ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 17, 2014-02-23 10:00

דוד צור: תשאלי אם צריך תרגום, כי אני לא בטוח שצריך.

<ריטה צוקהרייה: לא, אני מעדיפה.

<ריטה צוקהרייה: רוב האנשים יודעים מה אנחנו עושים, שאנחנו לוקחים נשים נפגעות סחר, שחצו את הגבול.

<ריטה צוקהרייה: אני רק רוצה שתקבלו את התחושה של מה שאנחנו עושים, רוב הנשים שאנחנו לוקחים הן מסהרונים, או, בשנתיים האחרונות, לקחנו מספר נשים, באמצעות סיגלית, באמצעות UNACR, אם הן הוכרו כקורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: כמו שאתם יודעים, זו הפכה להיות הבעיה הגדולה, עכשיו מעגן מלא בנשים אריתריאיות, חלקן אתיופיות, שגרו כאן עד חודש שעבר.

<ריטה צוקהרייה: למעשה, אם הייתם מבקרים פה בדצמבר הייתם רואים יותר נשים פה שהיו קורבנות.

<ריטה צוקהרייה: יש לנו נשים שעזבו למעגן וכשמעגן בנו או שכרו את המקלט השני, יכולנו לשלוח שלוש נשים ויש לנו עוד נשים שיכולות לעבור למעגן.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו עובדים יד ביד עם המקלט לנשים קורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: אבל אני חייבת להיות כנה איתם, זה בלי היתרונות.

<ריטה צוקהרייה: אני לא פה לבקש כסף מהממשלה, אנחנו עמותה פרטית, אנחנו נקראים יהודים משיחיים, ואנחנו עושים מה שאנחנו עושים לגמרי מתרומות.

<ריטה צוקהרייה: אבל בנוסף אין לנו נגישות לדברים של המדינה.

דוד צור: הציוד ניתן לכם מהמועצה?

<ריטה צוקהרייה: לא, מה פתאום.

<ריטה צוקהרייה: אין קשר.

דוד צור: אתם משלמים את שכר הדירה?

<ריטה צוקהרייה: אנחנו עכשיו הבעלים.

<ריטה צוקהרייה: כמו שאמרתי, אנחנו עמותת 'כנפי שחר', ב- 2002 קנינו את שני הבניינים הישנים האלה שהיו צימרים, בתי אורחים, מתוך רצון לקחת נשים עובדות זרות שהיו במצב קשה, בין אם נשים מוכות או נשים עם בעיות, אז כפי שאמרתי, לקחנו את קורבנות הסחר של אותה תקופה, אבל לא אלה מברה"מ לשעבר, כי אין לנו את האבטחה הדרושה.

<ריטה צוקהרייה: לא יכולנו לקחת נשים, שהסרסור שלהם היה עלול להגיע ולנסות ל - - -, יכולנו לקחת רק נשים שהייתה להם הגנה כלשהי, כמו אותה אחת מקולומביה שהייתה לה הגנה משטרתית, לקחנו נשים שהיתה להן הגנה משטרתית.

<ריטה צוקהרייה: אבל, שוב, כל זה היה לגמרי - - -

דוד צור: (אומר דברים באנגלית, להלן התרגום לעברית) המקרה של פרניאן, החברה של צחי - - -?

<ריטה צוקהרייה: לא, זו מישהי אחרת שאני לא זוכרת את שמה, אבל היא מקולומביה.

<ריטה צוקהרייה: לקחנו גם כמה שהיו בעייתיות, אבל תמיד ניסינו לעשות את זה בכוח שלנו, משום שלא היתה לנו את אותה גישה למשאבים ממשלתיים.

<ריטה צוקהרייה: יש לנו ביטוח רפואי לנשים באמצעות רפואה פרטית, אבל אנחנו לא יכולים לקבל עבורן ביטוח רפואי עבור מצב רפואי קיים טרום הביטוח, כאשר יש נשים המגיעות מסיני, מלאות בצלקות לאחר שהוכו, או עם בעיות גניקולוגיות.

<ריטה צוקהרייה: כיום אנו עובדות מול נוגה ממשרד הבריאות, שאותה תפגשו היום, יש לנו קשר עם ה- PHR, רופאים למען זכויות האדם ואנו עושים כל מה שאנחנו יכולים.

<ריטה צוקהרייה: למעשה, אנו בקשר עם בית חולים כרמל, המנכ"ל ד"ר שפירא היה מאוד לעזר, אבל אלה הקשרים שלנו.

<ריטה צוקהרייה: יש שאלות עד עכשיו?

דוד צור: אני שאלתי על הרמה המוניציפאלית.

<ריטה צוקהרייה: זו שאלה טובה.

<ריטה צוקהרייה: הייתי רוצה שראש המועצה יהיה פה לענות על זה.

דוד צור: הם תומכים?

דוד צור: איך הם מתייחסים אליכם?

<ריטה צוקהרייה: אני הולכת להיות מאוד כנה איתך, הם לא נותנים לנו, חוץ מזה שהילדים לומדים כאן בבית הספר, היו לנו בזמנים שונים בין 25 ל- 30 ילדים, למרות שלא כולם קשורים לקורבנות הסחר בבני אדם, אבל כל השאר זה אנחנו.

<ריטה צוקהרייה: הוא אמר שמשרד הרווחה עוזר לנו, זה לא נכון.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו פונים למשרד הרווחה בתל אביב, אם אנחנו צריכים התערבות של עובדים סוציאליים.

<ריטה צוקהרייה: אני לא רוצה לדבר רע עליהם, כי אני גם כך בבעיה שלא הזמנתי אותו, אבל בכנות, עד היום שום דבר, כלום.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו עושים מה שאנחנו עושים.

<ריטה צוקהרייה: זו הסיבה שלא הזמנתי אותו, כי אני לא חושבת שיש לו איזשהו קשר.

<ריטה צוקהרייה: הוא כמובן מנסה להגן על האוכלוסייה שלו, אז אנחנו רוצים ליצור יחסים יותר טובים.

<ריטה צוקהרייה: אני הולכת להיות שוב כנה, אני לא חושבת שראש המועצה בכלל ידע שיש קורבנות סחר פה במקלט, אני לא חושבת שהוא הבין.

<ריטה צוקהרייה: אני הבאתי אנשים מ-UN, UNACR, לדבר איתו על מי אנחנו.

<ריטה צוקהרייה: יש אנשים שחושבים שאנחנו מביאים את הנשים הנה לעבוד פה, שאנחנו סוכנות תעסוקה.

<ריטה צוקהרייה: היו אנשים בכפר שאמרו שאנחנו עושים כסף מהנשים האלה, אמרתי 'כן, ממש'.

<ריטה צוקהרייה: אוקיי.

<ריטה צוקהרייה: נמשיך עם כמה מהבעיות.

<ריטה צוקהרייה: אתה יכול להסתכל וזה יהיה אותו דבר בעברית או באנגלית.

<ריטה צוקהרייה: אחד האתגרים הגדולים יותר שיש לנו הוא, ואני חושבת שסיגלית יודעת זאת, שהבנות נמצאות ברמת סיכון גבוהה להיות מנוצלות מינית, שנשים אלה תפנינה לזנות.

<ריטה צוקהרייה: הדאגה הגדולה שלנו, שאותן נשים קורבנות הסחר, מגיעות לכאן כשהן חייבות כל כך הרבה כסף, 25,000 דולר, עד שהן מוכרחות לפנות לזנות.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו יודעים על מקרים מסוימים שנשים שגרו פה, לפני שהלכו למעגן, עבדו כנראה בזנות.

<ריטה צוקהרייה: קיים גם הלחץ להחזיר למשפחות את הכסף ששולם על ידם ככופר לחוטפים, יש גם את הכעס וחוסר התקווה באשר לעתידן.

<ריטה צוקהרייה: כאן כתבתי, שמאחר וחלק מהן עזב מאוחר יותר והתיישב בשבדיה אנו נתקלים בבעיה רצינית, של נשים עם תחושות של כעס ומרמה, מדוע הן אלו שהגיעו לשבדיה, הרי אני היא זו שהוכתה, נאנסה, עונתה ואני יושבת כאן אצלכם במקלט?

<ריטה צוקהרייה: הן לא מבינות את זה.

<ריטה צוקהרייה: בעיה שלגביה שוחחתי עם אמי, שהן צריכות לעבור הערכה באם יש לראות בהן קורבנות של סחר או שלא.

<ריטה צוקהרייה: האם את יכולה להסביר בקצרה את מה שאמרת?

<אמי סער: ריטה סיפרה לי על מקרה של אישה שככל הנראה היא קרבן סחר והיא מאוד רוצה לבוא למעגן והיא כועסת שהחברות שלה במעגן והיא לא יכולה לעבור לשם.

<סיגלית זוהר: לא, אבל היא לא קורבן סחר.

<סיגלית זוהר: זה לא שככל הנראה היא קורבן סחר.

<אמי סער: עזיזה הייתה פה, עזיזה היא נזירה אריתריאית שנמצאת בארץ שנים, היא ראיינה - - -

<ריטה צוקהרייה: היא גם קיבלה פרס מהילרי קלינטון, על מעורבותה במאבק כנגד הסחר בבני אדם.

<אמי סער: היא ראיינה מאות קורבנות מסיני ולאור הניסיון שצברה, וכמו שריטה אמרה היא קיבלה פרס מהילרי קלינטון והיא באמת מאוד מיומנת ומאוד לא נוטה לרגשנות, היא הייתה פה, ראיינה את הבחורה ומצאה שהיא באמת קורבן סחר.

<סיגלית זוהר: אנחנו מדברים על סלעית?

<סיגלית זוהר: צריך להסביר למי שלא יודע שעזיזה היא לא הגוף שמוסמך להכיר בבן אדם כקורבן סחר בבני אדם, אלא רובי.

<ריטה צוקהרייה: כן, אבל הבעיה שלנו שהם מרואיינים על ידי רובי כשהם מגיעים לארץ.

<ריטה צוקהרייה: אתם מכירים את רובי?

דוד צור: אני מכיר טוב את רובי.

<ריטה צוקהרייה: חשבתי כך.

דוד צור: הוא היה צריך לבוא, הוא פרטנר של ויקי.

<ריטה צוקהרייה: הם מתראיינים בסהרונים ונותנים להם סטטוס אם הם קורבנות, כן או לא.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו מבינים את זה.

דוד צור: והיא לא זוהתה?

<ריטה צוקהרייה: היא לא.

<ריטה צוקהרייה: זו דוגמה אחת.

<ריטה צוקהרייה: יש לי חמש דוגמאות כמוה.

<סיגלית זוהר: אין מה לערער על הקביעה הזאת.

<סיגלית זוהר: עורכת דין מטעמנו, כמו שאנחנו עושים עם כל הנשים, ראיינה אותה ומהדברים שהיא אמרה אז, וגם מהדברים שהיא אומרת היום וגם מהדברים שהיא אומרת בפני עזיזה, אין ראשית ראיה על עבדות, יש אינדיקציה לאונס.

<סיגלית זוהר: לא כל קורבן אונס היא קורבן עבדות.

<סיגלית זוהר: אלה דברים ידועים, ברורים.

<ריטה צוקהרייה: היא קורבן סחר.

<סיגלית זוהר: לא, היא לא קורבן סחר, היא קורבן אונס.

דוד צור: אבל בואו נצא ממקרה פרטי מסוים, אני לא רוצה להיכנס למקרה פרטי, נדבר על העיקרון ועל הדברים האלה.

<סיגלית זוהר: דבר אחד שאני רוצה להגיד, אם היא הייתה מגיעה לכאן והיא הייתה אומרת עכשיו טענות אחרות, טענות שונות ממה שהיא אמרה בסהרונים, כמובן שהייתי פונה שוב לרובי בעניינה ורובי היה בוחן את זה בשנית, כמו שהוא עשה בהרבה בקשות.

<סיגלית זוהר: אבל מה שהיא אמרה בסהרונים זה מה שהיא אומרת היום, אין אינדיקציה לעבדות, יש אינדיקציה לאונס בלבד.

<סיגלית זוהר: זה שאתם קוראים לה קורבן סחר, אולי בגלל זה היא מתוסכלת.

<סיגלית זוהר: אתם צריכים להגיד לה שהיא לא זוהתה כקורבן סחר.

<סיגלית זוהר: את בעצמך באה ואומרת 'עזיזה זיהתה אותה כקורבן סחר'.

<סיגלית זוהר: עזיזה לא מוסמכת לזהות אנשים כקורבן סחר.

<אמי סער: ואז חברות שלה במעגן - - -

<סיגלית זוהר: ואז היא לא מבינה למה הן כן והיא לא.

<סיגלית זוהר: הן כן כי בהן רובי הכיר ואותה רובי דחה, ודחה אותה בדין.

<סיגלית זוהר: זה העניין.

<ריטה צוקהרייה: אני מבינה שיש אנשים העונים לקריטריונים ויש אנשים שלא.

<ריטה צוקהרייה: אבל, מה שאני רואה כאן, אחרי שאני חיה עם נשים שלא זוהו כקורבנות סחר אבל שילמו 35,000 דולרים, נאנסו, הן כרגע מתמודדות עם תסמונת פוסט טראומה, הן מתמודדות עם תחושה שנמנע מהן להגיע למעגן.

דוד צור: מה ההבדל בין מישהי שנאנסה ושילמה 35,000 דולר, איך זה שהיא לא זוהתה כ - - - ?

<סיגלית זוהר: עבירת העבדות מחייבת החזקה בתנאי עבדות לצורך שירותים, לרבות שירות מין.

<סיגלית זוהר: סחר בבני אדם, אנחנו לא מחילים את העבירה של סחר על הנפגעים שנמצאים בסיני, רק את העבירה של החזקה בתנאי עבדות.

<סיגלית זוהר: אין לנו אינדיקציה מוחשית לסחר, יש לנו אינדיקציה לעבדות.

<סיגלית זוהר: אישה שנאנסה פעם או פעמיים או שלוש פעמים, למרבה הצער היא לא קורבן עבדות, היא קורבן אונס.

<סיגלית זוהר: זה הסיפור איתם.

<סיגלית זוהר: סיפור מוכר וידוע.

<אמי סער: זה עניין של כמות, הרבה פעמים.

<סיגלית זוהר: זה עניין של כל הקונסטלציה של הנסיבות, של כל מה שהם עברו בסיני, שחייבים שהחזקה בתנאי עבדות תהיה גם לצורך מתן שירותים לרבות שירותי מין.

<סיגלית זוהר: אצלה הסיפה הזה, שהוא חיוני לעבירה, לא מתקיים.

דוד צור: זאת אומרת זה היה חד פעמי או משהו כזה?

<סיגלית זוהר: זה היה פעמיים.

<סיגלית זוהר: וכמובן שלמותר לציין שאי אפשר להכיר בכל קורבנות האונס בסיני כקורבנות עבדות.

<ריטה צוקהרייה: אני משערת שמה שאני מבקשת הוא האפשרות להציג בפני ויקי וחבר הכנסת שאולי אפשר שתהיה בדיקה מחדש אחרי הראיון הראשוני, כי אני חושבת שנשים שנסחרו הן במצב טראומטי.

<ריטה צוקהרייה: זו ההתרשמות האישית שלי, אני לא מומחית, ואולי אחר כך, חמישה-שישה חודשים, שנה אחר כך, יותר אינפורמציה תעלה.

<ריטה צוקהרייה: אני לא יודעת, אנחנו יכולים לגלות שהן שיקרו, אחרי שישה חודשים, אבל מניסיוני הנשים האלה נופלות לדיכאון, הן נשארות במיטה, הן בוכות, הן אובדניות, זו בעיה גדולה.

דוד צור: כמה נשים יש כאן עכשיו?

<ריטה צוקהרייה: נשים שנכנסות לקטגוריה הזו הן אולי שתיים או שלוש, נכון לכרגע.

דוד צור: ובמקלט פה, כמה - - -?

<ריטה צוקהרייה: יש לנו למעלה מ-20 נשים.

<ריטה צוקהרייה: כמה מהן היו במעגן, כמה מהן הן נשים חדשות שהיו במעגן והן לא סיימו את השנה שלהן, או שהן סיימו את השנה שלהן - - - אתם יודעים, הן מקבלות שנה במעגן, הן סיימו את השנה ונכנסו לדיכאון אחר כך.

<ריטה צוקהרייה: זה מה שנאמר לי על ידי האנשים שביקשו שאקח את האישה הזאת, שהיא במצב דיכאוני.

<ריטה צוקהרייה: אישה אחרת שיש לנו כאן עזבה לפני שישה חודשים.

<ריטה צוקהרייה: הן כולן עדיין נשים נסחרות במובן הזה שהן צריכות טיפול, הן צריכות טיפול, הן צריכות סוג של רהביליטציה.

דוד צור: אמרת עזבה, לאן היא עזבה?

<ריטה צוקהרייה: היא עזבה לתל אביב, היא הלכה לקהילה.

<ריטה צוקהרייה: עוד דבר, שאמי יודעת עליו, זה שבקהילה בתל אביב, MGO's, אס"ף, ARDC, PHR, בקהילה יש עשרות נשים שהיו קורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: זה מה שנאמר לי,אולי 30-40 נשים שלא היו מסוגלות להגיע למקלט, הן שוחררו מסהרונים, הן לא פליטים, אנחנו יודעים שיש הבדל בין הבקשה להכיר בפליטות, לבין הבקשה של קורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: זה קשה, כי הנשים האלה הן בקהילה והן עדיין סובלות.

<ריטה צוקהרייה: אבל אולי אתם צריכים לדבר עם אנשים מ-ARDC או PHR.

<אמי סער: אולי סיגלית יכולה לספר לכם.

<ריטה צוקהרייה: כמה אנשים?

<סיגלית זוהר: כמה אנשים מחכים במקלט שישוחררו לקהילה?

<ריטה צוקהרייה: לא, שנמצאים בתל אביב.

<מירב דדיה: היום במשמורנים יש ממש מעט.

<סיגלית זוהר: כמה מחכים במקלט?

<סיגלית זוהר: זו השאלה, אני חוזרת על השאלה.

<ריטה צוקהרייה: לא, מה ששמעתי - - -

<סיגלית זוהר: כמה אנשים ששוחררו?

<סיגלית זוהר: גברים 10 ונשים 14, אבל הנשים כרגע שנמצאות וממתינות למקלט לא רוצות לעבור למקלט, כל אחת מסיבותיה היא.

דוד צור: הן מעדיפות להישאר בקהילה?

<סיגלית זוהר: הן מעדיפות להישאר בקהילה.

דוד צור: השאלה איך מקבלים אותם שם.

דוד צור: כאלה שיוצאים מהעיסוק הזה של מקלט ומעון ומגיעים לקהילה, איך מתייחסים אליהם?

<מירב דדיה: קודם כל בואו נעשה סדר.

