לטובת הצד החרדי.

<אליהו היישריק: לא, בהחלט לא, ואני אסביר מה כן מטה את הכף.

<אליהו היישריק: מטה את הכף שאם ילד נמצא בסוג חינוך מסוים, אם הוא כבר נמצא.

<אליהו היישריק: כל עוד הוא לא נמצא, וזה מקרים קצת יותר נדירים שהם מדברים על ילדים קטנים, מתחת לגיל שנתיים או שלוש, אבל אני מדבר על ילדים בגילאי 4, 6, 8, שכבר כתוצאה מהמשמורת, נניח שנקבעה משמורת אצל האם או אצל האב.

<אליהו היישריק: אגב, אנחנו לא דורשים מאף אחד לשנות את אורח חייו.

<אליהו היישריק: אני לא דורש.

<אליהו היישריק: אני אגיד לכם - - -

עדי קול: בסדר, אתה לא דורש.

<אליהו היישריק: רבותי, רבותי, יש - - -

עדי קול: אבל יש פסקי דין של בתי הדין שקבעו שאם האישה לא תלבש צנוע, אם היא לא תשלח את הילדים לבית ספר חרדי - - -

<אליהו היישריק: עוד פעם, עוד פעם, רק רגע - - -

עדי קול: כותבים את זה במילים האלה, אז אולי אתה לא, אבל - - -

<אליהו היישריק: רק רגע, רק רגע.

<אליהו היישריק: אני אומר, אם נקבעה משום מה, אני לא יודע, יש לנו שני שלבים: קביעת המשמורת ומה קורה אחרי שנקבעה המשמורת, מה קורה עם הסדרי הראייה.

<אליהו היישריק: אם קובעים משמורת משום מה בצד אחד, א' או ב', ואותו צד יש לו אורח חיים מסוים, הילד התרגל לאורח חיים מסוים, אז צריך להיות, קצת לעבוד עם שכל.

<אליהו היישריק: לא מכריחים את הצד השני להיות חרדי.

<אליהו היישריק: אגב, אני רוצה להגיד לכם בסוגריים, יש לנו מספיק חרדים, אנחנו לא מחזירים בתשובה.

<אליהו היישריק: לא רוצים.

<אליהו היישריק: יש לנו מספיק.

עדי קול: סליחה, אני עכשיו אומרת, אני ראיתי במו עיני - - -

<אליהו היישריק: רק רגע.

<אליהו היישריק: מה שאנחנו אומרים - - -

עדי קול: אני לא מסכימה איתך.

עדי קול: אני ראיתי בעיני - - -

<אליהו היישריק: בסדר, מותר לך לא להסכים.

עדי קול: פסיקות שאומרות – ברגע שהאמא תפסיק להתלבש בצורה מסוימת ואורח החיים שלה ישתנה, היא תאבד את הסדרי הראייה.

עדי קול: אני ראיתי את זה כתוב.

עדי קול: אולי אתה לא כותב את זה, אבל אני - - -

<אליהו היישריק: אז למה לא הולכים עם זה הלאה, עם פסק הדין הזה?

עדי קול: מה זאת אומרת?

<אליהו היישריק: יש ערכאות לערער.

עדי קול: עם איזה כוח בדיוק אתה רוצה?

עדי קול: עם איזה תקציב?

עדי קול: עם איזה סיוע משפטי?

עדי קול: אתה יודע מה, אנשים אמרו לך שהם בהישרדות פה, אתה אומר להם – תלכו לבית הדין הגבוה, אבל קודם אמרת שזה לא קורה.

עדי קול: עכשיו כשזה קורה, אתה אומר למה לא מערערים.

עדי קול: מה אתה רוצה?

עדי קול: במקום להגיד שהדיינים לא יספקו ככה, אתה אומר - - -

<אליהו היישריק: תראי, כשתביאי לי - - -

<שימי גפנר: יש מקרה של אישה שיש לה שישה ילדים, שאחד הדיינים אמר לה, כשדיברו אם היא שומרת מספיק שבת או לא, הוא אמר לה – תסמכי עלינו שנמצא סעיף נפשי כדי לקחת לך את הילדים.