<מירב דדיה: היו ממתינות בקהילה ואז פתחנו את המקלט החדש והיה באמת צוואר בקבוק של כמה חודשים ואז הקמנו מרכז יום כשירות זמני שהיום הופך להיות שירות קבוע, גם כחלק מהנשים והגברים שמסיימים את המקלט הם אינם ברי החזרה.

<מירב דדיה: אם הם ברי החזרה, אז יש את כל התהליך ה - - -

<סיגלית זוהר: לא, הוא מתכוון למשהו אחר.

<סיגלית זוהר: אנחנו בשנת 2013 שחררנו מסהרונים 70 נשים וגברים שלא היה להם מקום במקלט וביקשנו לשחרר אותם לקרובי משפחה עד שיתפנה מקום.

<סיגלית זוהר: הבקשה שלנו לבית הדין נדחתה בהתחלה והגשנו על זה ערעור בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.

<סיגלית זוהר: בית המשפט המחוזי בבאר שבע קבע שאנשים, נשים וגברים, שזוהו כקורבנות עבדות, יש להם זכות להשתחרר לקרובי משפחה עד שיתפנה מקום במקלט.

<סיגלית זוהר: בעקבות כך הוקם מרכז יום של משרד הרווחה שאמור ללוות אותם עד הכניסה למקלטים.

<סיגלית זוהר: כרגע המצב הוא, כמו שאמרתי, שיש 10 גברים שמחכים ומבחינת הנשים יש יותר, אבל הן לא רוצות לעבור למקלט.

<סיגלית זוהר: זאת אומרת הן שוחררו מסהרונים לקרובי משפחה, עד שיתפנה מקום במקלט, אבל כרגע הם אמרו שהם לא רוצים לעבור למקלט.

<סיגלית זוהר: לפי הבנתי המשפטית כרגע, לאור פסק הדין שניתן בבג"צ, אי אפשר להכריח אותם לעבור למקלט.

<סיגלית זוהר: יש להם אשרה 2א5 ולפי הבנתי המשפטית הם יכולים לשהות בקהילה.

<סיגלית זוהר: זה גם דינמי, רובן גרות עם בעלים, אז הדעת נותנת שאישה שגרה עם בעלה, אחרי שהיא הייתה כל כך הרבה זמן פרודה ממנו, היא רוצה להישאר איתו, אבל אתה רואה מצבים שכן הן מבקשות לעבור למקלט.

<סיגלית זוהר: הן אומרות לא בהתחלה ואחר כך הן כן רוצות לעבור למקלט.

<סיגלית זוהר: אז אנחנו אומרות להן שבשלב הזה - - - אנחנו מעדכנים את בית הדין שבשלב הזה הן נשארות אצל הבעל, אצל קרוב משפחה, ושהן רוצות הן עוברות למקלט.

<סיגלית זוהר: כרגע אין בעיה של מקום במעגן.

<ויקי אלעמרי: אם הן לא עוברות, כמה זמן הן יכולות להישאר בסטטוס הזה שהן נמצאות עם הבעל?

<סיגלית זוהר: אז זה העניין, שלדעתי לאור פסק הדין שניתן בבג"צ באוקטובר האחרון, שלמעשה ביטל את צווי הגירוש והחזיר אותן - - - ומאחר שהם באים מאריתריאה ואי אפשר להרחיק אותם ויש להם אשרה של 2א5, הם יכולים לשהות בקהילה כמה זמן שהם רוצים.

<סיגלית זוהר: זו הבנתנו המשפטית.

דוד צור: חולות לא קולט בכלל נשים?

<סיגלית זוהר: חולות לא קולט נשים.

<סיגלית זוהר: היה לנו מקרה שרצו להעביר לשם גבר של אישה שהיא מוכרת כקורבן סחר והמקלט פנה וביקש לא להעביר אותו ואכן דחו את ההעברה.

<ויקי אלעמרי: ומן הסתם, כשהן באות לפה, אם הן מחליטות להגיע, הן באות עם הילדים?

<מירב דדיה: אם יש לאישה ילד היא גם איתו במעגן, היא לא לא-נקלטת בגן ילדים.

<מירב דדיה: היא כן יכולה להישאר בקהילה, עדיין לא להגיע למקלט ולקבל את השירותים של מרכז היום.

<מירב דדיה: את זה כן, אם היא בוחרת להישאר בקהילה.

<ריטה צוקהרייה: כיום הם קולטים נשים בהיריון, מספר מקרים לחודש, מפני ש - - -

<סיגלית זוהר: לפני המועד?

<סיגלית זוהר: זה מהמועד שהגשנו בקשה שחל שינוי נסיבות מהותי, שזה פסק הדין של - - - לפני זה גם אריתריאים לא היו ברי שחרור מהכלא.

<ריטה צוקהרייה: הייתי אומרת, שהמטרה שלנו היא לקלוט את הפגיעות ביותר.

<ריטה צוקהרייה: אותן נשים, שמסיבה כלשהי נפלו בין הכיסאות, או שלא היה מקום במעגן.

<ריטה צוקהרייה: כך שהיו לנו כאן יותר מ- 65 תינוקות, אבל, במקרים של קורבנות הסחר, מסרנו לאימוץ 4 תינוקות.

<ריטה צוקהרייה: שירות למען הילד, אנחנו עובדים איתם, למצוא משפחות לנשים האלה שהיו קורבנות סחר והם מוצאים משפחות מוסלמיות, נוצריות.

<ריטה צוקהרייה: יש לנו אישה אתיופית שנחטפה והייתה קורבן סחר, שהגיעה אלינו בחודש השמיני להריונה.

<ריטה צוקהרייה: לא אישרו לה לבצע הפלה בסהרונים ואלינו היא הגיעה עם רצון להרוג את הוולד, היא אפילו לא רצתה למסור אותו.

<ריטה צוקהרייה: סיגלית מכירה, התקשרתי אליה ו - - -

דוד צור: כי התינוק הוא תוצאה של האונס?

<ריטה צוקהרייה: כן.

<ריטה צוקהרייה: היא לא רצתה למסור את הילד לאימוץ, כי לדבריה היא לא רוצה שהתינוק יחיה.

<ריטה צוקהרייה: בבית חולים כרמל שידעו מה המצב, שמו אותה תחת השגחה צמודה.

<ריטה צוקהרייה: הנס הגדול הוא, שהיום היא עם הילד, שהוא בן שנה וחצי עכשיו, היא אמא טובה ולומדת להיות אמא.

<ריטה צוקהרייה: היא תעבור למעגן, סיגלית הייתה צריכה לשכנע אותה לעבור למעגן.

<סיגלית זוהר: זה מקרה מאוד מרגש.

<ריטה צוקהרייה: אבל אלה המצבים שאנחנו אוחזים.

דוד צור: מה התקציב?

<ריטה צוקהרייה: קשה לומר.

<ריטה צוקהרייה: פר אישה, אני חושב שזה הכי טוב להגיד, כי יש לנו פה בניינים, אבל הייתי אומרת שפר אישה פר חודש זה משהו כמו 1,000 דולר להחזיק אישה.

<ריטה צוקהרייה: אבל זה יהיה עם ביטוח בריאות, אבל כל אישה זה שונה.

דוד צור: מי הארגון - - -

<ריטה צוקהרייה: שמביא לנו את הכסף?

<ריטה צוקהרייה: אף אחד.

<ריטה צוקהרייה: זה הכול פרטי.

<ריטה צוקהרייה: אני אומרת לך את האמת, היה פה חבר כנסת לפני מספר שנים שהשיג לנו תרומות ממישהו מניו יורק, אבל הכול פרטי, שום ארגון, כלום.

דוד צור: לא הקהילה היהודית האמריקאית?

<ריטה צוקהרייה: יהודים נוצרים אמריקאים, כי אנחנו משיחיים, הם גם אוהבים אותנו.

<ריטה צוקהרייה: זה דרך האמונה.

<ריטה צוקהרייה: כל חודש אנחנו - - -

דוד צור: שרי אריסון?

<ריטה צוקהרייה: לא, היא לא מכירה אותנו.

<ריטה צוקהרייה: היא לא ביקרה אף פעם.

<ריטה צוקהרייה: לא ראיתי אותה בחדשות, אבל בעלה היה בבית הסוהר, זוכרות?

<ריטה צוקהרייה: ואנחנו היינו מבקרות בבית הסוהר במעשיהו כשהוא היה שם, כך שפגשתי את בעלה.

דוד צור: אני הכנסתי אותו לכלא.

<ריטה צוקהרייה: כל מה שאני יכולה לומר זה שאנחנו עושות מה שעושות בלי עזרה מהמועצה.

דוד צור: למה הרווחה לא - - - ?

<ריטה צוקהרייה: זו שאלה טובה מאוד.

דוד צור: זה עניין של פרוצדורה?

דוד צור: זו בירוקרטיה?

<ריטה צוקהרייה: אולי הם לא יכולים.

<ריטה צוקהרייה: הם לא מודעים לבעיות שלנו, הם לא יודעים כלום על הקהילה, כך שכשאני צריכה עזרה, אפילו - - -

דוד צור: יש לכם קשר עם עובדים סוציאליים פה במועצה?

<ריטה צוקהרייה: היה לנו, אבל כבר לא.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו בעצם מעדיפים לעבוד עם אלה מתל אביב.

<ריטה צוקהרייה: עבדנו עם העו"סים של השירות למען הילד, היינו בחיפה, עבדנו עם בתי חולים, עו"סים מרמב"ם, מבית חולים כרמל, אבל הם לא יודעים איך להתמודד איתנו, זה כפר מסורתי.

<ריטה צוקהרייה: היא לא עובדת באותה צורה כמו עובדת סוציאלית, הם לא מכירות את הקהילה, אבל אני לא רוצה לעשות מזה בעיה גדולה, כי אנחנו רוצים יחסים טובים.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו לא יודעים מה עוד להגיד על משרד הרווחה, אבל אנחנו לא חשים שהם מבינים את הצרכים שלנו.

<ריטה צוקהרייה: אולי אפשר לנסות, אולי אם ראש המועצה היה פה, הוא היה יותר מודע, אבל אני חושבת שאנחנו עושים מה שאנחנו עושים באמצעים שיש לנו, עם אנשים כמו סיגלית ואמי שעוזרים לנו, אבל אני לא - - - זה כפר דרוזי, זה לא כפר שרגיל לאנשים מבחוץ, אז אנחנו מנסים ל - - - שולי, ביום שהיית צריכה לבוא, 23 בדצמבר או 22, הם אמרו לי , בואי נקיים מסיבת חג מולד.

<ריטה צוקהרייה: אוקיי, אז הייתה לנו מסיבה גדול והזמנו את כל הילדים מהכפר, כי הילדים אצלנו במקלט הם נוצרים, רובם נוצרים, אין לנו מוסלמים, הם אורתודוקסים, מאריתריאה.

<ריטה צוקהרייה: אז ניסינו להזמין את הקהילה אלינו, להראות להם שאלה נשים אמיתיות, האמת היא שאני לא אמרתי להם שהן קורבנות סחר, רק שהן פה ושאנחנו עוזרים להם, כי זו סטיגמה.

<ריטה צוקהרייה: הם לא רוצים זנות.

<ריטה צוקהרייה: אם הם היו יודעים שהבאנו אותן - - - אני חושבת שהם היו בהלם, זה לא מה שאתה עושה בכפר דרוזי.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו מנסים לכבד את המסורת.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו עושים כמיטב יכולתנו.

<ריטה צוקהרייה: אני מאמינה שהנשים שגרות כאן, אנחנו משתדלים להגן עליהן, אנחנו מנסים לתת להן תקווה.

דוד צור: כמה זמן הן שוהות כאן?

<ריטה צוקהרייה: זה היה שישה חודשים עד שנה, רובן, חלקן יותר מזה.

<ריטה צוקהרייה: אבל, שוב, בהתחשב בסוגיה הרחבה יותר של האפריקנים, כי המעמד שלהם הוא קשה עכשיו, הנשים נשארות הרבה יותר.

<ריטה צוקהרייה: כי הן לא יודעות מה עם האשרה שלהן.

<ריטה צוקהרייה: כשסוף סוף אנחנו משיגים אשרה, זה נושא אחר, לא יכולנו להשיג אשרות לקורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: אורית באה לפני שנתיים והיא אמרה שנשיג לכולן אשרות ולא הצלחנו, היו לנו בעיות.

<ריטה צוקהרייה: הם עשו בעיות לסיגלית במשרד הפנים.

<סיגלית זוהר: קיבלנו תשובה מרשות האוכלוסין, שנותנים אשרות רק לאנשים ששוהים במקלט מעגן.

<סיגלית זוהר: שהם בפיקוח שלהם.

<ריטה צוקהרייה: וכמובן במעגן, למה הם רוצים להגיע לשם?

<ריטה צוקהרייה: יש להם ב'1.

דוד צור: מה לגבי בי-1?

<ריטה צוקהרייה: רק במעגן, עדיין, הן מקבלות אחרי חודשיים לחודשיים, והנשים שלנו, אפילו אם אני לוקחת אותן לבאר שבע, לענבל, שבאה מסהרונים, הן מקבלות אשרה רק לחודש אחד, כך שהן ממש נכנסות לדיכאון אמיתי.

<ריטה צוקהרייה: אז אנחנו נאבקים.

<ריטה צוקהרייה: חזרתי לבאר שבע, אמרתי 'בבקשה, תנו לנשים האלה אשרה לחודשיים, שלושה חודשים', וסוף סוף השגנו אותן.

<ריטה צוקהרייה: אבל זה נראה שמשרד הפנים, משרד הרווחה, משרד המשפטים, כל אחד בא, אני לא צריכה לומר לכם, ממקום שונה.

<ויקי אלעמרי: הם לא מדברים ביניהם?

<ויקי אלעמרי: אין קשר ביניהם?

<ריטה צוקהרייה: לא, יש, אבל זה מצריך מאמץ, וזה לא בשבילנו, למעגן אולי.

<ריטה צוקהרייה: מעגן שייך למשרד המשפטים, זה תחת פיקוחם, את עובדת בצמוד עם משרד הרווחה והם מקבלים את האשרות ממשרד הפנים, אבל משרד הפנים לא עובד עם האוכלוסייה הכללית בנקודה הזה.

<ריטה צוקהרייה: אבל עשינו חברים שם, וכשאתה עושה חברים הם עוזרים לך.

<ריטה צוקהרייה: כך הגענו עד הלום.

<ריטה צוקהרייה: עוד שאלות?

<סיגלית זוהר: אתם מזכירים את האשרה 62א5, בגלל שזו האשרה שנותנים לכולם, לכל מי שהשתחרר ממשמורת.

דוד צור: דווקא איתם התקדמנו, עם מינהל האוכלוסין.

דוד צור: העניין הוא שהם רוצים שזה יעבור את המסננת של רובי.

דוד צור: ראשית ראיה ואז הם מוכנים לתת ב'1.

<ריטה צוקהרייה: תנו לי לספר לכם על עוד בעיה אחת, שסיגלית מכירה היטב.

<ריטה צוקהרייה: הנשים שמגיעות מאתיופיה, לאחר שנחטפו ונסחרו, אמורות בתום שנה להיות מגורשות בחזרה.

<ריטה צוקהרייה: אז רק כדי שתבינו עם מה אנו עוסקים, איך אתה מתכונן לבשר לאישה, יש לנו שתיים כאלה כרגע במטבח, שעליהן לחזור למדינתן כשאחת מהן עסקה בזנות כשהייתה בת 12?

<ריטה צוקהרייה: היא אמר שאם היא תחזור לשם, היא תהיה חייבת לחזור לזנות.

<ריטה צוקהרייה: בנוסף לכך, אם אנשי הכפר שלהן ידעו שהן היו קורבנות לסחר בבני אדם וכל מה שהן עברו בחייהן, גזר דינן יהיה מוות.

<ריטה צוקהרייה: זה מה ששמעתי מהאתיופיות, שהוכרו כקורבנות סחר.

<ריטה צוקהרייה: שפכתי בפניכם את כל הבעיות הקיימות, שכרגע אין להן תשובות, אבל בואו נקווה שתמצאנו עבורן פתרונות.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו מעריכים את זה שבאתם, שאתם מקשיבים, שאכפת לכם, ויש לנו אנשים נהדרים שעובדים איתנו.

<ריטה צוקהרייה: נכון, סיגלית?

<ריטה צוקהרייה: זה לא קל.

דוד צור: קודם כל תודה רבה שקיבלתם אותנו, אני מצטער על האיחור בתגובה, אתם יודעים שהכנסת היא מאוד - - -

<ריטה צוקהרייה: אני שמחה שהצלחתם להגיע.

דוד צור: הדבר העיקרי שאני לוקח מפה, חוץ מהדברים החיוביים שאתם עושים פה ואני חושב שאתם זכאים להכרה ולתמיכה שלנו.

דוד צור: המפלגה שלי מפעילה לחץ על הממשלה, אני חושב שהלחץ העיקרי שאנחנו צריכים לעשות עכשיו הוא על משרד הרווחה.

דוד צור: אני ביחסים טובים עם השר, שהוא מאוד אמפאתי לנושא.

<ריטה צוקהרייה: יש לי קשר עם העוזרת שלו, אני חושבת שהיא אתיופית.

דוד צור: אוקיי.

דוד צור: בכל מקרה אני אדבר איתו.

דוד צור: אני אגיד לו לנסות להגיע הנה ולבדוק אם אנחנו יכולים לקצר את ההיבטים הבירוקרטיים.

דוד צור: יש לו לב גדול לזה, הוא תמך עכשיו בפתיחת מקלט חדש לילדים של יחסי זנות ועוד מקלט לקורבנות סחר בפתח תקוה.

דוד צור: אני חייב להגיד שאני לא ידעתי, אבל אני חדש, שמשרד הרווחה לא תומך במקלטים מהסוג הזה.

דוד צור: אפילו אם זה פרטי, הממשלה יכולה לתמוך, אנחנו תומכים ב-MGO's, בתכניות מהסוג הזה, אני חושב שגם בזה אפשר לתמוך.

<ריטה צוקהרייה: תודה רבה.

<ריטה צוקהרייה: אנחנו רק רוצות את הקשרים, לפעמים אתה רק צריך להיות מסוגל להתקשר לאדם הנכון שאתה צריך משהו, כשאתה צריך עזרה לילדים, כשאתה צריך עזרה כדי להיות בטוח שאנשים מקבלים את הכי טוב.

דוד צור: לי יש את הקשרים שלי עם הקהילה היהודית בארה"ב, AGC, למעשה, אולי אגיע ואומר לראש העיר, שכועס עלי, שהוא לא יודע אבל בכניסה לאותו כפר היתה לי הזכות להביא לכאן את מר ג'רלד ברונסון, בשנת 1991 או 1992.

דוד צור: הבאתי אותו למספר מקומות, האחד באשקלון שזו עיר הולדתי ויש שם בי"ס מאוד נחמד ע"ש ברונסון, המקום השני שאליו הבאתי אותו זה לכאן.

<ריטה צוקהרייה: זה קשור לאורט?

דוד צור: כן, כך גם באשקלון.

דוד צור: ג'רלד ברונסון מאנגליה, תרם את כל זה.

דוד צור: אז תגידי לראש העיר, שעליו להיות נחמד אלי.

<ריטה צוקהרייה: אני חושבת שאתה צריך להגיד לו את זה, כי לי אין שום כוח שכנוע.

דוד צור: אני איעזר בקשרים שלי , כדי לנסות ולהשיג איזושהי תרומה.

<ריטה צוקהרייה: תודה רבה לכולכם.

<ריטה צוקהרייה: (סיור בעמותת 'אופק נשי')

<ביאטריס רוזן-כץ: אתם נמצאים כרגע ב'אופק נשי', אנחנו חלק ממערך תכניות, התכנית שהיא התכנית הלאומית לסיוע לנשים הלכודות במעגל הזנות.

<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם אתם מכירים את כולם.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתם כבר עשיתם סיור והתחלתם את הסיור והכרתם אחד את השני, יש פה כמה אנשים שאתם לא מכירים, אז אולי נעשה היכרות קצרה.

<ביאטריס רוזן-כץ: (סבב היכרות).

<ביאטריס רוזן-כץ: קודם כל אני נורא שמחה שהגעתם לפה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שבישיבות של הוועדה אני תמיד מחזיקה את הדגל של הפריפריה.

<ביאטריס רוזן-כץ: כל הזמן, כל הסיורים והביקורים זה בתל אביב, אף פעם לא מגיעים לפריפריה.

<ביאטריס רוזן-כץ: הפריפריה זה לא רק הנחה במיסים, שבדרך כלל לא מקבלים, אלא זה גם להגיע.

<ביאטריס רוזן-כץ: להגיע, להיות חלק בתהליכים וישיבות.

<ביאטריס רוזן-כץ: תמיד אני אומרת, כאילו החלום שלי שדיונים יתקיימו כאן, לא רק באזור תל אביב וירושלים.

<ביאטריס רוזן-כץ: אז נורא שמחנו שסוף סוף הוועדה כן מגיעה לחיפה, ושתכירו את התכנית עם האופי הייחודי של התכנית שלנו.

<ביאטריס רוזן-כץ: תכנית 'אופק נשי' קיימת מינואר 2009 בערך.

<ביאטריס רוזן-כץ: אילנה תציג.

<אילנה בן ליש: במילים ספורות, כי רוב הנוכחים או שותפים או שמעו על זה כבר בדרך זו או אחרת.

<אילנה בן ליש: רק נגיד שהייתה פנייה אלינו ב-2008 ממשרד הרווחה, ציפי נחשון, לפתוח מרכז כזה לטיפול בנשים בזנות והועבר חומר קריאה.

<אילנה בן ליש: מה שלא ידענו עוד קראנו והייתה גישה מקצועית שאלה נשים בסיכון כל כך גבוה, האחוז הכי גבוה של נרצחות מכל הנשים במצוקה באשר הן והחלטתי להיענות לאתגר, אם כי ידענו שזו תכנית אולי סקסית אבל מאוד לא אהודה בערים.

<אילנה בן ליש: הרבה פעמים לא תמיד שמחים, זה קשה להכניס תכניות כאלה ובכל זאת העיר חיפה התגייסה כשברור שזאת לא עיר שמאופיינת בזנות ברמה גבוהה.

<אילנה בן ליש: זה לא תל אביב, אין פה כמויות כאלה כמו בתל אביב, אבל יש הרבה בצפון, ובתור מטרופולין העיר לקחה על עצמה בעצם לתת שירות פה לכל האזור הפריפרי.

<אילנה בן ליש: לא היה קל, כל הפסיעות הראשונות, ולגייס צוות ולהחליט איך נעבוד ונכון שזה מימון 100% של הממשלה, אבל יש המון נושאים שהעיר צריכה להתעסק בהם.

<אילנה בן ליש: הרבה פעמים מכרזים, הרבה פעמים מי יתפעל את זה, איזה ארגון יתפעל את זה.

<אילנה בן ליש: העיר עצמה?

<אילנה בן ליש: זה לא, אז מי כן?

<אילנה בן ליש: באיזה מעמד תשב מנהלת התכנית, שעל פי התכנית של המשרד זו תכנית שמגייסת את העובדים שלה.

<אילנה בן ליש: ביאטריס הייתה עובדת בכירה וותיקה אצלנו וידענו שיש לזה ערך רב וזה התגלה כנכון שבעתיים תוך כדי הפעלה לקחת עובדת כל כך חזקה, כל כך בכירה, ולשים אותה בראש תכנית כזו, כדי להבטיח בעצם את ההצלחה.

<אילנה בן ליש: אז היא עובדת עירייה, איך מתחשבנים עם המשרד, השעות שאנחנו נותנים פה, השעות שלי, השעות של המערכת הלוגיסטית של האגף שלנו, התריס שנשבר, כל מיני דברים שקורים פה, כוננויות, אבל זו תכנית שאני חושבת שהיא מבורכת, מאוד מאוד מוצלחת, מאוד מוערכת, גם במשרד, גם על ידי כל השותפים.

<אילנה בן ליש: אני זוכרת את הגיוס של ביטוח לאומי, של שרה פייביש.

<אילנה בן ליש: בסוף אנשים קובעים איך ייראו הדברים, כי אפשר להקשות ואפשר להקל ושרה, נציגת הביטוח הלאומי, מנהלת האגף של הבטחת הכנסה, עשתה פה שינויים.

<אילנה בן ליש: היא החליטה שעצם השהות פה של הנשים, הן כמו בתכנית שיקום שבגינה הן מקבלות הבטחת הכנסה והן לא צריכות לעזוב פה וללכת לשם וכמובן לא להגיע לאן שהן צריכות להגיע ולהיכשל.

<אילנה בן ליש: זה היה איך לא להכשיל אותן בלקבל הבטחת הכנסה.

<אילנה בן ליש: זו הייתה הדוגמה של איך לא להכשיל אותן.

<אילנה בן ליש: המשטרה, מהתחלה, עוד אהובה תומר אימצה את התכנית הזאת אל חיקה, מה שנקרא.

<אילנה בן ליש: גם בסיוע ביציאות החוצה לשטח וגם בשמירה על המקום עצמו.

<אילנה בן ליש: יש פה מקרי חירום, שלא יהיו אי הבנות, אחת מוציאה סכין ואחת משתוללת ואז שכנים.

<אילנה בן ליש: אבל אנחנו לא מצטערים, אנחנו גאים בתכנית הזאת.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שאחד הדברים שאמרתי לאילנה, שאני זוכרת בדיונים בכנסת תמיד עולה העניין של למה הרשות המקומית, אני זוכרת אותך אומר, לא לוקחת אחריות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להדגיש את הנקודה שהתכנית היא תכנית ארצית.

דוד צור: אני דיברתי על המאטצ'ינג בעיקר.

<ביאטריס רוזן-כץ: מאטצ'ינג של רשות מקומית זה מאטצ'ינג של משלמי המיסים של עיריית חיפה, של העיר חיפה, ומשלמי המיסים של העיר חיפה בעצם כאילו אתה מצפה שהם יממנו שירות שלא נועד לחיפאים, כי רוב האוכלוסייה שמגיעה לכאן זה לא חיפאיות.

דוד צור: אני לא מקבל את האמירה הזאת.

<ביאטריס רוזן-כץ: לכן היה חשוב לי - - - אמרתי, תראה, את התכניות אתה מכיר, לדבר - - -

<אילנה בן ליש: אז היא אמרה שבוא נריב פה.

<ביאטריס רוזן-כץ: בוא נדבר, כי אמרתי לאילנה, לפעמים אני מרגישה כאילו משהו של להיות קצת סכיזופרני, קול אחד מפה וקול אחד משם ולא נפגשים.

דוד צור: כשהייתי מפקד מחוז תל אביב חולדאי היה תמיד אומר בעניין של הזרים, לא הייתה תופעת הזרים כמו שאנחנו מכירים אותה היום, הייתה תופעת זרים של עובדים זרים שהשתקעו והרבה מאוד מסחרה שהביאו חברות כוח אדם וזה הגיע לממדים של כמעט 100,000 משהו כזה, והומלסים שהיו באזור התחנה המרכזית, ורוב ההומלסים, אלפים, באים מכל הארץ ומשתכנים באזור תל אביב.

דוד צור: למעשה זה היה נופל עליו כמעמסה והוא היה אומר 'תשמע, זה לא תושבי תל אביב ואני בסוף צריך לממן את זה'.

דוד צור: אז בגדול יש לכאורה צדק מאחורי הדברים האלה, אבל ברגע שאתה ראש עיר של מקום כזה, אז אתה גם נהנה, במרכאות, מהיבוא של אנשים שבאים אליך לעיר, אם זה לתיאטראות, לבילויים וכן הלאה, או ללימודים באוניברסיטאות, וגם לצערנו מהצד האפל של החברה, הפחות נעים, שבו צריך לטפל.

דוד צור: בגלל זה באה הממשלה ושמה מכספה במאטצ'ינג שאמרנו, אם אני זוכר, 75%-25%.

<אילנה בן ליש: לא, היה 100%.

<אילנה בן ליש: אחרת העיר לא הייתה לוקחת את התכנית הזאת.

<אילנה בן ליש: מהתחלה דובר על 100%.

דוד צור: לא, התכנית, לא הייתי שם אז, לפחות מה שהוצג לי ברמה הממשלתית.

<אילנה בן ליש: משרד הרווחה כאן, תשאל אותם.

<אילנה בן ליש: ב-2009 אנחנו - - -

דוד צור: אותה החלטה מפורסמת של אהוד אולמרט, שדיברה על מאטצ'ינג.

<מירב דדיה: לא, התכנית מלכתחילה התחילה גם במעגל הזנות וגם נפגעות תקיפה מינית ב-100%, תכנית של משרד ראש הממשלה.

<מירב דדיה: גם משרד הרווחה - - -

דוד צור: לכמה זמן?

<מירב דדיה: אני חושבת שזה היה לחמש שנים, אם אני לא טועה, אני לא זוכרת.

<אילנה בן ליש: זו הייתה תכנית משרד ראש הממשלה, תכנית שמאחדת את כל המשרדים, ראש הממשלה בא ואמר 'אני רוצה לסייע לקבוצות האלה של האוכלוסייה', נתן לזה מימון מלא.

<אילנה בן ליש: לא היה מדובר על השתתפות עירונית, מראש העירייה לא הייתה לוקחת את זה.

<אילנה בן ליש: כנראה שהיא לא הייתה לוקחת את זה.

<מירב דדיה: פה יש בעיה נוספת, כי בדרך כלל ה-25% זה לשכת מקור.

<מירב דדיה: אם ישלחו אותם ללשכת המקור, נגיד הן לא חיפאיות, לא יודעת מה, אחת מעפולה, אם היא תלך לעפולה היא לא תוציא את ה - - - יש פה גם בעיה - - -

דוד צור: לא, לא יטפלו, הם ייזרקו בין הכיסאות.

<מירב דדיה: נכון.

דוד צור: זה ויכוח תמידי בין השלטון המרכזי לשלטון המקומי.

דוד צור: אנחנו פה בזווית מאוד מסוימת, כי עוד על האוכלוסייה היותר חלשה שצריכה טיפול רווחתי, ביטוח לאומי ועוד כהנה וכהנה.

דוד צור: אין לנו ציפייה שהרשויות ייקחו על עצמן את כל הטיפול, בסוף עיקר העומס נופל לפתחה של הרשות.

דוד צור: תת תקצוב של הרשויות, מזה זה נובע בעצם.

דוד צור: תת התקצוב.

דוד צור: אין ציפייה שרק מתקציב הארנונה, או מהמיסים שמשלמים התושבים אפשר יהיה לשלם את הדבר הזה.

<אילנה בן ליש: שירות הרווחה תמיד זה 75-25.

דוד צור: זה כמו בחינוך.

<אילנה בן ליש: ברור שזה לא 100%, ברור שמדובר ב-25% אם.

<אילנה בן ליש: אבל לתכנית שהיא כל כך ייחודית וכל כך לא משקפת, אי אפשר להביא לה מימון מהרשויות כמו שמקובל.

<אילנה בן ליש: בתקיפה מינית, מי שלא יביא - - -

דוד צור: מי מממן כרגע?

<ביאטריס רוזן-כץ: הגיעו להסכם.

דוד צור: את המשרה של ביאטריס, למשל, מי מממן אותה?

<אילנה בן ליש: אנחנו מקבלים חלק מהעלות.

דוד צור: זאת אומרת הרשות כן מממנת.

<אילנה בן ליש: רק אותה.

<ביאטריס רוזן-כץ: בסופו של דבר הרשות גם נותנת.

<ביאטריס רוזן-כץ: הרשות כן עושה, אבל מאוד ברור שהבסיס זה - - - כי זה שירות ארצי, כי רוב המטופלות פה הן לא חיפאיות ואם נתחיל לעשות בירורים - - -

דוד צור: מאיפה אתן?

<מטופלת במרכז: אני מיבנה.

דוד צור: איך הגעת לפה?

<מטופלת במרכז: החיים הובילו אותי לפה.

דוד צור: לפני כמה זמן?

<מטופלת במרכז: אני כבר בחיפה כמעט שנתיים וחצי.

<מטופלת במרכז: מהצבא הייתי גרה פה בבית החייל ואז בשבוע האחרון שנשאר לי לא היה לי לאן ללכת, השתחררתי - - -

דוד צור: איפה שירתת?

<מטופלת במרכז: בפיקוד העורף.

<ביאטריס רוזן-כץ: רגע, חכו שנייה, לפני שאנחנו ממשיכות.

<ביאטריס רוזן-כץ: למה אני אומרת?

<ביאטריס רוזן-כץ: יש פה מצלמות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתן מסכימות שיצלמו מאחורה?

<ביאטריס רוזן-כץ: לעוות קול.

דוד צור: אמרת לי שהיית בפיקוד העורף, ברמלה?

<ביאטריס רוזן-כץ: לא, בצריפין.

דוד צור: והמשפחה שלך איפה?

דוד צור: ביבנה?

<מטופלת במרכז: ביבנה.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש כרגע, אני רואה את זה, בבקשה לא לציין את האמת, כי אולי הוא ישדר חלק מזה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אף אחד לא מחיפה, אז אולי כאילו אתן רוצות - - -

<קריאה: זה גם לא בפריפריה של חיפה.

דוד צור: ברור לי.

דוד צור: מאיזה אזור את?

<מטופלת במרכז: רמת הגולן.

דוד צור: וכמה זמן את פה בחיפה?

<מטופלת במרכז: שנתיים.

דוד צור: שירתת בצבא גם?

דוד צור: באיזה גיל נפלטת מבית ספר, או שסיימת בית ספר?

<מטופלת במרכז: סיימתי.

דוד צור: תיכון רגיל?

דוד צור: יפה.

<ביאטריס רוזן-כץ: הייתם רוצים לשמוע?

דוד צור: כן.

<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם גם שתי אלה סיימו את התהליך הטיפולי ונמצאות בשלבים של עצמאות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שאחד מהדברים החשובים גם זה לראות - - - תמיד שואלים אותי 'יש הצלחה?' 'יש תקווה?', אז אני אומרת, יש הרבה תקוות, התקווה הראשונה כשאני רואה אותה מולנו, את האם בית שלנו, שהיא הדוגמה לכולנו, של איך אפשר להתגבר על המכשולים הכי קשים בחיים ולהצליח.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש לנו פה שתי נשים צעירות מאוד ואני חושבת שהן גם תקווה, שלא צריך להגיע לגיל 60 כדי להיחלץ מהזנות ומהמלכוד של הזנות, העבדות של הזנות, מהסיכון של הזנות, מהפגיעה, מהניצול.

<ביאטריס רוזן-כץ: אפשר גם בגיל צעיר ואני חושבת שזו תקווה לכולנו, שעצם זה שאנחנו פה ושהייתה דלת פתוחה אפשר להן להיכנס לתהליך בגיל צעיר מאוד.

<ביאטריס רוזן-כץ: אז איך שאתן רוצות.

דוד צור: אז תגידי לי, בלי להיכנס לפרטים מזהים, כדי לשמור על הדיסקרטיות.

דוד צור: את יכולה לשים את האצבע במקום שבו נאמר הפעם הראשונה, או הפעם השנייה, או איך - - - את אומרת שסיימת בית ספר, באת מבית נורמטיבי, או לא?

<מטופלת במרכז: אם באים מבית נורמטיבי לא מגיעים לפה.

<מטופלת במרכז: זה בשביל ההתחלה.

<מטופלת במרכז: בית נורמטיבי הוא עד היום לא והתא המשפחתי הוא ממש לא.

<מטופלת במרכז: למרות שזה נראה, לא נורמלי שם.

<מטופלת במרכז: כן, סיימתי בית ספר, 12 שנות לימוד, המשכתי את החיים אחר כך והגעתי גם לזנות וגם לסמים קשים והרבה דברים.

דוד צור: הסמים היו לפני?

<מטופלת במרכז: הסמים הגיעו לפני והסמים הקשים הגיעו גם לפני ו - - -

דוד צור: ואז כדי לממן את הסמים התחלת - - - ?

<מטופלת במרכז: לא בדיוק, לממן בכלל את עצמי, את הכול.

<ויקי אלעמרי: מה נקודת הזמן, נקודת הגיל?

<מטופלת במרכז: סמים התחלתי בגיל 17, לעשן, זנות הגעתי אחרי, בגיל 24, עם הסמים הקשים.

<מטופלת במרכז: והחלטתי שדי, אז הלכתי לגמילה והגעתי לפה.

דוד צור: לגמילה קודם מסמים?

<מטופלת במרכז: כן.

דוד צור: איפה?

<מטופלת במרכז: בקרית שמונה.

דוד צור: ואז הופנית לכאן?

דוד צור: כן, הופניתי לפה.

דוד צור: כמה זמן היית פה?

<מטופלת במרכז: 11 חודשים.

דוד צור: רכשת פה גם מיומנויות, איזה עבודה שאת חושבת שאת יכולה לצאת החוצה לחיים?

<מטופלת במרכז: לא, מקצוע מבחינת עבודה לא.

<מטופלת במרכז: כאילו, התחלתי לעבוד, עבדתי כטבחית לפני זה וזה מה שעשיתי פה אחרי, ואני כבר לא עושה את זה.

דוד צור: יענו שפית.

דוד צור: למה טבחית?

דוד צור: היום יש מילה יותר יפה, שפית.

דוד צור: נשמע יותר טוב.

<מטופלת במרכז: שפית משפשפית.

<מטופלת במרכז: לא, זה לא מדבר אליי הנושא הזה כבר.

<מטופלת במרכז: גם עבדתי לא מזמן בחברה להשכרת רכבים, אני גם לא עובדת שם יותר.

<מטופלת במרכז: הטיפול בהוסטל זה אחד הדברים החכמים, הטובים והחשובים שעשיתי בחיים שלי.