<אליהו היישריק: זה חמור מאד.

<אליהו היישריק: חמור מאד.

עדי קול: אז זה עוד מקרים שאתה אומר חמור מאד.

<אליהו היישריק: זה לא נכון.

עדי קול: טוב, תסלחו לי שנייה, אני חייבת להפסיק את זה.

עדי קול: אני רק אומרת, אתה אומר זה לא קורה, אתה אומר זה חמור מאד על עוד מקרה ועוד מקרה ועוד מקרה וזה חמור מאד, ואני לא שומעת ממך מה אתם יכולים לעשות כדי שמקרים חמורים מאד כאלה לא יקרו.

<אליהו היישריק: אז אני יכול להגיד לך על כל מקרה שהביאו פה, להביא 20 מקרים שזה הפוך.

עדי קול: ועדיין, זה אומר שלא מצליחים לטפל במקרים שפה.

אורלי לוי אבקסיס: מה עמדת ההלכה לגבי חזקת הגיל הרך?

<אליהו היישריק: שזה אצל האם.

אורלי לוי אבקסיס: אז איך קורה פה שיש פה באמת, אני נורא מבולבלת.

<אליהו היישריק: נכון.

אורלי לוי אבקסיס: זה אצל האם רק אם היא חרדית הכנסתם להלכה?

<אליהו היישריק: לא, לא.

<אליהו היישריק: אין כזה דבר.

אורלי לוי אבקסיס: כלומר, יש איזה פרק ב'?

אורלי לוי אבקסיס: כי זה הרושם שאני מקבלת פה.

<אליהו היישריק: לא, אין כזה דבר.

אורלי לוי אבקסיס: אני מצטערת.

אורלי לוי אבקסיס: אני צריכה לראות מסמך - - -

<אליהו היישריק: אני לא יודע, אבל אני לא יודע.

עדי קול: תשמעו, הוא חוזר ואומר שזה לא קורה.

עדי קול: אולי אצלך זה לא קורה, זה קורה אצל אחרים.

<אליהו היישריק: יכול להיות.

<אליהו היישריק: יכול להיות.

עדי קול: אבל לא קיבלתי ממך תשובה מה אנחנו צריכים לעשות כדי לטפל במקרים החריגים.

עדי קול: גם אם הם חריגים, זו המטרה שלנו.

עדי קול: אני קוראת לכולם, אני מבקשת שאת כל המקרים שאתם מכירים, כל המקרים, כל המשפטים שנאמרו לכם ולאחרים, תעבירו אלי.

עדי קול: תעבירו את השמות והמקרים.

עדי קול: אני אגיש תלונה, אם צריך, לוועדה לתלונות על שופטים.

<אליהו היישריק: אני רוצה לומר דבר - - -

עדי קול: לא, לא, לא, אני מצטערת.

עדי קול: אני ביקשתי מסימונה להיות פה, אני מעריכה את זה.

עדי קול: אני שומעת פה הרבה דברים, אני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלך, ומאד מטרידה אותי ההתייחסות של פקידות הסעד החרדיות.

<סימונה שטיינמץ: טוב, קודם כל אני לא אתייחס פה במובן הספציפי, אני חושבת שמקומן של תלונות ספציפיות להיבדק באופן ספציפי.

עדי קול: נכון, את צודקת, ולכן אני אומרת – תלונות ספציפיות, בבקשה, שמות, מקרים, תעבירו אלי.

עדי קול: אם אומרים שזה לא המקרה, בואו נבדוק.

<סימונה שטיינמץ: אוקיי, אז רק להציג את עצמי בפני מי שיושב כאן: שמי סימונה שטיינמץ, ואני עובדת סוציאלית ראשית, היום כבר אין פקידות סעד, אנחנו עובדות סוציאליות.

<סימונה שטיינמץ: אני עובדת סוציאלית ראשית לעניין סדרי דין וזה באמת בתוך סוגיה של מתן חוות דעת לבתי הדין ובתי המשפט, בנושא של משמורת וחלוקת זמני שהות.