<מטופלת במרכז: גם שנה וכמה חודשים אחרי שכבר עזבתי מפה, עד היום אני מרגישה את ההשפעות שיש לטיפול הזה.

<מטופלת במרכז: עם כל הדברים הטובים והנחמדים, הדרך היא לא קלה.

<מטופלת במרכז: גם אחר כך בחוץ להחזיק את עצמך וכאלה, גם הזנות וגם הסמים, זה לא משהו שנשאר שם מאחורה.

<מטופלת במרכז: תמיד יש את הסיכון ועניינים של לחזור.

דוד צור: כרגע מה את עושה?

<מטופלת במרכז: כרגע אני לא עובדת, אני בין כל מיני דברים.

דוד צור: מקבלת מביטוח לאומי, הבטחת הכנסה, משהו?

<ויקי אלעמרי: מתי הפסקת לעבוד?

<מטופלת במרכז: לפני חודש.

<ויקי אלעמרי: את גרה פה?

<מטופלת במרכז: אני גרה לבד, אני חיה לבד ולא עובדת חודש ווידוי קטן, מול ביאטריס ומול רוחה, שתדעו לכם, שגם זה שאני לא עובדת, אני הגעתי למצב עוד פעם שאין לי מה לאכול והנה, הלכתי עוד פעם.

<מטופלת במרכז: הלכתי לעבוד כחשפנית בחודשיים אחרונים.

<מטופלת במרכז: את זה אף אחד לא יודע.

<מטופלת במרכז: אני לא עושה את זה, הפסקתי עם זה גם ועם כל השאר, בסדר.

דוד צור: הדבר הכי קשה זה בעצם היציאה מכאן וההסתגלות בחוץ?

דוד צור: אם את צריכה להגיד, ליווי החוצה?

<מטופלת במרכז: כן.

<מטופלת במרכז: אני יושבת עם אותו דבר שזה לא הרבה, אני חמודה אבל יש לי כתפיים קטנות, קשה לי לסחוב את כל ה - - - אז מגיעים, לפעמים קורה.

<מטופלת במרכז: צריך לדעת לעצור את זה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שבאיזה שהוא מקום יש משהו בזנות וגם בחשפנות, לא משהו מאוד שונה, ואני רואה שזה מין דלת שנפרצת וברגע שהיא פרוצה תמיד קיימת האופציה.

<ביאטריס רוזן-כץ: לכן, בדיוק לפני שירדנו לפה, דיברתי איתה ואמרתי לה משהו שכבר היה בעבר, כי כשבעבר היא הפסיקה לעבוד ולא היה לה כסף לשכר דירה היא חזרה לפה, הייתה פה חודשיים, וזאת אופציה שתמיד פתוחה.

<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת גם אם סיימה את התהליך.

<ביאטריס רוזן-כץ: התפקיד שלנו זה לא לתת את ההרגשה שזה כישלון, זה שמפטרים אותי מהעבודה, או שאני מתפטרת ושאין לי כסף.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא כישלון, אנחנו המשפחה שלה, אנחנו המקום שלה, אנחנו רשת הביטחון.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני בדיוק אמרתי לה, 'תראי, אני אריב עם בעלי ואני אתעצבן עליו אני יכולה ללכת לאמא שלי, שהיא בת 80', אמרתי, 'אנחנו אותה אמא בשבילך'.

<ביאטריס רוזן-כץ: לא משנה, בלי לשפוט, בלי חשבון, את לוקחת את הדברים ואת באה לכאן וכאן אנחנו נקבל אותך עד שתתארגני שוב.

דוד צור: זו הודאה בכישלון, לכן היא לא רוצה, לדעתי - - -

<מטופלת במרכז: פעמיים השנה הזאת שאני נאלצת לעזוב את הדירה שלי, בגלל שאני לא מסתדרת, ככה וככה וככה.

דוד צור: למה את העבודה עזבת?

<מטופלת במרכז: את העבודה עזבתי כי לא היה לי שם טוב, לא יכולתי להמשיך.

דוד צור: לא פיטרו אותך?

<מטופלת במרכז: לא פיטרו אותי.

<קריאה: זה לגיטימי שבן אדם ירגיש רע במקום עבודה ו - - -

<מטופלת במרכז: כן, יש גבולות למה שאפשר ל - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: מה שברור שזה תהליך ושזה לא תהליך שהוא ישר, שאתה מסיים ומתחיל לעבוד והכול נפתר.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה ליווי ארוך טווח ויהיו ירידות ויהיו עליות, עד שבסופו של דבר - - - איך אומרים?

<ביאטריס רוזן-כץ: פעם ראשונה נופלים ושנייה גם ושלישית, וכל פעם התקופה היא יותר ארוכה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שגם כל הזמן הזה ממשיכים בטיפול, זה מה שלא נותן לה להיתלש שוב ולהיבלע בתוך העולם הנוראי הזה.

<מטופלת במרכז: בת כמה את היום?

<מטופלת במרכז: 28 תיכף, ומאז שעזבתי פה אני ממשיכה טיפול, בלי קשר, פעם בשבוע אני פה.

<מטופלת במרכז: אני רוצה להגיד על ההוסטל כמה מילים ועל הצוות.

<מטופלת במרכז: כמה שבאתי עם הדברים שאמרתי עכשיו, שזה - - - אני רואה אותך.

<מטופלת במרכז: ההוסטל נתן לי מקום להגיד מה שלא אמרתי אף פעם, להרגיש מה שלא נתתי לעצמי להרגיש אף פעם, לשחרר את הכול, ללמוד לחיות מחדש.

<מטופלת במרכז: מה שאף אחד לא לימד אותי בחיים האלה, לחיות.

<מטופלת במרכז: להרגיש ולהיות.

<מטופלת במרכז: זה תהליך ממש קשה, זה תהליך ארוך, צריך הרבה הרבה הרבה כוחות.

<מטופלת במרכז: לא רק אני, אני צריכה את הכוחות כדי לעשות את זה, אז הצוות צריך את הכוחות לא רק בשביל בחורה אחת, בשביל עוד עשר פה.

<מטופלת במרכז: המאמץ והכוחות והאהבה שהם נותנים פה זה, איך אומרים?

<מטופלת במרכז: זה לא יסולא בפז, כי האהבה שהם נתנו לי פה, זה מה שנתן לי להירפא וכוחות.

<מטופלת במרכז: אני שומעת כל הזמן את הקיצוצים וזה וזה, ודי, כאילו, בנות באות לפה, כי הן, אתם יודעים איפה?

<מטופלת במרכז: אתם רואים את זה?

<מטופלת במרכז: מתחת במתחת במתחת של התחתיות של הזבל של המיץ של הזבל של החיים האלה.

<ויקי אלעמרי: אני רוצה לשאול אותך שאלה קצת - - - אני רוצה דווקא לחזור לגיל 17.

<ויקי אלעמרי: אם היית חושבת והיית אומרת לנו, איזה מעטפת היית צריכה בגיל הזה כדי להחזיק אותך.

<ויקי אלעמרי: הבית לא היה טוב, לא נורמטיבי, הבנתי, אבל אם את מסתכלת מסביב, איפה את מצביעה, איפה היה הכשל של המערכות שהן לא ראו?

<ויקי אלעמרי: איפה היית צריכה אותן?

<מטופלת במרכז: כשאני הגעתי להוסטל אני הבנתי, אמרו לי ואחר כך גם הבנתי את זה, שאני מכורה, שאני בן אדם מכור.

<מטופלת במרכז: יש אנשים כאלה עם נטייה להתמכרויות.

<מטופלת במרכז: זה אופי מסוים, זו התנהלות מסוימת של בן אדם.

<מטופלת במרכז: אני מגיל קטן עובדת אצל עובדות סוציאליות, עניינים, בודקים אותי, טרלללה, לראות מה לא בסדר איתי.

<מטופלת במרכז: והנה, אם היו יכולים להגיד לי כשהייתי בת 15, 16, 17, או 18, ש'את מכורה ואת צריכה לעשות ככה וככה', אז אולי - - - את מבינה?

<מטופלת במרכז: אם מישהו היה יכול לפתוח את העיניים שלו בכיוון.

<מטופלת במרכז: מעבר לזה, אני לא יודעת.

<ויקי אלעמרי: זאת אומרת היית ידועה לכל המערכות - - -

<מטופלת במרכז: אם מישהו היה יכול לשים את האצבע על הבעיה שלי זה היה נחמד.

<מטופלת במרכז: במקום לגלות את זה שנים אחר כך ולהגיע למצבים קשים של החיים.

<אילנה בן ליש: אני רק רוצה להוסיף, שזה לא רק לשים את האצבע, אלא למצוא לזה מסגרות שיודעות לתת מענה.

<אילנה בן ליש: אבל מה שאני חושבת עכשיו, ביאטריס, אלא אם אני טועה בגדול, ומירב, בעיקר, יכול להיות שצריך מסגרת המשך, זה מאוד מאוד קשה לעשות את הקפיצה הזאת.

<אילנה בן ליש: הוסטל, זה הוסטל מעבר כזה, דירת מעבר, דירה של שלוש נשים או משהו כזה שתתמוכנה אחת בשנייה ותהיינה בחוץ.

<אילנה בן ליש: אני יכולה להבין שזו תחושת כישלון והיא לא רצתה לעשות לרוחה מצב רוח, היא עזבה את רוחה, איך היא מקבלת את זה?

<אילנה בן ליש: את לא אשמה.

דוד צור: אלי נשמע ממך, רוחה, לגבי מה הן מקבלות פה וגם אם יש כלים אחרי זה שהן מקבלות שמאפשרות לה לצאת החוצה ולהחזיק את עצמה באופן עצמאי.

<רוחמה נפתלי: המפגש הראשוני עם הבנות זה איתי, החוזק של להתקשר, ההוסטל מנסה ככה, בית, בית שלא היה לנו, עם דמויות מאוד חזקות בתוך ההוסטל.

<רוחמה נפתלי: אני חושבת שבתוך התהליך של ו', היא עשתה תהליך מדהים.

<רוחמה נפתלי: הן מקבלות בשנה הראשונה, הן מגיעות אלינו בלי כלום, כמו שהיא אמרה, מתחת.

<רוחמה נפתלי: אם יש מתחת אז מתחת למתחת.

<רוחמה נפתלי: הן מגיעות בלי לדעת כמעט לדבר ואז ההוסטל צריך להוביל קצת, קודם כל בהתחלה, שהן יאמינו, הן לא מאמינות בכלום, הן באות חסרות, כאילו 'מה, עכשיו אני אאמין לך?

<רוחמה נפתלי: בתוך הבית שלי עשו לי מה שעשו לי, איך אני יכולה להאמין לך?' ואז אנחנו צריכים להוכיח להן בהתחלה שהן יכולות, שיש להן מי שיחזיק אותן.

<רוחמה נפתלי: בשלב הראשון הם יורדים על בסיס יומיומי למרכז היום, כשבהוסטל מלמדים אותן שבלילה צריך לישון ובבוקר, שזה הכי הכי קשה להן, שהן צריכות לישון בלילה ולקום בבוקר ולצחצח שיניים.

<רוחמה נפתלי: הן באו מהרחוב, הן לא מכירות את הדברים האלה ואז לאט לאט הן מתחילות - - - מאוד קשה להן לקום בבוקר, לישון בלילה.

<רוחמה נפתלי: הן יורדות למרכז היום, במרכז יום יש כל מיני קבוצות.

דוד צור: שנייה רגע.

דוד צור: חבר'ה, תקפידו על העניין, גם שמות וגם פנים, גם עיוות קול, אם צריך לעוות.

דוד צור: תכבדו את הבקשה.

<רוחמה נפתלי: אני כאילו מהמקום שבאתי מאוד מאמינה, אני נקייה מזנות 13 שנה, גם לא פשוט להתנתק.

<רוחמה נפתלי: לא פשוט לעשות את זה.

דוד צור: גם סמים?

<רוחמה נפתלי: זנות וסמים, הכול ביחד.

דוד צור: זה תמיד ביחד?

<רוחמה נפתלי: זה תמיד ביחד.

<רוחמה נפתלי: אי אפשר לתת את הגוף בלי עוד - - -

דוד צור: מאלחש.

<רוחמה נפתלי: אי אפשר.

<רוחמה נפתלי: אישה נותנת את הדבר הכי יקר לה, זה הגוף שלה, אי אפשר לעשות את זה על נקי.

<רוחמה נפתלי: אני לא מכירה נשים שבאו לפה שעשו את זה על נקי.

<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם אנחנו רואות פה הרבה נשים שהן לא מכורות לסמים או לסמי רחוב, אבל כן אתה רואה שהן עם יכולת להתנתק.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש בהן יכולת לעשות דיסוציאציה בלי חומרים.

<ביאטריס רוזן-כץ: מהתחלה כשהתחלנו לעבוד אמרנו 'אה, היא לא מכורה, אולי יהיה יותר קל' והבנו שזה בדיוק ההיפך.

<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת שזה הרבה יותר קשה, כי מי שמצליחה לעבור את ה-30 קליינטים עם התנתקות בלי חומרים זה אומר שהיא עברה פגיעות מאוד מאוד קשות שהיא מסוגלת ממש להתנתק בלי להשתמש בשום דבר.

<ביאטריס רוזן-כץ: אלכוהול, חלקן, במכונים אתה רואה את הכוסית, במכונים יש תמיד בקבוק ויש שתייה.

<ביאטריס רוזן-כץ: הן לא משתכרות, אלא זה כאילו קצת להקל, קצת להקל על הכאב.

<ביאטריס רוזן-כץ: וגם הרבה תרופות פסיכיאטריות ללא מרשמים.

<רוחמה נפתלי: אז היכולת של ההוסטל כאילו כל מדריכה שפה נמצאת היא מנטורית, מה היא הייתה רוצה שיעשו בשבילה במצבים הכי קשים, מה היא באמת הייתה רוצה ואז היא מפעילה שיקול דעת.

<רוחמה נפתלי: ההוסטל מאמין שמה שקרה לנו בגלל שחיפשנו אהבה שלא הייתה לנו, המקום הזה של אהבה, הרי אני הלכתי לרחוב כי הייתי דחויה בתוך הבית של ההורים שלי.

<רוחמה נפתלי: יצאתי לבית הספר והייתי דחויה שם, ואז ההוסטל מביא לתוך ההוסטל הרבה הרבה אהבה.

<רוחמה נפתלי: אני מאמינה שהיכולת שלי היום להאמין באנשים זה דרך אהבה שהם נתנו לי והיו איתי ועמדו שם ולא נפלו ולא נבהלו ממה שאני הייתי ולא שפטו אותי.

<רוחמה נפתלי: הרבה פעמים אנשים שופטים, 'מה את - - -?' אז היא נפלה, לא נורא, אז היא תבוא לפה עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, עד שזה יצליח לה.

<רוחמה נפתלי: והיא יודעת את זה שאנחנו פה, היא יודעת שאנחנו פה, אני חושבת שאנחנו בקשר כמעט יומיומי, אני והיא.

<רוחמה נפתלי: לא היה לי פשוט לשמוע את זה, כי אולי היא פחדה, אבל את לא מאכזבת אותי, מאמי שלי.

<רוחמה נפתלי: ואנחנו פה, פה, ביום, בלילה, בכל דקה, בכל שנייה, בכל רגע.

<רוחמה נפתלי: אם בחורה תתקשר אליי באחת בלילה, אני אהיה לידה.

<רוחמה נפתלי: פשוט.

דוד צור: אני חוזר עוד פעם, מה הכלים שהן מקבלות לפני שהן עוזבות פה?

<ביאטריס רוזן-כץ: בעצם הטיפול צריך להיות מאוד רחב, כי פגיעות, יש יותר מדי פגיעות.

<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הנושא של ההתמכרות, אז יש לנו פה קבוצת צעדים.

<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הנושא של הפגיעות המיניות שהיו בילדות ובמהלך כל החיים שלהן, אז יש לנו פה קבוצה לטיפול בפגיעות מיניות.

<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לעבוד על הפרעת אכילה, כי כמעט לכולן יש.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתה רואה בנות מאוד רזות, יש הפרעות אכילה, או שהן אוכלות יותר מדי.

<ביאטריס רוזן-כץ: הן מגיעות לפה, כל מי שנכנסת לפה מעלה תוך חודשיים איזה 15 קילו, ויש פה בעיות של הקאות ואנחנו חייבות לתת טיפול בכל הנושא התעסוקתי, כי הבסיס בסופו של דבר להתחיל לעבוד ולהשתלב בעולם העבודה, אז יש קבוצות של הכנה לעולם התעסוקה וליווי פרטני של כל אישה למצוא עבודה וגם כשהיא מתחילה לעבוד הדפוסים נשארים.

<ביאטריס רוזן-כץ: לא סתם ו' אומרת, הדפוסים נשארים.

<ביאטריס רוזן-כץ: כשבאה בחורה ואומרת לי, אני תמיד מביאה את הדוגמה הזאת, באה בחורה ואומרת לי 'תקשיבי לי, הבוס שלי לוקח אותי לתל אביב להביא את המזוודות שהשארתי שם'.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואני אומרת, אני ממש רואה את פיני ווגמן מציע לי לקחת אותי לתל אביב, כאילו אין מצב, הוא גם הביתה לא ייקח אותי.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואז אתה יודע, אוקיי, יש פה חציה של גבולות.

<ביאטריס רוזן-כץ: זו השפה שהן מביאות איתן, זה מה שהן יודעות.

<ביאטריס רוזן-כץ: פה אתה צריך ללמוד שפה רחבה חדשה על איך להתנהל מול העולם.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני אתן לך דוגמה, היינו בטקס של הנשיא, ופתאום באה אחת מהבחורות לרוחה ואומרת לה, 'תגידי, רוחה, הצלם של העיתונות רוצה ללכת איתי לטייל בפסלים שם בבית הנשיא, זה בסדר?

<ביאטריס רוזן-כץ: ' אני אומרת כאילו איך - - - יש דברים - - - פעם באנו לכנסת ואני רואה את המבטים, כשעליי בוודאי לא מסתכלים, אבל כאילו יש את הפאק הזה ואני רואה את המבטים, אני רואה את המבטים של השומרים, אני אומרת כאילו זה עולם שמתנהל כשאנחנו לא תמיד מודעים לו.

<רוחמה נפתלי: במקביל כאילו, כן.

<ביאטריס רוזן-כץ: זו השפה, זו הדרך, אלה ילדות שלמדו שהדרך להתקשר עם הסביבה זה דרך המיניות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתה בא ללמוד כרגע משהו חדש, אתה בא ללמד אותה שיש בה דברים אחרים, לא רק המיניות שלה.

<ביאטריס רוזן-כץ: שגם נעים להיות איתה, שהיא גם יכולה להיות חברה טובה, שהיא גם יכולה להיות בן אדם מעניין לשיחה, שהיא חכמה, שהיא יכולה להפיק הנאה לא רק במאה אחוז אדרנלין, אלא גם להפיק הנאה מדברים אחרים פשוטים ופחות מסכנים בחיים.

<ביאטריס רוזן-כץ: ילד גדל באמצעות ההתפעלות.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש לך ילדים?

<ביאטריס רוזן-כץ: אני זוכרת שנולדה הבת שלי, לא משנה, קופה, אני חשבתי שזה הדבר הכי יפה בעולם ואני זוכרת שהלכתי איתה בעגלה ולא הבנתי למה אנשים לא עוצרים אותי ברחוב להגיד לי 'וואו, איזה ילדה'.

<ביאטריס רוזן-כץ: אמרתי מה, הם לא רואים?

<ביאטריס רוזן-כץ: וזה מה שמגדל ילד, לדעת שהוא נושא להערצה, להתפעלות.

<ביאטריס רוזן-כץ: כשילדים גדלים בבתים שאין התפעלות בעיניים של אף אחד, אז הם גדלים באיזה שהוא ריק.

<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב, הרבה פעמים ההתפעלות שהן חוות זה רק באמצעות המיניות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אז מה זה טיפול?

<ביאטריס רוזן-כץ: טיפול צריך ללמד אותן שיש עוד דברים חוץ מהמיניות שלי וזה תהליך מאוד ארוך.

<ביאטריס רוזן-כץ: הן גם השתמשו בטכניקות הישרדות של רחוב.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתה שוטר, אתה יודע בדיוק מה זה טכניקות הישרדות של רחוב.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה כשהן באות ואומרות 'איזה תחנת טלוויזיה אני אראה עכשיו?

<ביאטריס רוזן-כץ: ' רצח, כאילו איזה מריבות, על מה?

<ביאטריס רוזן-כץ: על איזה תכנית נראה בטלוויזיה.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה מאבקי שליטה, זה להשתמש בהתפרצויות ואלימות ואיומים על כל דבר, זה לסנג'ר נשים אחרות.

<ביאטריס רוזן-כץ: התהליך של ההוסטל בעיקר זה ללמד אותן מה זה משפחה.

<ביאטריס רוזן-כץ: איך חיים בתוך משפחה, מה זה להתחשב אחד בשני, מה זה לעזור אחד לשני, מה זה כשאתה רואה מישהו חלש אתה לא דורס אותו, אלא אתה עוזר לו לקום.

<ביאטריס רוזן-כץ: זו שפה אחרת.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה, אני חושבת, עיקר הטיפול.

<ביאטריס רוזן-כץ: מרינה, אולי את רוצה להוסיף משהו?

<מרינה דונסקי: כן.

<מרינה דונסקי: הבנות באות להוסטל ממש עם יכולת הישרדותית.

<מרינה דונסקי: הדפוסים של הישרדות הם מאוד בולטים.

<מרינה דונסקי: הן כל כך עסוקות בהישרדות שזה לוקח זמן ללמד אותן לראות משהו אחר, להרגיש משהו אחר, להאמין במשהו אחר.

<מרינה דונסקי: אני חושבת שבהתחלה יש איזה חוסר אמון באיזה שהיא קבלה ללא תנאי.

<מרינה דונסקי: נורא קשה להן להבין את זה, להאמין את זה, ולדעתי זה מה שמלווה חלק מהן אחר כך.

<מרינה דונסקי: חוסר האמון הזה.

דוד צור: לא הצלחתי לקבל תשובה למען האמת לחוליה האחרונה.

<רוחמה נפתלי: אני אגיד לך, פה מלמדים אותן קודם כל לעשות שלום עם עצמן, שהן לא אשמות בשום דבר.

<רוחמה נפתלי: זה מה מלמדים אותן, לאהוב את עצמן, כשהן יוצאות בחוץ, שלא ייתנו עוד פעם את הגוף שלהן.

<ביאטריס רוזן-כץ: רוחה, הוא שואל משהו אחר.

דוד צור: ו' באה לפה לתקופה, קיבלה, יצאה, הנה עכשיו היא יכולה להסתדר בעצמה, והעולם בעצם לא מחייך אליה בחוץ כמו שהוא מחייך פה בבית, ועוד פעם יש איזה דיסוננס גדול בין הנפילה, כי היא מרגישה שעם כל מה שהיא קיבלה פה עדיין אין לה כלים להסתדר בעולם אחר, אז הדבר הכי קל לה עוד פעם ללכת למקום שהיא מכירה.

דוד צור: אני לא שופט אותה בכלל בעניין הזה, כי אני אומר, למשל, בכל מה שקשור לרש"א (הרשות לשיקום האסיר), אסירים, להבדיל, שהם פושעים, הכנסנו אותם והכול ואנחנו, המדינה, תוך הבנה שכדאי למדינה ולנו ולהם, או מתוך אמפתיה גדולה, כי אנחנו מאמינים בזה, נותנים להם קורסים, מלמדים אותם, מוציאים או לעבודה, מלווים אותם בתקופה הזאת בחוץ, משקיעים מאמץ וכסף ומשאבים והכול - - -

<מרינה דונסקי: אין לנו.

דוד צור: אני לא בא אליכם בטענות, אני בא ל - - - אתם עושים נהדר, אתם לא אחראים על זה.

דוד צור: אני אומר שאנחנו, כמדינה, החוליה הנוספת - - -

<מרינה דונסקי: אני יכולה להביא דוגמה?

<מרינה דונסקי: יש לנו מטופלת שמאוד מאוד רוצה לצאת לקורס של איפור.

<מרינה דונסקי: היא סיימה קורס של ספרות, היא רוצה להמשיך באיפור.

<מרינה דונסקי: מבקשים ממני לרכוש איזה תיק של כלים ב-2,500 שקל.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להוסיף על זה.

<ביאטריס רוזן-כץ: רשת אביב, ערכה של ספרות עלתה 5,000 שקל.

<ביאטריס רוזן-כץ: אילנה יושבת פה, לעיריית חיפה יש קרן לתושבי העיר 'קרן קסם' - - -

דוד צור: לעסקים קטנים?

<אילנה בן ליש: לא, זה רק למקרים פרטניים.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואפילו שהבחורה לא חיפאית ולא הייתה אף פעם חיפאית, הם הסכימו לתת מתוך הקרן הזאת 5,000 שקל לערכה של הספרות.

דוד צור: אז יש מאטצ'ינג.

<אילנה בן ליש: יש מאטצ'ינג אחר, לא ב-25%.

דוד צור: מבחינתי זה מספיק.

<אילנה בן ליש: גם השעות שאני יושבת פה זה מאטצ'ינג.

דוד צור: זה בדיוק מה שאמרתי.

דוד צור: גם המשרה של ביאטריס זה מאטצ'ינג.

דוד צור: ברור.

<ביאטריס רוזן-כץ: מה שאני אומרת, הדרך עוד מאוד מאוד ארוכה ויש עוד הרבה מה לפתח ולכן כשמדברים על החוק להפללת לקוחות אני תמיד נעמדת על הרגליים האחוריות ואני אומרת שבלי תקצוב שלא יהיה חוק.

<ביאטריס רוזן-כץ: כי אני אומרת - - -

דוד צור: את מצטטת אותי כל הזמן, לא?

<ביאטריס רוזן-כץ: אז יש לי הפנמה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אולי נשמע, נמצאת איתנו א'.

<מטופלת במרכז: אני מיבנה.

<מטופלת במרכז: איך אני נכנסתי לתוך המעגל הזה?

<מטופלת במרכז: בגיל 12 עברתי טראומה בתוך הבית, שעברתי התעללות מינית במשך שנה בתוך הבית, מתחת לאף של המשפחה שלי, ומאותו זמן הרגשתי שאני לא, שהגוף שלי זה כבר לא הרכוש שלי, זה רכוש של מישהו אחר.

<מטופלת במרכז: בערך בגיל 13.5, 14, התחלתי לשתות והתחלתי גם לעשן סיגריות ויום אחד ישבתי בספסל בשכונה ופשוט עצר לי אוטו ואמר לי, 'בואי, תעלי, אני אקח אותך, נסתובב'.

<מטופלת במרכז: ומאז פשוט נשאבתי לתוך העולם הזה ואת הלימודים ואת בית הספר שלי סיימתי, אבל גם שם כאילו - - - אף פעם לא היה לי מקום שיכולתי למצוא בו נחמה, הייתי מגיעה לבית הספר.

<מטופלת במרכז: כשהייתי קטנה הייתי חווה רק התעללויות, עוברת הצקות.

<מטופלת במרכז: כשהייתי באה לבית הייתי דחויה בבית של ההורים שלי.

<מטופלת במרכז: אמא שלי הייתה מתוסכלת מזה שהיא לא הייתה עובדת ומזה שהמצב בבית, לא היה מה לאכול ותמיד לא הייתה הגדרה.

<מטופלת במרכז: אני זוכרת בערך בגיל 15, שפשוט ברחתי מהבית למשך חצי שנה, כי אין מי יעזור לי, אין מי ייתן לי ואין מי יקנה לי, אז אני אלך ואשיג בדרכים שלי.

<מטופלת במרכז: ופשוט נסעתי לתל אביב.

<מטופלת במרכז: זה היה חצי שנה שמאוד סבלתי, כי לא היה לי אצל מי להיות ולא היה לי איפה לישון ולפעמים לא הייתי אוכלת ולא הייתי ישנה והייתי גרה מתחת לבלוקים, ליד פחי אשפה.

<מטופלת במרכז: קשה לי לדבר על זה אפילו.

<מטופלת במרכז: וזה היה בלגן בקיוסק שהייתי בו באותו יום, הגיעה לשם ניידת משטרה ועצרה אותי.

<מטופלת במרכז: כאילו שאלו אותי מה אני עושה פה ואמרתי להם שלא, בקיצור בלגן אחד גדול, לקחו אותי והסתבר להם שאני נעדרת מהבית.

<מטופלת במרכז: התחננתי לשוטרים שאני לא רוצה לחזור הביתה, כי אין לי מה לעשות בבית, אף אחד לא מתייחס אליי והמשטרה אמרה שיש פה עובדת סוציאלית.

<מטופלת במרכז: אמרתי שאני לא מאמינה לאף אחד ואז ביקשתי מהעובדת הסוציאלית ללכת לפנימייה, שלחו אותי לפנימיית כפר הנוער נוה עמיאל, הייתי שם ארבע שנים.

<מטופלת במרכז: גם כשהייתי שם לא הייתי הולכת הביתה, הייתי בורחת לסמטאות שם, עושה שם שישי-שבת, מביאה לי כמה דברים, שורדת עם עצמי, או תוך כדי גם עובדת, כי אני צריכה שמישהו ידאג לי.

דוד צור: ובפנימייה ידעו שאת נוסעת הביתה?

<מטופלת במרכז: כן.

<מטופלת במרכז: בפנימייה הייתי אומרת להם שאני נוסעת הביתה והייתי באה ומספרת להם כל מיני סיפורים, רק שלא יחקרו יותר מדי.

<מטופלת במרכז: ואז היה לי הפרש של שנה לפני שהתגייסתי לצבא ולא היה לי איפה להיות, אז הייתי חצי שנה בפנימייה ואחרי זה אמרתי, אני לא יודעת, נצא בחוץ.

<מטופלת במרכז: לקחתי את כל הדברים שלי ועוד פעם חזרתי לעבוד.

<מטופלת במרכז: ככה דאגתי לעצמי, לצרכים שלי בשביל הגיוס שלי לצבא.

<מטופלת במרכז: התגייסתי לצבא, עשיתי שלוש שנים, מתוכן פעמיים ישבתי בכלא צבאי, על עריקות.

<מטופלת במרכז: בצבא עבדתי יותר קשה, כי לא הוגדרתי כחיילת בודדה, בגלל שהיה צריך שאמא תחתום ואני לא כל כך בקשר עם אמא ואמא לא הייתה מוכנה לחתום לי,אז הייתי צריכה לחיות מ-350 שקל ובתור אחת שצריכה לשרוד וצריכה את הצרכים שלה ואת הסיגריות, אז חזרתי לעבוד עוד הפעם.

<ביאטריס רוזן-כץ: השתמשת בסמים בצבא?

<מטופלת במרכז: לא, יותר אלכוהול.

<מטופלת במרכז: אבל בכמויות.

<מטופלת במרכז: היו מצבים שהייתי נשארת בבסיס והייתי שותה בבסיס, בתוך היחידה.

<מטופלת במרכז: גם בבסיס עברתי סוג של השפלות, כי שירתתי ביחידה שמפקדת מעל המפקדת שהייתה לי, לצערי הרב, לא היא ולא אני סבלנו אחת את השנייה והיא תמיד ניסתה לשים לי רגליים ויום אחד הייתי בתורנות מטבח והרס"ר שלי הגיע ואמר לי 'את מוזמנת לחקירה למצ"ח' והתחלתי להיכנס עם עצמי לתסביכים, מה עשיתי שאני לא מודעת ולא יודעת ובמצ"ח אמרו לי שאני חשודה בהחזקת סמים, אני לא זוכרת מה היה, אמרתי שלא נגעתי בסמים ואני לא יודעת, ומסתבר שרצו שאני אלשין על אנשים שמעשנים.

<מטופלת במרכז: אמרתי שאני לא מוכנה, כי אני לא בן אדם כזה שמלשין ופשוט קמתי והלכתי משם ומאז לא שמעתי ולא - - - אחרי תקופה שעמדתי לצאת נודע לי מקצין שהיה ממש ידיד טוב שלי שהיא שמה לי רגליים ושהיא מסרה את זה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אבל עם הכול סיימת שלוש שנים.

<ביאטריס רוזן-כץ: סיימת שירות מלא?

<מטופלת במרכז: כן.

<ביאטריס רוזן-כץ: וכשהשתחררת?

<מטופלת במרכז: עוד פעם.

<מטופלת במרכז: באתי לפה מחיפה, לא היה לי איפה להיות.

<מטופלת במרכז: תוך כדי זה, אני גם לא מדברת עם המשפחה שלי ואין לי לאן ללכת, והכרתי גם מישהו שהיה מרים עליי ידיים והייתי צריכה לברוח ממנו ובאמת לא היה לי אף פעם את המקום הזה, את הפינה הזאת וכשהגעתי לפה ואמרו לי בבית החייל 'זהו, את עומדת להשתחרר, יש לך שבוע למצוא איפה' ואז הכרתי חברה שהייתה איתי בכלא הצבאי, שלאחר מכן היא אמרה לי 'תבואי תגורי אצלנו', גרתי אצלה בערך שנה וגם שם עברתי - - - שם התחלתי יותר לאבד את עצמי כי הם ניצלו אותי והייתי צריכה לעבוד בשבילם.

<ביאטריס רוזן-כץ: בזנות?

<מטופלת במרכז: כן.

<ביאטריס רוזן-כץ: איך הגעת לכאן?

<מטופלת במרכז: איך הגעתי לכאן?

<מטופלת במרכז: קודם כל גם כשהייתי פה הייתי משוטטת ועובדת ברחוב ויום אחד פשוט כבר לא יכולתי להכיל את כל מה שאני עוברת והבנתי שיש לי שתי אופציות, או שאני תולה את עצמי או שאני מצילה את החיים שלי.

<מטופלת במרכז: אבל להציל אני לא יודעת מאיפה להתחיל.

<מטופלת במרכז: אמרתי לעצמי שאני לא יודעת אם יעזרו לי, כי אני לא תושבת של העיר הזאת, אני לא שייכת לפה.

<מטופלת במרכז: ניגשתי יום אחד למשרד של עמידר ובאתי אליהם, אני זוכרת, כמה ימים לא התקלחתי, באתי עם גופיה דקה ושורטס ופשוט התחלתי לשבת ולבכות לפקידה.

<מטופלת במרכז: אמרתי לה 'תשמעי, תעזרי לי, תצילי את החיים שלי, אין לי הרבה, אין לי מה לעשות, אני לא יודעת מה לעשות'.

<מטופלת במרכז: היא אמרה לי 'תירגעי' ודאגה לי ונתנה לי כתובת של לשכת הרווחה בחיפה.

<מטופלת במרכז: ניגשתי אליהם ואמרתי לעובדת הסוציאלית, 'תשמעי, אני לא יודעת מה לעשות, אני מפקידה בידיים של אחרים את האמון שלי.

<מטופלת במרכז: האמת שאני לא יודעת מה לעשות ואין לי כוח יותר להשפלות האלה ואין לי כוח למכור את עצמי, אני רוצה להציל את החיים שלי'.

<מטופלת במרכז: ובאמת היא אמרה לי 'תמתיני כמה דקות בחוץ', עשתה טלפונים ל'אופק נשי' לדירת חירום.

<מטופלת במרכז: הגעתי לדירת חירום, גם שם עוד לא עליתי על ניקיון, שם גם עבדתי, הייתי שם שלושה חודשים והייתי עובדת ושותה וממשיכה לתפקד ולכבד את החוקים של הבית, עד שיום אחד באמת התחלתי להיכנס ממש לדיכאונות ואין לי כוח ולחרדות וכמעט הגעתי למצב שאני רבה עם מישהי ופשוט באותו רגע פרצתי בבכי וקראתי לאם בית של דירת החירום וביקשתי ממנה שעכשיו אני רוצה לרדת.

<מטופלת במרכז: עוד לפני כן רוחה באה לדירת חירום וסיפרה את החיים שלה, שזה עוד יותר נתן לי איפשהו במוח שלי זה חלחל ותפס, והבנתי שאולי גם אני יכולה להציל את החיים שלי ואז ירדתי לפה.

<מטופלת במרכז: אני הייתי בהוסטל שנה ו-4 חודשים ו - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: אנחנו לא מקפידים על השנה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אם תצטרכי גם שנה ו-4 חודשים, את תהיי שנה ו-4 חודשים.

<מטופלת במרכז: היה לי מאוד קשה בהתחלה, אם זה לבנות את האמון שלי ואם זה מבחינה חברתית ואם זה מלא דברים שלא ידעתי בעצם, לקבל אהבה, ואני באמת בן אדם שלא קיבלתי אהבה ואני חושבת שכשהכרתי את רוחה, מהרגע שנכנסתי ועד היום, היא דמות של אמא שלי.

<מטופלת במרכז: הרבה פעמים קיבלתי ממנה דברים שלא קיבלתי מאמא שלי.

<מטופלת במרכז: כשבאתי לפה, אני עדיין לא דיברתי עם המשפחה שלי, המשפחה שלי כבר חשבה שאני מתה והגעתי ואחרי 9 חודשים שהייתי בטיפול העזתי להרים טלפון ולהגיד שאני חיה ושהכול בסדר.

<מטופלת במרכז: אבל התהליך שלי היה תהליך באמת, אני חושבת, מדהים.

דוד צור: מה את עושה היום?

<מטופלת במרכז: אני עובדת בניקיון בבית חולים.