<סימונה שטיינמץ: אנחנו גם לא משתמשים יותר במושג הסדרי ראייה.

עדי קול: לא הודיעו לנו פשוט ששינו את הטרמינולוגיה.

עדי קול: עכשיו אנחנו יודעים.

<סימונה שטיינמץ: נכון, לאט לאט אנחנו לומדים ואנחנו קשובים, דרך אגב.

<סימונה שטיינמץ: זה משהו שלמדנו דווקא מארגוני הורים, שביקשו לא להשתמש יותר בטרמינולוגיה של הסדרי ראייה, כי בעצם - - -

עדי קול: אז איך קראת לזה, סליחה, מה השם החדש?

<סימונה שטיינמץ: זמני שהות של ההורים עם הילדים.

דוד צור: אבל השאלה אם יש שינוי גם במהות, מעבר לזה.

<סימונה שטיינמץ: לטעמי יש גם שינוי במהות.

<סימונה שטיינמץ: אנחנו יותר ויותר בעצם טוענים ומכוונים לתוך המצב שבו ילד, גם במצב של גירושין, לא צריך להיפרד מאחד מההורים, אלא שהוא צריך להיות בקשר עם שני ההורים.

<סימונה שטיינמץ: נכון שישנם מצבים, לצערנו הרב, שהיכולת של הילד להיות, או היכולת של ההורה בעצם לאפשר את החיים המתאימים לילד היא מוגבלת, ולכן גם - - -

עדי קול: זו השאלה, מה החיים המתאימים?

עדי קול: מה העמדה המקצועית לגבי זה באמת?

<סימונה שטיינמץ: אז אני רוצה כן באמת להעלות כאן את הנושא של הסוגיות.

<סימונה שטיינמץ: שוב, אני לא מתייחסת, אני שמעתי מה קורה בנחל שורק, אני שמעתי מה קורה בבית"ר עילית, אני חושבת שזה דברים שצריכים להיבדק נקודתית וגם - - -

עדי קול: אנחנו נצא בפנייה לשר הרווחה ואנחנו נבקש.

<סימונה שטיינמץ: כן, גם במשרד הרווחה יש פניות הציבור.

עדי קול: לא, לא, לא, אני רוצים ישירות להגיע לשר, ואנחנו נבקש את הבדיקה של הדברים האלה.

<סימונה שטיינמץ: אין שום בעיה, ובאמת אני חושבת שמעולם התוכן שממנו אני באה, על כל סיפור אנחנו שומעים גם גוונים אחרים והפוכים לאותו סיפור.

<סימונה שטיינמץ: מבחינת התערבות העובדות הסוציאליות לעניין סדרי דין, הנושא הדתי הוא לא נושא שנלקח בחשבון כחשיבות איפה הילדים יהיו ובמשמורת של מי מההורים הוא יהיה.

<סימונה שטיינמץ: אני כן חייבת לומר שני דברים בגילוי נאות.

<סימונה שטיינמץ: האחד, באמת בתוך רשויות שמאופיינות כיישובים חרדים, דהיינו לדוגמא בית"ר עילית, קריית ספר, אלעד, אז גם העובדות הסוציאליות שנמצאות שם נדרשות להיות בעצם מהעולם הדתי ובהחלט צריכות גם להגיע בלבוש צנוע לעבודה.

<סימונה שטיינמץ: אני מציינת את זה, כי זה לא מחייב אותן גם באמת לבוא באמת ובתמים מהעולם הזה, אבל גם חשיבה שאנחנו עשינו, חשבנו שעובדת חילונית, שרק מתלבשת כביכול כעולם חרדי, יש בזה איזו שהיא הטעיה של הציבור ורמייה של הציבור, וזאת סוגיה שבאת דנו בה.

<סימונה שטיינמץ: לכן היום אנחנו מקבלים את הבקשה, אבל - - -

עדי קול: כן, אבל את מבינה את הקושי - - -

<סימונה שטיינמץ: שנייה, אני יודעת את הקושי.