<מטופלת במרכז: אני שוכרת דירה כבר שלושה חודשים, אני נכנסתי לקורס של רשות למלחמה בסמים, קורס מדריכים, ובעזרת ה' יש לי הרבה שאיפות והרבה כוונות והרבה מטרות.

<אילנה בן ליש: אני רוצה לציין שצריך לזכור שיש המון מסגרות שמפעילים שירותי הרווחה, אין אף שירות אחר שהחוקים שלו הם כאלה שהם רק מכווני האנשים עצמם.

<אילנה בן ליש: אין חוקים שאם עשית לא תפני לכאן.

<אילנה בן ליש: יש חוקי הבית, כמו ששתיהן אמרו 'שמרתי על חוקי הבית', אי אפשר בבית להזריק, אי אפשר בבית להרביץ, אי אפשר להוציא סכין, אבל גם מי שהוציאה סכין, יוצאת וחוזרת.

<אילנה בן ליש: אין להם מקום אחר, זה המקום האחרון.

<אילנה בן ליש: מפה לא מגרשים אותן.

<אילנה בן ליש: היא מספרת שהיא הייתה והיא המשיכה, היא המשיכה לעסוק בזנות.

<אילנה בן ליש: רוב המסגרות שאנחנו מכירים, אם אתה לא עומד בסטנדרטים, אחת, שתיים, שלוש, ארבע, אתה לא יכול להיות פה, ואני תמיד אומרת שהמסגרות האלה מתאימות לילדים שלי, הן לא מתאימות למי שבאמת באמת זקוק.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שכל מה שהם יודעים בראש זה באמת מה הן צריכות.

<ביאטריס רוזן-כץ: גם כשיש החלטות קשות לקבל, כל הזמן מוביל אותנו 'אנחנו פה בשבילך', לא בשביל עצמנו, לא בשביל הצוות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אם יהיה בן אדם שלא יעשה את העבודה שלו הוא לא יהיה פה, יהיה בן אדם שלא יהיה טוב למטופלות הוא לא יהיה פה.

<ביאטריס רוזן-כץ: א', את מאוד צעירה, בת כמה את?

<מטופלת במרכז: 23.

<ביאטריס רוזן-כץ: ילדה.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואני אומרת וואו, היא עברה חיים מאוד קשים, רעות גיא תמיד אומרת, כמספר הדברים הרעים שקרו לי בחיים ושהביאו אותי לאן שהגעתי, כך צריכים לקרוא לי דברים טובים כדי שאני אאמין שאפשר אחרת.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חושבת שהדרך לא פשוטה, אבל היא אפשרית.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני מסתכלת על ו' ואני אומרת, נכון, עכשיו היא בתקופה קשה, אבל אני ראיתי את ו' עובדת בעבודה נהדרת, בעבודות, עם יכולות, יש לה יכולות בלתי רגילות להגיע ולהשתלב במקומות עבודה וצריך עוד פעם ועוד פעם ולא להתייאש.

<ביאטריס רוזן-כץ: איך תמיד אתן אומרות?

<ביאטריס רוזן-כץ: 'אל תוותרו עלינו', 'אל תוותרו עלינו', אוקיי - - -

<אילנה בן ליש: אנחנו לא נוותר עליכן, אבל אל תוותרו אתן על עצמכם.

<רוחמה נפתלי: התכנית של ו' כרגע זה לחזור להוסטל, סיכמנו שהיא חוזרת לתקופה קצרה, והכול יהיה בסדר.

<ביאטריס רוזן-כץ: נכון, להתארגן.

<אילנה בן ליש: אבל כן צריך לנסות לכתוב תכנית לאחרי, כי המעברים הם חדים מדי.

<קריאה: כן, להיות מאוד מאוד עוטפת שמחזירה אמון, אבל - - -

דוד צור: ו', איזה תחומים את מרגישה שכן מושכים אותך לעבוד בהם?

<מטופלת במרכז: אני עכשיו מוציאה רישיון על אופנוע ומעניין אותי לעבוד על ההגה, לנהוג, להיות על הכבישים.

<מטופלת במרכז: עכשיו זה דברים שאני עושה.

דוד צור: שליחויות וזה?

<מטופלת במרכז: כן, זה מעניין אותי.

<מטופלת במרכז: לא יודעת, נראה.

<מטופלת במרכז: יש לי כל מיני דברים שאני עושה עכשיו, אני לא סתם לא עובדת .

<מטופלת במרכז: אני מחפשת, מזכירה אולי.

<אילנה בן ליש: יש מוקד תעסוקה עירוני לאוכלוסיות עם קשיי הסתגלות לעולם העבודה.

<ביאטריס רוזן-כץ: רכזת התעסוקה שלנו שייכת לצוות של המוקד התעסוקתי.

דוד צור: היא הייתה שם?

<אילנה בן ליש: היא לא צריכה להיות שם, באים אליה.

<ביאטריס רוזן-כץ: רכזת התעסוקה שלנו היא פה, אבל היא שואבת את המידע ואת המשאבים מהמוקד התעסוקתי.

<אילנה בן ליש: תכנית עירונית כרגע ממומנת 100% עירוני.

<אילנה בן ליש: אז כשאתה רושם את המאטצ'ינג תכתוב את זה גם.

דוד צור: בסוף נהיה חייבים לכם כסף.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד עוד משהו לפני שאתם הולכים.

<ביאטריס רוזן-כץ: העבודה פה היא לרגע לא עבודה לבד, אין פה עבודה לבד.

<ביאטריס רוזן-כץ: העבודה פה היא שותפות של כל המסגרות, אם זה מבחינת משרד הרווחה, משרד הרווחה הוא לא רק הגורם המממן, אלא גם מבחינה מקצועית, השייכות, ההבנה, העזרה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני אתן לכם נתון שיפתיע אתכם, אנחנו המקלט הפתוח היחידי לנשים בכל הצפון.

<ביאטריס רוזן-כץ: תחשוב שבתל אביב יש הרבה מקלטים כאלה, בירושלים יש כאלה, אצלנו אנחנו היחידים.

דוד צור: כמה בנות יש פה עכשיו?

<ביאטריס רוזן-כץ: בשלטר אנחנו נכון לרגע זה 16 נשים שישנות, כשאנחנו מלאים עם 12.

<אילנה בן ליש: 12 נחשב מלא.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואז זה עושה גירעונות, כי אתה מחזיק 16 נשים, אז כל ההוצאות שלך יותר גבוהות ואי אפשר לסגור את הדלת.

<ביאטריס רוזן-כץ: מאוד מאוד קשה להשאיר אישה בחוץ, מאוד קשה.

<ביאטריס רוזן-כץ: וגם לפעמים אנחנו עובדים כל הזמן עם המשטרה, יש לנו גם משטרה ויש לנו גם סיירת עירונית.

<ביאטריס רוזן-כץ: בעיריית חיפה יש, כיום אני חושבת שבהרבה ערים יש, אנחנו מחוברים בלחצן מצוקה למוקד של הסיור העירוני, ברגע שאנחנו לוחצים תוך שלוש דקות - - -

<רוחמה נפתלי: אני רוצה להגיד משהו למשטרת ישראל.

<רוחמה נפתלי: באמת המשטרה פה כל דקה, כל שנייה, לפעמים פה יש מריבות, אירועים ודקירות ועף לי כוס למוח, הנה אני עושה ככה, ואני רוצה להגיד באמת אין עליכם.

<רוחמה נפתלי: כל טלפון, אתם בשניות פה.

<רוחמה נפתלי: בשניות אתם פה.

<רוחמה נפתלי: בשניות.

דוד צור: בשביל זה שלחנו לכם ממ"ז מאצלנו.

דוד צור: הוא היה פקוד שלי.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה גם מהבחינה הזאת, גם הסיוע שלהם עם המטופלות, אם אישה מגיעה לפה אחרי שהיא עברה תקיפה מינית, הדרך שבה מטפלים.

<ביאטריס רוזן-כץ: מגיעות כל הזמן לפה, יש תקיפות מיניות בדירות חירום, הם נותנים יחס של כבוד למטופלות.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא משהו שהוא - - - אני שומעת על מחוזות אחרים - - -

דוד צור: יש פה תופעה, למשל, של סרסורים או דברים כאלה שבאים לאיים?

<קריאה: לא פה, אבל כן סרסורים מאיימים על נשים.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני אגיד לך מה, פעמיים התפרצו לדירת חירום סוחרי סמים, שבאו לגבות כספים.

<ביאטריס רוזן-כץ: עכשיו הם מטומטמים, זה היה בהתחלה, הם לא ידעו שהכול מצולם.

<ביאטריס רוזן-כץ: המשטרה מאוד חגגה על זה, זאת אומרת ברגע שהגיעה המשטרה היו להם קלטות עם הפריצה לתוך הבית והייתה עילה למשטרה איך לעצור את סוחרי הסמים וזה לא חזר.

<ביאטריס רוזן-כץ: הם לא מתקרבים.

<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב, רוב הסרסורים זה או סוחרי סמים או הבן זוג.

<רוחמה נפתלי: כן, אנחנו רואים כמה קשה לסרסורים לשחרר את הנשים.

<ביאטריס רוזן-כץ: עם ביטוח לאומי ,אני חייבת להגיד, יש לנו שני מסלולים עיקריים, הבטחת הכנסה וגם נכות כללית.

<ביאטריס רוזן-כץ: לצערי הרב נשים שעוברות מסלולים כאלה בחיים גם בגיל מאוד צעיר נפגעות קשה והן מקבלות נכות כללית ואז נכנסות גם לתהליכים של שיקום דרך ביטוח לאומי, עם מימון של הרבה קורסים שנותן ביטוח לאומי.

<ויקי אלעמרי: איזה נכויות, נפשיות?

<ביאטריס רוזן-כץ: כן, נפשיות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה שלפני שאנחנו יוצאים אנחנו נעבור דרך דירת החירום, כי חשוב לי שתראו את דירת החירום שלנו.

<ביאטריס רוזן-כץ: דירת החירום שלנו היא מאוד שונה מתל אביב, מבחינת המאפיינים.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה מקום שבנות מגיעות בגיל מאוד צעיר וגם במצב פחות קשה מאשר בתל אביב.

<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת דירת החירום מאוד מדגימה איך הצפון שונה מהמרכז.

<ביאטריס רוזן-כץ: גם בשביל הנשים פה תחנה מרכזית זו התחנה האחרונה.

<ביאטריס רוזן-כץ: עוד משהו, דוד?

<ביאטריס רוזן-כץ: אתה רוצה להגיד כמה דברים?

דוד צור: קודם כל אני חייב להגיד שאני ממש מתרשם מהנכונות ומהנתינה הענקית הזאת, אבל גם מהעובדה שהבנות, עם כל המצוקה, כמה שהמקום הזה הוא אולי המקום היחידי שהחזיר להן את האמון בחיים ואת התקווה, לא בכדי הוא נקרא 'אופק נשי'.

דוד צור: אני עדיין חושב שאנחנו חסרים חוליה, זה לא בגלל ששמעתי את שתיהן, אני מכיר את זה גם מהנושא של שיקום האסיר, וזו הנפילה הכי גדולה.

דוד צור: במסגרת הדבר עובד, הן תחת השגחה, לעסק יש את התיחום שלו.

דוד צור: ברגע שהן יוצאות לעולם, כמו גם האסירים, הם יוצאים לעולם החופשי, הפיתויים שם, הקשיים מצד שני גם שם, ולכן הנטייה הראשונית היא ללכת למקום שאתה בו הכי הרבה מכיר ומרגיש, עם כל זה שאתה יודע שזה רע ואסור לחזור לשם וזה רק יעשה לך רע, אבל עדיין זה המקום המוכר.

דוד צור: אז שם זו חוליה שלדעתי, אני לא יודע אם זה במסגרת הזאת פה, אז צריך לבוא עם איזה מעטפת מבחוץ ולנצל את הזמן הזה פה כדי לתת להן את הכלים בדרך החוצה.

דוד צור: נראה לי כן אינטואיטיבית.

<אילנה בן ליש: יש לנו פה נציגת משרד הרווחה.

דוד צור: אינטואיטיבית נראה לי שכן, אבל יכול להיות שצריך לעשות עוד איזה מסגרת שהן עוברות לשם.

<מירב דדיה: לא, זה רעיון להרחיב את השלטר פה.

<מירב דדיה: יש פה כמה דברים שצריך לתת להם מענה בצורה יותר - - -

דוד צור: זו נראית לי חוליה חסרה שצריך לעשות אותה, אני חושב, במסגרת פה, לא מהתקציב שלהם כמובן, אבל לתת לזה גיבוי שמשרד הכלכלה גם ייתן את הקורסים.

דוד צור: הקורסים הזעירים, ספרים, ספריות, בונות ציפורניים.

<מירב דדיה: דרך אגב, אתם לא מקבלים ואוצ'רים?

<ביאטריס רוזן-כץ: לא.

<מירב דדיה: צריך לבדוק.

<מירב דדיה: אני יכולה להגיד שבמרכזים לנפגעות תקיפה מינית, הן כן יכולות לקבל, כחלק מהתהליך הטיפולי, בדיוק מהמקום הזה, והן מקבלות ואוצ'רים - - -

דוד צור: אז למה לא פה?

<מירב דדיה: אז יוכל להיות שצריך לחבר.

<מירב דדיה: אני יודעת שלנו פעם נתנו ואוצ'רים לקורסים, בדיוק מה שחבר הכנסת דוד צור מדבר.

דוד צור: אז נראה לי שאת זה אפשר כבר לעשות.

<מירב דדיה: רק לחבר אתכם.

דוד צור: זו חוליה אחת.

דוד צור: וכפי שאמרה פה ביאטריס, המקום כנראה צר מלהכיל את כל ה - - - יש פה, לצערנו, ביקש יותר גדול, לכן צריך לבדוק עם משרד הרווחה עוד מעון שיתוקצב בצפון.

דוד צור: נעשה את הבדיקות האלה.

דוד צור: תודה.

<רוחמה נפתלי: תודה לכם.

<רוחמה נפתלי: תמשיכו להסתכל.

<רוחמה נפתלי: אמרת כשהתחלת לדבר, אנחנו החצר האחורית, אף פעם לא הסתכלו, אני מרגישה שאני באה מאותם מקומות, אלוהים אהב אותי ועשיתי את הדרך, גם אחרי 13 שנה יש קשיים ויש ימים שבא לך להיכנס למיטה ולא לצאת משם, אבל אני רוצה להגיד לכם תודה, תמשיכו ככה, תמיד תסתכלו, זנות זה לא מחלה מדבקת, אפשר לראות אותנו, להסתכל עלינו, להגיד 'אפשר עוד משהו ועוד משהו'.

<רוחמה נפתלי: כשאני באתי לראיון עבודה ב'אופק נשי', לא באתי לעבוד כי חשבתי שצוחקים עליי, כאילו מי יסתכל על זונות, זה לא יכול להיות בחיים.

<רוחמה נפתלי: תודה לכם.

<רוחמה נפתלי: (סיור בדירת חירום)

<אודט-אם בית: פה נמצאות לא נערות, מגיל 18 עד 67, הבחורה שיש לנו הכי מבוגרת היא בת 67, מרביתן משתמשות בסמים ונמצאות במעגל הזנות.

<אודט-אם בית: אנחנו מקבלים אותן, זו דלת פתוחה, הן יכולות לבוא ואנחנו לא יודעים מאיפה הן באו, מספיק שאנחנו יודעות שהן נמצאות במעגל הזנות והסמים.

<אודט-אם בית: אני בעצמי הייתי מכורה לסמים, אני נקייה 15 שנה.

<אודט-אם בית: סאוסן היא מדריכה איתי פה ביחד.

<ביאטריס רוזן-כץ: סאוסן בוגרת שלנו.

<אודט-אם בית: סאוסן בוגרת של ההוסטל פה.

<אודט-אם בית: סאוסן זאת הדוגמה הכי טובה שאפשר להסביר.

<אודט-אם בית: היא הייתה מטופלת שלנו בדירת החירום, היא סיימה את ההוסטל למטה, כעבור שנה היא עלתה לפה והיא עובדת עד היום פה כמדריכה.

<אודט-אם בית: הבנות כאן יכולות להשתמש בחוץ ולבוא לכאן, הן יכולות לשתות בחוץ ולבוא לכאן.

<אודט-אם בית: יש להן פה מיטה חמה, אוכל חם, חיבוק, יש להן גבולות מינימליים שזה סדר יום פחות או יותר מנוהל.

<אודט-אם בית: אם הייתם מגיעים לפני שעה ישבו פה 20 בנות בשולחן ערוך יפה, בשקט.

<מטופלת במרכז: מלא אהבה.

<מטופלת במרכז: בזכותך, אודט.

<אודט-אם בית: מלא אהבה.

<אודט-אם בית: תודה.

<מטופלת במרכז: באמת.

<אודט-אם בית: יש פה באמת דבר שלנו לא היה בבית, מאיפה שבאנו, לא היה לנו חום.

<אודט-אם בית: אולי הייתה מנה חמה, אבל לא היה חום, לא הייתה קבלה, לא היה את זה שיקבלו אותנו כמו שאנחנו, לא היה אפילו חיבוק חם, אז אני מאמינה שכולנו הגענו לפה מסיבות כאלה ואחרות.

<אודט-אם בית: הבנות שרק מבקשות או מראות נכונות לצאת לאשפוזית אנחנו עושות את זה.

<אודט-אם בית: יש לנו מנהלת של הקומה שהיא לא מחכה רגע וישר - - - יש לנו כרגע באשפוזיות בנות שיצאו לאשפוזית.

<אודט-אם בית: אשפוזית זה לפני גמילה, זה ניקיון של 21 יום, אחרי 21 יום הן יכולות להגיע אלינו פה להוסטל, שזה בדרך כלל ככה, ואם לא, לקהילות טיפוליות אחרות.

<אודט-אם בית: יש לנו מישהי שאתמול בלילה נאנסה בצורה אכזרית ביותר, עם אלימות של אלוהים ישמור, יש לי צמרמורת, עכשיו העברנו חפיפה על זה, היא הגיעה לפה אחרי בית חולים ואחרי הכול, פשוט בחיבוק חם ולבית.

<אודט-אם בית: כאילו זה הבית, זה המקום שיכול להכיל אותה ולקבל אותה, בלי עוד לקבל מכות או שפיטה מהבית, מבחוץ.

<אודט-אם בית: באמת היא יצאה לעבוד, המעביד שלה אנס אותה.

<אודט-אם בית: לא שהיא עובדת במעגל הזנות ולא - - - זהו.

<אודט-אם בית: יש לנו קבוצות, יש לנו מדריכות, רובנו מנטוריות.

<אודט-אם בית: יש לנו את הבוגרות של המקום, של דירת החירום.

<אודט-אם בית: אפשר להגיד בגאווה שיש לנו הצלחה הצלחה הצלחה, הן נמצאות בכל הקהילות, אם זה של 'רוח מדבר', אם זה של אילנות ואם זה של ההוסטל, שעדיין מבקרות ומעבירות מסר.

<אודט-אם בית: גם מדריכות מלמטה עולות ומעבירות מסר.

<אודט-אם בית: אני חושבת באמת בענווה שאנחנו המסר, גם בעצמנו, שאפשר גם אחרת.

<אודט-אם בית: זה אפשרי.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד.

<ביאטריס רוזן-כץ: עכשיו זה שקט בדרך כלל פה זה גיהינום.

<ביאטריס רוזן-כץ: בנות שבאות תחת השפעת סמים ואלכוהול.

<ביאטריס רוזן-כץ: המצב נדלק תוך שנייה, תוך שנייה יש לך פיצוצים.

<קריאה: חדר מיון.

<אודט-אם בית: חדר מיון אבל שלנו, אנחנו הרופאים.

<ביאטריס רוזן-כץ: קשה להבין את רמת הלחיצות של המקום ואתה פה מתנהל, מצד אחד לשמור על גבולות, מצד שני שהגבולות לא יהיו נוקשים שהם לא יוכלו להיות פה.

<ביאטריס רוזן-כץ: כי אם אני אשים פה כללים ונגיד אם על קללות הם לא יהיו פה, אז לא יהיו פה, הבית יהיה ריק, כי קללות יש כל הזמן וגניבות יש פה כל הזמן.

<ביאטריס רוזן-כץ: נורא מעניין, לא מהצוות ולא מהבית, אחת מהשנייה.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה עולם של הרחוב שנכנס פה ואתה צריך לראות איך אתה שומר על זה, עד כמה נכנס, עד כמה אתה לא נותן לו, איפה תגיד ש'עד כאן'.

דוד צור: מישהי פה אומרת 'אני רוצה להיכנס לתהליך של שיקום' - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: באופן מיידי, כפי שהיא אמרה.

דוד צור: אז היא יורדת למטה?

<ביאטריס רוזן-כץ: לא, קודם כל - - -

<אודט-אם בית: יש לנו יותר מיידי, כי בדרך כלל זה לחכות לרשימת המתנה, אז באמת ביאטריס יכולה להעביר אותם מעכשיו לעכשיו לבית חם בקרית אתא, שזה מימון יותר גדול, אבל על המקום.

<ביאטריס רוזן-כץ: בוא נגיד ככה, יש לנו שיתוף פעולה.

<ביאטריס רוזן-כץ: כמו שאמרתי לך, פה לא עובדים לבד.

<ביאטריס רוזן-כץ: אז יש אשפוזית פרטית בקרית אתא, של יעקב אילוז, לא יודעת אם שמעת עליו, יש לו בכל הארץ, הוא מוכן לטלפון שלנו לקבל, ורק שלנו, אישה, תמורת תשלום סמלי של 600 שקל, שזה השתתפות כביכול בקהילה אחרת לאשפוזית.

<ביאטריס רוזן-כץ: בלי בדיקות רפואיות, בלי כלום, ככה.

<ביאטריס רוזן-כץ: מהרגע להרגע.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה משהו שהוא מאוד מציל את הבנות.

<ביאטריס רוזן-כץ: היא אומרת 'כרגע אני רוצה לצאת לגמילה', מחר היא כבר לא שם.

<ביאטריס רוזן-כץ: היא רוצה עכשיו, אז צריך שעכשיו זה יהיה ושזה יהיה חינם.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש מקומות שמבקשים השתתפות עצמית.

<ביאטריס רוזן-כץ: איך אפשר לבקש השתתפות עצמית?

<ביאטריס רוזן-כץ: אני יודעת בדיוק כמה קליינטים היא צריכה לעשות כדי לקבל את ההשתתפות הזאת.

<ביאטריס רוזן-כץ: אין לה כסף, זה רק מלעשות עוד קליינטים.

<ביאטריס רוזן-כץ: אז אנחנו נקנה לה את הסיגריות בשביל הקהילה, אנחנו נשלם את ההשתתפות העצמית, אנחנו נלווה אותה לקהילה.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה שם המשחק.

<ביאטריס רוזן-כץ: ברגע שהיא אומרת 'אני יכולה, אני רוצה', מיד.

<ביאטריס רוזן-כץ: ללא תנאים.

<עובד במקום: גם אנחנו לקחנו את זה קצת יותר קדימה, זה לא רק למזער נזקים, זה לתת להם קצת תקווה, להגיד להם שיש משהו אחר.

<עובד במקום: לנסות לדרבן אותן לבחור משהו אחר, לא בקטע של לחץ, בקטע של אהבה, בקטע של מודל לחיקוי, בקטע של זה אפשרי.

<ביאטריס רוזן-כץ: ולפעמים היא יורדת ועולה ויורדת ועולה, עד ש - - - צריך הרבה סבלנות.

דוד צור: כמה בנות יש פה?

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רוצה להגיד לך, אתה רואה את אודט יושבת פה ככה יפה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אודט מכירה גם את העולם של ההישרדות.

<ביאטריס רוזן-כץ: לפני כמה זמן היה פה אירוע של אלימות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני מסתכלת אחר כך על המצלמות ללמוד מה שהיה ואז אני רואה את אודט ככה, ככה.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואני יודעת שהיא מחזיקה את הידיים כדי שלא תעוף לה היד מהמקום.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני רואה אותה ככה מדברת וחוזרת אחורה ומדברת, ואני יודעת בדיוק איזה אתגר זה לעמוד מול ההתגרות, וזו התגרות לא פשוטה, שיבואו ויגידו לך, מקללים אותך ואת הילדים שלך ואתה צריך להיות הגורם המכיל והמטפל.

<ביאטריס רוזן-כץ: התמודדות לא פשוטה.

דוד צור: כמה נשים יש פה?

<אודט-אם בית: היום יש לנו 15 מטופלות, אחת יצאה לאשפוזית, היא נמצאת באשדוד.

<אודט-אם בית: אני מאמינה שתוך כמה ימים היא מגיעה להוסטל למטה.

<אודט-אם בית: היא הייתה ה- ההמונית ביותר והבלגניסטית ביותר.

<אודט-אם בית: היום הגרעין הגדול שלנו הן יותר מהמגזר הערבי, ממש ילדות, מגיל 18 עד 23, שזה הגרעין הגדול.

<אודט-אם בית: נראה לי ש-9 בנות הן משם והשאר זה - - - שם זה יותר הזנות עובדת מאשר הסמים, מעגל הזנות, סנג'ור, לא זונה טיפוסית של הרחוב שעומדת, סנג'ור בלבד.

דוד צור: חיפאיות כולן?

<אודט-אם בית: לא, ממש לא.

<אודט-אם בית: מכל קצוות הארץ.

<ביאטריס רוזן-כץ: אולי יש חיפאית אחת.

דוד צור: מהצפון?

<אודט-אם בית: לא, מהכול.

<אודט-אם בית: יש לנו ממזרח ירושלים ועד כפר טובא.

<אודט-אם בית: יש לנו הרבה מהכפרים, מבדואיות, מוסלמיות, נוצריות.

<אודט-אם בית: נראה להם את החדרים.

<אודט-אם בית: זה המטבח שלנו, הוא יכול להכיל 100 איש, אפילו שהוא קטן, הלב רחב.

<אודט-אם בית: יש לנו את ביאטריס שמאשרת לי את מה שאני רוצה.

<ביאטריס רוזן-כץ: התפקיד שלי זה להיות הקמצנית.

<אודט-אם בית: היא הקמצנית, אבל אנחנו המשכנעים.

<אודט-אם בית: אלה החדרים.

<אודט-אם בית: זה החדר הכי מאוכלס.

<אודט-אם בית: יש לנו פה שש בנות, כרגע ארבע בשתי מיטות נפתחות.

<אודט-אם בית: אחת לא נמצאת, בתחנת המשטרה, היא הלכה להתלונן על האונס של אתמול.

<אודט-אם בית: אנחנו שמים להם את הדברים בלוקרים, אנחנו לא לוקחים אחריות על הדברים שלהן, כל אחת עם השם שלה, עם מפתח, כי יש לא מעט גניבות פה ואנחנו לא לוקחים אחריות.

<אודט-אם בית: דברי ערך נמצאים פה, כספים אצלנו בכספת בחדר צוות.

<אודט-אם בית: וזהו.

<אודט-אם בית: כמו שאתה רואה, הכול עם מנעולים, כי ככה צריך.

<אודט-אם בית: ככה אנחנו יודעים כל דבר איפה הוא, כולל ארון המצעים של הכריות וה - - -, כי כשהן יוצאות אז אתה יודע, בשביל לשרוד בחוץ הן לוקחות גם את הכרית וגם את השמיכה, כי אין להן את זה בחוץ.

דוד צור: תודה רבה.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חייבת לספר משהו על אודט.

<ביאטריס רוזן-כץ: אחד המבחנים הקשים של אודט היה להגיש תלונה במשטרה.

<אודט-אם בית: היום אני עושה את זה כבר.

<ביאטריס רוזן-כץ: היום היא באה ואומרת לי 'תקשיבי - - -

דוד צור: אני לא יכולה להיכנס לתחנה.

<ביאטריס רוזן-כץ: 'אין מצב שאני אגיש תלונה במשטרה, לא בא בחשבון', אני אומרת, 'אבל, אודט, תקשיבי, היה פה אירוע'.

<ביאטריס רוזן-כץ: צריך מישהו פה, יגידו איפה הייתם?

<ביאטריס רוזן-כץ: למה לא הגשתם תלונה בפעם הראשונה?

<ביאטריס רוזן-כץ: 'אני לא יכולה, כאילו אין מצב.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני?

<ביאטריס רוזן-כץ: אני?

<ביאטריס רוזן-כץ: '

<אודט-אם בית: ובעלי עד היום משתמש בזה.

<אודט-אם בית: הוא נקי 20 שנה, הוא עובד בכלא צלמון ובמלכישוע וכשאנחנו - - - אז הוא אומר לי 'תתלונני עליי?

<אודט-אם בית: כי כתב האישום שלך מסתובב כבר בכל בתי הסוהר בארץ'.

<אודט-אם בית: אבל אני עושה את זה היום.

<אודט-אם בית: אין לי בעיה.

<קריאה: את חיפאית?

<אודט-אם בית: אני חיפאית.

<אודט-אם בית: (עמותת עלם, חיפה)

<נטלי רוזנברג: פה זה מבנה שכולל את מרב המענים.

<נטלי רוזנברג: אנחנו פה רק בחצי השנה האחרונה, זו כמובן שותפות של עיריית חיפה, משרד הרווחה, משרד הקליטה ועמותת עלם שככה עזרו לדבר הזה להפוך להיות חי וקיים ובועט.

<נטלי רוזנברג: אני רוצה להראות לכם.

<נטלי רוזנברג: יש פה כמה רכיבים, אנחנו נדבר בהרחבה על כולם, אבל בעצם מה שמתנהל בתוך הבית הזה זה מרחב להפחתת נזק.

<נטלי רוזנברג: הוא פועל שלוש פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים-ערב.

<נטלי רוזנברג: היום, ממש איך שאתם יוצאים מפה מתקיימת משמרת כזו, אז אני מקווה שהחפיפה תהיה נעימה.

<נטלי רוזנברג: במרחב להפחתת נזק אנחנו נסביר קצת יותר מה קורה.

<נטלי רוזנברג: מה שיש לנו עוד פה, שחשוב להגיד, התחלה, ניצנים של לינת חירום לצעירות שנמצאות על רצף הסיכון, חסרות בית, חסרות קורת גג ללילה, מגיל 18 עד 25.

<נטלי רוזנברג: אני רוצה להראות לכם חדר לדוגמה.

<נטלי רוזנברג: יש פה מקלחת ושירותים, יש פה קיר שהבנות כותבות עליו, מי שככה בא לה לפרוק את הגיגיה בסטייל גרפיטי מוזמנת, אז בואו תראו.

דוד צור: החדר מאוד מסודר, אני חייב לומר.

<נטלי רוזנברג: אני מניחה שאם זה היה יוצא על קירות, זה מנהרה פה, זה היה קצת יותר אותנטי.

<נטלי רוזנברג: אבל אפשר להתרשם, זה חלק מהתהליך של ההתחברות אל הבית.

דוד צור: שתיים בחדר?

<נטלי רוזנברג: בחדר הזה יש שתי מיטות, זה מה שהוא יכול להכיל.

<נטלי רוזנברג: יש לנו עוד חדר עם שלוש מיטות ותיכף תראו את חדר התרומות שלנו שבו אנחנו מקווים שיוכל להיות עוד חדר עם עוד מיטות.

<קריאה: ניצנים של לינת חירום, את אומרת שבנות באות?

<נטלי רוזנברג: לא, כי יש רק יומיים בשבוע שכרגע מתקצבים לנו בלינת חירום.

<נטלי רוזנברג: אנחנו שואפים לעשות את זה במהלך כל השבוע.

<נטלי רוזנברג: חשוב לציין שמרב הריהוט פה נתרם לנו.

<נטלי רוזנברג: הנערות הצעירות יכולות להגיע לפה, לקחת - - - ערכות בדיקת היריון, להיכנס לפה עם מתנדבת או עם אשת צוות, לקבל את כל מוצרי ההיגיינה, תחתונים, חזיות, מצעים לבית, אם יש למישהי מהן בית.

<נטלי רוזנברג: לפעמים כל מיני מוצרי חשמל שאנחנו נותנים להן, אם יש להן איפה להיות, שתהיה להן ככה תחושה יותר של בית.

<סוזנה רייף: ואתם מקבלים בגדים לנערות?

<נטלי רוזנברג: כן.

דוד צור: גם לנערים?

דוד צור: אני חושב על הפרויקט הזה של - - -

<סוזנה רייף: כן, של אשקלון.

דוד צור: כן.

דוד צור: יש איזה ילדים צרפתים שממש מביאים דברים חדשים לגמרי.

<נטלי רוזנברג: לילדים?

דוד צור: לא רק לילדים.

דוד צור: הם תרמו לחיילים בזמנו.

<נטלי רוזנברג: לנוער, אנחנו צריכים.

דוד צור: ודאי.

<נטלי רוזנברג: ואני אגיד שחלק מהמאפיינים של בני הנוער שאנחנו בקשרים איתם, אז קשה להם לקבל בגדים שהם יד שנייה.

דוד צור: לא, זה דברים חדשים, זה מהניילון.

<נטלי רוזנברג: לא, אז אני אומרת שזה מצוין, החיבור הזה.

<נטלי רוזנברג: הם כמו הנוער של היום ואף יותר, כי הם אמורים להציג את עצמם לכאורה עם מותגים.

<נטלי רוזנברג: אתם רואים פה, זה הכי אותנטי שיש, את הכביסה של לינת החירום שמתקיימת רק בימי רביעי וחמישי נכון להיום, לצערנו הרב.

<נטלי רוזנברג: אנחנו מקווים שבהמשך זה יהיה ליותר.

<נטלי רוזנברג: באות לפה צעירות מגיל 18 עד 25, שאין להן איפה לישון באותו לילה.

<נטלי רוזנברג: הן יכולות להגיע לכאן.

<נטלי רוזנברג: התפיסה שלנו היא תפיסה שמי שנמצאת ברחוב היא גם נמצאת בסיכון להיקלע לזכות ולכן אנחנו רוצים לתת איזה שהוא מענה שהוא יותר הוליסטי.

<נטלי רוזנברג: יש שתי מדריכות לילה, מדריכה בכל משמרת שמקבלת אותן והן יכולות לבוא ולקחת בגדים ולקחת מגבות ולקחת מצעים ולהתקלח פה ולישון פה ולאכול פה כמו שצריך.

דוד צור: איך הן מגיעות לפה?

<נטלי רוזנברג: זה כבר נספר במליאה.

<סוזנה רייף: רק נערות?

<נטלי רוזנברג: נכון להיום רק נערות וטרנסג'נדרים.

<נטלי רוזנברג: (המשך ישיבה בעלם)

<נטלי רוזנברג: רעות תגיד כמה מילים לפתיח.

<רעות גיא: קודם כל ברוכות וברוכים הבאים.

<רעות גיא: אני אציג את עצמי, אני רעות גיא, אני מנהלת תחום קצה ונערות בעמותת עלם.

<רעות גיא: עלם, שזו עמותה לנוער במצבי סיכון, קיימת 30 שנה בארץ, היא מחולקת תחומים תחומים לפי רצף הסיכון.

<רעות גיא: אנחנו פוגשים בשנה 20,000 בני נוער, זו פריסה ארצית, אנחנו עובדים ב-40 יישובים מתוך 250 כשהפרויקטים שלנו בעצם מותאמים למצבי הסיכון שאנחנו פוגשים בהם את בני הנוער.

<רעות גיא: התחום שלנו זה תחום קצה ונערות, אנחנו מפעילים 11 פרויקטים, חמישה מהם לקטינים וקטינות שמעורבים בזנות, חיפה זה אחד מהם, יש לנו גם באילת וגם בתל אביב, ועוד שני פרויקטים לנערות על רצף הזנות, עלמה בפתח תקוה ואזור של חבל מודיעין, 24 יישובים בחבל מודיעין.

<רעות גיא: חשוב לי להגיד בפתיח שהתחלנו את הסיפור של העבודה עם נוער בזנות ב-2001 בתל אביב, שם אנחנו באמת את הרצף אולי הכי רחב שיש בארץ שיש בזנות, מנערות שמעורבות בזנות במה שנקרא זנות מזדנבת, ועד הזנות המסחרית של התחנה המרכזית, מועדונים, סאונות, דירות דיסקרטיות, במרכאות כמובן, ובעצם ב-2008, כשנפתחה לשמחתנו, התכנית הלאומית להוצאת נשים ממעגל הזנות, אנחנו קיבלנו כעמותה את המנדט לטפל בכל הנושא של נערות, קטינות, בני נוער, נערים גם כן, וגם נערות טרנג'נדריות.

<רעות גיא: התחלנו פה בחיפה ב-2008, בהתחלה עבדנו איפה שביקרתם קודם ב'אופק נשי', משרד קטן וצנוע, התחלנו בעבודה מאוד סיזיפית של איתור, של חיזור אחרי נערות, בכל הזירות, ברחוב, בגינות, במועדונים, תוך כדי כמובן הרשת, הפייסבוק, עם הרשתות החברתיות, לאט לאט התחילו לעלות עוד ועוד מספרים ואז התחלנו לעבוד במרחב קטן, בשפירא, בשכונה לא רחוקה מפה, עד שהגענו למבנה המפואר שאתם רואים היום.

<רעות גיא: זה לא היה ביום אחד.

<רעות גיא: למה אני בכלל מתעכבת על זה?

<רעות גיא: כי זה מאפיין כניסה לרשויות, שבהתחלה פחות מכירים בכלל בזנות של בני נוער כתופעה, לאט לאט אנחנו מתחילים עם איתור וחיזור אקטיבי אחרי בני נוער, רואים שיש עוד ועוד מספרים, עלייה של המספרים, מכשירים יותר ויותר מתנדבים ואנשי צוות לאתר ולחזר אחרי בני הנוער האלה, ליצור איתם קשר, לייצר איתם אמון.