<סימונה שטיינמץ: אני רק רוצה לבוא ולומר שעד לפני מספר שנים, אני לא יודעת מתי היה הסיפור של הגברת מבית"ר עילית, אבל עד לפני מספר שנים מי שניהלה את בית"ר עילית זאת מנהלת חילונית לחלוטין, דרך אגב.

עדי קול: אוקיי, סימונה, אני אהיה קשה איתך, אנחנו קצרים בזמן והסיפורים על איפה, הסיבות, הרציונאל, זה פשוט פחות מענייננו.

עדי קול: יש פה סיפורים, מקרים, וזה לא המקרים היחידים ואנחנו לא שמענו עוד את כל המקרים.

עדי קול: יש פה נטייה, עובדות סוציאליות מהציבור החרדי, בין אם הן מתלבשות ככה ובין אם לא, מחויבות לציבור החרדי, עם קשרים עם הרבנות, ומוצאות ...

עדי קול: על העובדה שהן לא מגיעות מאותה סביבה - - -

<סימונה שטיינמץ: אלף אני שמעתי פה רק שני דברים.

<סימונה שטיינמץ: יש פה באמת אנשים שדיברו על דברים אחרים.

<סימונה שטיינמץ: זה דבר אחד, כולל אימהות כאן שדיברו על העובדה שהן כן מצליחות להיות אימהות משמורניות.

<סימונה שטיינמץ: אז אני לא הייתי עושה הכללה.

<סימונה שטיינמץ: דבר שני שאני רוצה לבוא ולומר, הטענה - - -

עדי קול: גם אם הן משמורניות, הן נפגשות שלוש פעמים בשבוע עם הילדים, כשהאבא, שלא הכיר את הילדים קודם ולא גידל אותם 14 שנה - - -

<סימונה שטיינמץ: לא, לא, לא.

<סימונה שטיינמץ: יש פה אימהות, ודיברה נדמה לי ירדנה - - -

עדי קול: כן, אתם כולם - - -

<סימונה שטיינמץ: ודיברה א', הן אימהות משמורניות.

<קריאה: לא אני.

עדי קול: היא אמרה לך שלא.

עדי קול: אז אומרים לך, סליחה.

<קריאה: וזה בבני ברק, כי שכחתם את העיר הזאת.

עדי קול: שנייה, סימונה, אומרות פה אמא אחרי אמא שהיא האמא, שהאב לא ידע באיזו כיתה הילדים קודם, לא הכיר אותם ושום דבר, והיום הן משמורניות.

עדי קול: נכון, הן פוגשות את הילדים שלוש פעמים בשבוע, אבל הן לא ההעדפה.

עדי קול: למה הן לא ההעדפה?

<סימונה שטיינמץ: עוד פעם, אני אומרת לכם באחריות מלאה, אוקיי?

<סימונה שטיינמץ: אין כאן העדפה לאבות על רקע דתי, כמו שאין העדפה לאימהות ברקע החילוני.

<סימונה שטיינמץ: את זה אני אומרת לכם באופן חד משמעי ואני עומדת מאחורי האמירה הזאת.

<סימונה שטיינמץ: יתרה מזאת, אני לא, כמו ש - - -

עדי קול: אבל - - -

<סימונה שטיינמץ: רגע, אבל אי אפשר.

עדי קול: לא, אבל את מתעלמת מהסיטואציה.

עדי קול: אומרים לך כאן אנשים שאומרים להם שהם לא - - -

<סימונה שטיינמץ: עוד פעם, אני לא מתכחשת פה לשום אמירה שנאמרה כאן.

<סימונה שטיינמץ: אני גם התחלתי את דבריי ואמרתי, אני לא אתייחס לדברים ספציפיים - - -

עדי קול: אני לא רוצה דברים ספציפיים, אני רוצה - - -

<סימונה שטיינמץ: אבל רגע, תני לי לסיים.

עדי קול: שנייה.

עדי קול: קודם כל אחת הזכויות היחידות שיש לי בוועדה הזאת כיושב ראש, אני יכולה לדבר מתי שאני רוצה.

עדי קול: זה כלי שמותר לי.

<סימונה שטיינמץ: אבל איך אפשר לענות בצורה כזאת?

עדי קול: אפשר לענות בקצב שאנחנו מבקשים שיענו.

עדי קול: זה העניין.

עדי קול: שוב, את מתחייבת בוודאות שזה לא קורה, ויושב פה קהל שלם ואומר – אנחנו מרגישים שאנחנו מופלים על רקע אורח החיים שלנו.

עדי קול: גברים, נשים, כולם אומרים את זה.

עדי קול: פקידות הסעד - - -

<סימונה שטיינמץ: ההבדל היחיד ביני לבין הקהל, זה שאני ממשרד שמפקח על הרשויות המקומיות, שכל תלונה נבדקת ואני יכולה לבוא ולהגיד את הדברים ממקום של בדיקה.

<סימונה שטיינמץ: לכן גם התחלתי את דבריי שזה לא המקום לבוא ולענות באופן ספציפי, משום שבעולם המקצועי שבו אני חיה, על כל סיפור של צד אחד, אני שומעת סיפורים אחרים גם מהצד השני וגם מהילדים.

<סימונה שטיינמץ: ולכן יכול להיות שהייתי צריכה להתחיל את תשובתי ולומר שלא משנה אם זה העולם החילוני או העולם הדתי, התפקיד שלנו, ואנחנו מקפידים על זה, זה שאנחנו מתייחסים לצרכים של הקטינים וטובת הקטינים.

<סימונה שטיינמץ: במובן הזה אני חושבת שצריך גם לגלות רגישות לתגובת הקטינים לשינויים בתוך המשפחה.

עדי קול: כן, לכן התחלתי עם השאלה המקצועית.

עדי קול: האם מקצועי, את חושבת, שילדים שגדלו באורח חיים חרדי, שוב, השאלה עד איזה גיל ולכן התחלתי עם השאלה הזאת.

עדי קול: האם את חושבת שנכון לטובת, ואני שואלת כרגע רק לטובת הילד – לטובת הילד לשמר את אותו אורח חיים?

עדי קול: אני שואלת אותך שאלה מקצועית.

<סימונה שטיינמץ: אני רוצה לבוא ולהגיד שאני חושבת שאין עיקרון כללי, אין עיקרון על.

<סימונה שטיינמץ: אני חושבת שכל ילד הוא עולם ומלואו.

<סימונה שטיינמץ: לכל ילד יש את היכולת שלו להתמודד עם שינוי, כמו שזאת שאלה שאנחנו נבחן גם בהגירה, שגם שם היא שאלה של שינוי מהותי באורח החיים.

<סימונה שטיינמץ: כל ילד יש לו בעצם קרבה אחרת למשפחה שלו, לכל ילד יש קרבה אחרת ויכולת להתמודד עם שינויים.

<סימונה שטיינמץ: לכל ילד יש יכולת אולי להתמודד עם חרמות, שלצערי קורות בעולם הדתי והחרדי, וכמו שנאמר כן ואני אגיד את זה בזהירות, אבל אני כן אגיד את זה: שבעוד שהעולם החילוני יכול להכיל חוזר בתשובה ואת האופן שבו הוא נראה, יכול להיות שההיפך זה הרבה יותר קשה, ולכן ההשפעה על הילדים היא אחרת.

עדי קול: צודקת.

<סימונה שטיינמץ: אני לא רוצה להגיד כלל, משום שהתפקיד שלנו, ואוי ואבוי אם אנחנו נדבר בסיסמאות, התפקיד שלנו ושל העובדים הסוציאליים שלי בשטח, זה לבדוק כל משפחה בנפרד וכל ילד בכל משפחה.

עדי קול: יכול להיות מצב כזה שיש שישה ילדים, ואני באמת שואלת.

עדי קול: שישה ילדים ולחלק מהם זה ככה וחלק אחרת, או שיש נטייה להסתכל על כל השישה כשישה?

<סימונה שטיינמץ: תראי, קודם כל יש נטייה להסתכל עליהם כאחים, אבל יש חשיבות רבה גם להסתכל על כל אחד בנפרד, ויכול להיווצר מצב שבסופו של דבר, בצער רב אני אומרת את זה, בסופו של דבר יהיו ילדים שיהיו יותר בקשר עם הורה זה או אחר, ופחות בקשר עם ההורה האחר, בעוד שילדים אחרים, ואנחנו רואים את זה.

<סימונה שטיינמץ: אנחנו רואים שמבין ארבעה ילדים יש ילדה שתהיה הרבה יותר בקשר עם אמא או תסרב יותר להיות בקשר עם אבא, בעוד שאחיה יהיו יותר בקשר עם האבא, לדוגמא, וזה רק דוגמא, אבל אנחנו בהחלט יכולים לראות את זה.

<סימונה שטיינמץ: וכן, ואני חושבת שגם פה בסרט ראינו שלא כולם אותו דבר, ושיש שוני בין אחים שגדלו באותו בית.

עדי קול: נכון.

עדי קול: טוב, אין לי זמן, אני מצטערת.

עדי קול: לפני 7 דקות היה צריך להתחיל כאן דיון, לכן אני גם אבקש את כולכם לצאת מפה בריצה, אם אפשר, כי אני באיחור.

עדי קול: אני מסכמת.

עדי קול: אני אצא בפנייה מטעם הוועדה, גם בשמי וגם בשם חברי הכנסת הנוספים, קודם לשר הדתות ולבית הדין הרבני, לקבל את הנתונים המתאימים לגבי תיקי המשמורת שדיברנו עליהן, כדי לראות באמת בחלוקה לדיינים.

עדי קול: אם אתם יודעים על דיינים ספציפיים שידועים כדיינים קשים, אם אתם יודעים על מקרים ספציפיים, כדי שאנחנו נוכל להגיש תלונות – תעבירו לי באופן מסודר את השמות כדי שנוכל לבדוק אותם אחד לאחד.

עדי קול: נאמר שייבדק – ייבדק.

עדי קול: אנחנו גם נבקש לראות את מספר המכונים שמפנים אליהם, את מספר הגורמים, או מתי הפנו לגורמים אובייקטיבים ומתי לא, כדי שנוכל לעשות מעקב ראוי.

עדי קול: וכשנקבל את התשובות אנחנו נראה אם אנחנו מקיפים את - - -

<קריאה: וגם עובדות סוציאליות.

עדי קול: שנייה.

עדי קול: פנייה נוספת אנחנו נפנה לשר הרווחה ונבקש ממנו לבדוק את המקרים שבהם דובר ביישובים החרדיים, לגבי הטיפול של העובדות הסוציאליות, לא פקידות הסעד.

<סימונה שטיינמץ: אבל באופן ספציפי, טוב?

עדי קול: באופן ספציפי.

עדי קול: בית"ר עילית שדיברנו, בני ברק ונחל שורק, ירושלים ובית שמש, לבדוק במקומות שלשכות הרווחה הן חרדיות, לבדוק את ההחלטות שניתנות, את ההמלצות.

עדי קול: האם יש נטייה להמליץ רק לכיוון אחד, לאורח החיים החרדי, ואת הקשרים באמת בין בתי הדין הרבניים לבין העובדים הסוציאליים.

עדי קול: אני קוראת לכם שוב, אחד, אנחנו עובדים, אנחנו, משה עובד, על אתר שיתאר את כל הזכויות והדברים שמתמודדים איתם ציבור העוזבים את העולם החרדי.

עדי קול: אנחנו נשמח להפנות אליך, אם תסכים, אבל אני מניחה שאתם כבר עושים את זה.

עדי קול: בכל מקרה, אם יש בעיות, אם יש שאלות, הוועדה לפניות הציבור היא כתובת לעוזבים את העולם החרדי, ואנחנו מבקשים מכם לראות בנו ככאלה.

עדי קול: תודה לכולם על הסיפורים ותודה על הזמן.