<רעות גיא: כשהמספרים הולכים וגדלים באמת כבר קשה להגיד שאין פה את התופעה.

<רעות גיא: צריך להתחיל להסתכל לה בעיניים ובעצם המרחב המפואר שאתם רואים כאן זה באמת עבודה מאוד מאומצת, גם של נטלי ושל נשות צוות שכבר לא עובדות בפרויקט, ונשות צוות קיימות שבטח תשמעו, ובאמת הרעיון הוא לייצר בכל מיני רשויות, כמובן עם אדפטציה למקום עצמו, כי הזנות בחיפה לא נראית כמו הזנות בתל אביב.

<רעות גיא: אם בתל אביב יש הרבה זנות בזירות פתוחות, ברחוב וכו', אז בחיפה רואים דברים אחרים, תיכף נשמע, אבל פחות זנות רחוב בוודאות.

<רעות גיא: הרעיון הוא לייצר בשיתוף פעולה עם הגורמים העירוניים איזה שהיא רשת שהיא תהיה כמה שיותר הוליסטית וכמה שיותר עוטפת, כי אנחנו מבינים היום שנערה שאנחנו כבר מצליחים לייצר איתה קשר ולחזר אחריה ולשמר את הקשר הזה, היא צריכה הרבה מאוד מענים מסביב, לא מספיק שיהיה לה רק לכמה שעות מענה ספונטני, אלא צריך משהו הרבה יותר מקיף.

דוד צור: רעות, את אומרת לחזר?

דוד צור: למה את משתמשת ב - - -

<רעות גיא: למה אני משתמשת במילה הזו?

דוד צור: כן.

דוד צור: מאוד קשה ל - - -?

<רעות גיא: כן, כי מה שמאפיין את הקשר עם אותן נערות זה שאין להן אמון במבוגרים, אין להן אמון בנו, כאנשי מקצוע, כאנשים, 'מה את רוצה ממני?

<רעות גיא: למה את פונה אליי?

<רעות גיא: מי את בכלל?' הרי כל המבוגרים שהם פגשו אותם בחיים ניצלו אותן בצורה כזו או אחרת.

<רעות גיא: גם אם לתפיסתן הן ניצלו את המבוגרים עצמם עדיין אנחנו בתוך יחסי ניצול ואינטרס וכו', ופתאום באה איזה מלאכית ואומרת לה 'שלום, אני מעמותת עלם', למה שאני אאמין לך?

<רעות גיא: אף אחד עד היום לא נתן לי סיבה טובה להאמין בך.

<רעות גיא: אז אנחנו משקיעים המון זמן.

<רעות גיא: זמן חיזור ממוצע אחרי נערה שנמצאת על הרצף של הזנות הוא בין חצי שנה לשנה.

<רעות גיא: זה המון זמן, זה זמן שמתנדבת או עובדת, לא משנה, לצורך העניין, מרימה טלפון, מקבלת ניתוק, מרימה טלפון, מקבלת ניתוק.

<רעות גיא: ככה שבוע אחרי שבוע, קובעת איתה, מבריזה לה.

<רעות גיא: זו פחות או יותר מערכת היחסים בהתחלה, עד שמתחיל להיבנות איזה שהוא קשר.

<רעות גיא: כשהן מבינות שאנחנו לא נרפה, שאנחנו נהיה שם לא משנה מה, ונחזר אחריהן לא משנה מה, ונקבע איתן שוב ושוב ושוב ואנחנו באמת אכפת לנו וחשוב לנו, אז הן יסכימו להיפגש איתנו.

<רעות גיא: נכון?

<רעות גיא: הנה, היא אומרת שאני צודקת, אז סימן שאני צודקת.

<רעות גיא: אז אני לא אלאה אתכם, כי אני הכי פחות מעניינת פה היום ואותי אתם גם שומעים הרבה, יש פה גם את נטלי, שמנהלת את הפרויקט כבר כמה שנים טובות וג'סיקה שהיא רכזת האיתור שלנו.

<רעות גיא: יש פה צעירות נחמדות מהפרויקט שמאוד מתרגשות, כי הן כבר שמעו פעמיים שהוועדה אמורה להגיע לכאן וכל פעם התאכזבו מחדש, אז אמרנו להן, 'זהו, היום זה סופי, אתם כאן, אתם מגיעים'.

<רעות גיא: ובאמת, הרבה פעמים שואלים אותנו מה עוזר לנו ואיך אנחנו מחזיקים מעמד בזירה כל כך מורכבת, אז אני אגיד שגם ביקורים מהסוג הזה אלה דברים שעוזרים.

<רעות גיא: זה שמישהו מוכן לשמוע וזה שמישהו מגיע לבקר ולשאול ולראות, אכפת לו, זה גם מאוד חשוב לנו.

<רעות גיא: בגלל זה אנחנו עושים את זה בשיתוף פעולה מלא, גם עם הצעירות שלנו וגם עם העובדות והמתנדבות.

<רעות גיא: ושכחתי, יש פה גם שתי מתנדבות, מעין ומילה.

<נטלי רוזנברג: אני חשה את ההתרגשות של הצעירות שנמצאות איתנו וגם בודקת איתכם, אם מתאים לכן להתחיל, או לעשות הפסקה, מה אתן אומרות?

<נטלי רוזנברג: כן, בסדר?

<נטלי רוזנברג: כי אני חשה אתכן ואתן מחכות כבר כמה שעות, זה לא כזה פשוט.

<נטלי רוזנברג: אז באמת אולי נתחיל את הסיבוב של ההיכרות עם הפרויקט דרך הפריזמה של הצעירות והנערות שצורכות אותנו.

<נטלי רוזנברג: ניסינו לעשות הכנה, יש לנו את נ' ואת ר'.

<נטלי רוזנברג: אמרנו שהן יספרו ממה שהן רוצות והן כן מוכנות לשמוע שאלות.

<רעות גיא: רק אם אפשר לפרוטוקול לשנות את השמות שלהם.

<מטופלת בעלם-ר': לא, לא משנה.

<מטופלת בעלם-ר': אין מה להתבייש בזה.

<נטלי רוזנברג: תודה על המיקוד הזה.

<נטלי רוזנברג: הן מוכנות גם לשמוע ולענות לשאלות, אבל עשינו חוזה שאם יש משהו שלא נעים להן לענות עליו, לא מתאים להן, אז הן יגידו בצורה כנה ונכבד את זה.

<נטלי רוזנברג: אנחנו נורא מתרגשות.

<נטלי רוזנברג: אני אתחיל ואציג קצת ואת תתחברי אליי, נ'?

<נטלי רוזנברג: אוקי.

<נטלי רוזנברג: נ' היא צעירה שאנחנו מכירים כבר כמה שנים?

<נטלי רוזנברג: שלוש וחצי, היא טרנסג'נדרית.

<נטלי רוזנברג: בת כמה את?

<מטופלת בעלם-נ': 20.

<נטלי רוזנברג: למעשה ההיכרות איתנו הייתה דרך העבודה שלנו במרחב הקודם שהיינו, שזה בעצם מתחת לבית ברחוב חיים, שזה בית מחסה לנוער חסר קורת גג שפועל בעיר חיפה ובעזרת העיר הם הקצו לנו - - - ובאמת היינו בבערך חצי מהמרחב שאתם יושבים בו כרגע ושם התחלנו לפעול כי הבנו שאת הקשר הווירטואלי שיצרנו עם נערות וצעירות דרך הפייסבוק ודרך השיטוטים שלנו בכל מיני אתרים, שיש בהם מתן שירותי מין, אנחנו מצליחים להפוך אותו, מקשר שהוא וירטואלי לקשר במציאות, שאנחנו נותנים מענה סביב אירועי חירום ומשברים.

<נטלי רוזנברג: זו נקודת המוצא שככה מתחיל הקשר להפוך להיות קשר במציאות ושהקשר הזה צריך להיות מעוגן באיזה שהוא מרחב שמאפשר את תחושת ההגנה שנכנסים פנימה.

<נטלי רוזנברג: אז ספרי לנו קצת, נ', איך הגעת אלינו, איך הכרת אותנו?

<מטופלת בעלם-נ': אני הכרתי אתכם, הייתי בשכונה, מסתובבת, הייתי בת 16, נראה לי.

<מטופלת בעלם-נ': רגיל, נערה.

<מטופלת בעלם-נ': הייתי מסתובבת ברחוב, לא הייתי יושנת בבית, הייתי בפנימיות, יצאתי מהפנימיות למשפחה, לא הסתדרתי במשפחה - - -

דוד צור: איפה גרת?

<מטופלת בעלם-נ': בפנימיות בטמרה.

דוד צור: ואיפה ההורים?

<מטופלת בעלם-נ': פה, בחיפה.

<מטופלת בעלם-נ': והכרתי את רננה, הראשונה מהבנות מהמרחב

<נטלי רוזנברג: נכון, אני זוכרת שנ' באה לעזור לנו לנקות את המרחב לפני שנכנסנו.

<נטלי רוזנברג: עכשיו נזכרתי.

<מטופלת בעלם-נ': ורננה עזרה לי הרבה והיא שלחה אותי לנטלי וקרן, מתנדבת, ולאט לאט בהמשך החיים התחלתי להסתדר, אבל עדיין יש בעיות.

<נטלי רוזנברג: אני אספר פה, בעצם הפרויקט הזה מציע, אחרי שלב האיתור, שהוא באמת תחום ההתמחות שלנו, גם בזירות כמו רחוב, כמו גנים, כמו מקומות שיש לנו מידע שיכול להיות שם נערות שמעורבות בזנות, זה יכול להיות מצומת מסוימת שאנחנו מקבלים מידע שיש התראות של בני נוער ויש חשש, דרך כל מיני מידעים, על מסיבות, על כל מיני ליינים של מסיבות, דרך מקומות שיש בהם נערות שמתפקדות כרקדניות, במסווה של מתן שירותי מין בחדרי חדרים, אז יש עבודת איתור גם בזירות כאלה וגם דרך האינטרנט, המון המון דרך הפייסבוק ולמעשה זאת הייתה תחילתה של ההיכרות עם נ' שהייתה בשכונה והיא נכנסה אלינו למרחב ונוצר הקשר.

<נטלי רוזנברג: נ', הייתי רוצה לשאול אותך, אנחנו אומרים בצורה שקופה שעשיתי לך הכנה לפגישה הזו, כדי שתרגישי קצת יותר נינוחה ואמרתי לך אם זה בסדר שאני אשאל אותך באיזה גיל ובאיזה מצב, אם את קצת יכולה לפרט, התחלת מה שאנחנו קוראים בשפה שלנו לעשות לקוחות, לשוטט, להיות במצב - - -

<מטופלת בעלם-נ': בגיל 13 התחלתי לצאת מהבית, התחלתי לשתות, להסתובב, לעבוד בזנות.

<מטופלת בעלם-נ': אני הייתי זרוקה ברחובות, הייתי יום אוכלת ועשרה ימים לא אוכלת, יום מתקלחת, עשרה ימים לא מתקלחת.

<מטופלת בעלם-נ': תשמעו, אנחנו עובדים בזנות פה כי אין לנו פתרון.

<מטופלת בעלם-נ': אנחנו עובדים בזנות, מוציאים כסף, אחרי זה אנחנו משלמים על עצמנו, קונים מה שבא לנו, אוכל, בגדים, מה שאנחנו צריכים.

<מטופלת בעלם-נ': גם ככה אנחנו עבדנו בזנות, למה אין לנו פתרון אחר, אין לנו לאן ללכת.

<נטלי רוזנברג: את זוכרת את הפעם הראשונה?

<נטלי רוזנברג: את לא צריכה לפרט אותה, אבל את זוכרת את הפעם הראשונה?

<מטופלת בעלם-נ': כן.

<נטלי רוזנברג: אחרי שעשית את זה ואחר כך עשית את זה יותר, מה בעצם השגת, מה זה נתן לך?

<נטלי רוזנברג: איזה תחושה?

<נטלי רוזנברג: איזה הרגשה?

<נטלי רוזנברג: מה יכול לקנות?

<נטלי רוזנברג: אם את יכולה יותר לפרט.

<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, הייתי יכולה לקנות אוכל, הייתי יכולה לקנות משהו לשתות, חולצה, תחתון, מכנס, לפחות משהו שיהיה עליי.

<נטלי רוזנברג: כי זה משהו שלא היה בבית?

<מטופלת בעלם-נ': לא היה בבית.

<מטופלת בעלם-נ': אני עברתי הרבה בחיים שלי, אני יצאתי מהבית - - -

דוד צור: הבית לא קיבל את ה - - -?

<מטופלת בעלם-נ': לא קיבל, עד עכשיו לא מקבלים אותי.

<מטופלת בעלם-נ': אבל אין מה לעשות, אני ככה.

דוד צור: ואתה בקשר איתם?

<מטופלת בעלם-נ': אני בקשר עם המשפחה, כן.

דוד צור: יש לך אחים, אחיות?

<מטופלת בעלם-נ': יש לי שני אחים וארבע אחיות.

<נטלי רוזנברג: מה זה שהבית לא מקבל?

<נטלי רוזנברג: את יכולה לפרט קצת?

<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, קודם כל אנחנו ערבים בדואים.

<מטופלת בעלם-נ': אצל הערבים הבדואים וגם אצל המוסלמים זה קשה, את יודעת.

<מטופלת בעלם-נ': בכלל, גם לא בדת שלנו, גם לא בדת שלכם, לא אצל היהודים ולא אצל המוסלמים, ולא אצל הנוצרים מקבלים את זה.

<מטופלת בעלם-נ': המשפחה שלי, אין מה לעשות, הם לא קיבלו את זה, אבל צריכים לקבל את זה, כי אני בבית, אני נמצא בבית.

<מטופלת בעלם-נ': אין מה לעשות.

<רעות גיא: נ', הגעת ישר לחיפה?

<מטופלת בעלם-נ': כן, מטמרה ישר לחיפה.

<רעות גיא: והיו עוד בני נוער יחד איתך, עוד ילדים, עוד ילדות?

<מטופלת בעלם-נ': כן.

דוד צור: טמרה, מה זה היה?

דוד צור: סמים?

<מטופלת בעלם-נ': לא, טמרה הייתה פנימייה.

דוד צור: נפלת לסמים, או - - -?

<מטופלת בעלם-נ': לא.

<מטופלת בעלם-נ': רק הייתי שותה והייתי מעשנת, אבל חס וחלילה סמים, זה לא.

<מטופלת בעלם-ר': בסדר, זה נקרא סמים.

<נטלי רוזנברג: אני רק רוצה להגיד, קודם הייתה לי קטיעה בחוט המחשבה, בעצם הבנו שחלק ממה שהפרויקט נותן זה גם אפשרות לליווי פרטני של מתנדבת לשנה.

<נטלי רוזנברג: בעצם הצמדנו, כמובן תוך דיבור ודיאלוג לנ' מתנדבת שליוותה אותה, במשך כמה זמן?

<מטופלת בעלם-נ': שנתיים.

<נטלי רוזנברג: כאיזה שהיא חשיבה שבעצם המתנדבת מאפשרת קשר אנושי מיטיב ולא מנצל.

<מטופלת בעלם-נ': סליחה, נטלי, היא אמרה שלוש.

<מטופלת בעלם-נ': שנתיים הייתי איתה ושנה הברזתי.

<מטופלת בעלם-נ': כמה היינו בקשר?

<מטופלת בעלם-נ': שנה הברזתי לה.

<נטלי רוזנברג: אז אם את יכולה קצת, נ', מה נתן לך הקשר הזה עם וליה.

<מטופלת בעלם-נ': האמת וליה הייתה חמודה, נחמדה.

<מטופלת בעלם-נ': תמיד כשהיינו נפגשות היא הייתה מזמינה אותי, או לאכול, או לשתות, משהו טעים, או לראות סרט, או לצאת לטיילת, להסתובב ככה.

<מטופלת בעלם-נ': הייתה מדברת איתי, הייתי נרגעת.

<מטופלת בעלם-נ': הייתי שומעת ממנה.

<מטופלת בעלם-נ': אבל לפעמים לא היה לי חשק להיפגש איתה, למה אני, כמה שאני מדברת אני לא מוציאה כל מה שיש לי בלב, אני לא יכולה להוציא.

<מטופלת בעלם-נ': חאלס, נשאר משהו בלב כואב לי, אני לא יכולה להוציא.

<מטופלת בעלם-נ': אבל את האמת אני אהבתי את וליה, למה עזרה לי הרבה.

<מטופלת בעלם-נ': היא הייתה הולכת איתי לשיחות, הלכה איתי פעם לתל אביב, כשעשיתי בדיקות בגלל הורמונים.

דוד צור: מה את רוצה לעשות עם ה - - -?

דוד צור: דיברנו אז בוועדה, בנושא של שינוי המין, זה משהו שאת - - -

<מטופלת בעלם-נ': האמת, אני חשבתי לעשות שינוי מין, אבל לא יודעת, לעשות, לא לעשות, המשפחה, אני עדיין מבולבלת.

<מטופלת בעלם-נ': אבל אני לקחתי החלטה שאני אעשה את ההורמונים, אבל לשינוי מין יש הרבה זמן.

<מטופלת בעלם-נ': אבל חשבתי לעשות אותו.

<רעות גיא: זה מה שניסינו להגיד, שהרבה מבני הנוער שאנחנו פוגשים הם באמת במצבי ביניים, ואז עוד יותר, לא שאת צריכה להחליט ותיקחי את הזמן ומתי שנוח לך, זה באמת נורא מבלבל.

דוד צור: דיברנו על לתת את מענה הביניים, את העזרה.

<רעות גיא: כן.

<רעות גיא: כי הרבה מהמסגרות, אני קוראת לזה מגדרות, זה או מסגרות לבנים או מסגרות לבנות, נניח שעכשיו נ' הייתה רוצה להתקבל למסגרת, לאיזה מסגרת היא מתאימה?

<רעות גיא: למסגרת של בנים זה לא מתאים, מסגרת של בנות יגידו לא מתאים, ובעצם היא נמצאת באמצע.

<מטופלת בעלם-ר': לא, דווקא מתאים.

<מטופלת בעלם-נ': יש בנות שלא מקבלות את זה.

<רעות גיא: כן, יש מסגרות שהיא תרגיש בהן - - -

<מטופלת בעלם-נ': יש בנות שאומרות 'נכון שהוא טרנס, נכון זה הומו, לא יוצא עם בנות וזה, אבל יש לו משהו שלא שייך לנו'.

<מטופלת בעלם-נ': תשמעי, הבן אדם, את באה אליי ואומרת לי 'את קוקסינלית', כאילו את אומרת שהיא טרנס, לא משנה אם היא טרנס, גבר, משנה מה שאת חושבת, מה יוצא ממך.

<רעות גיא: מה את מרגישה אולי.

<מטופלת בעלם-נ': כן.

<רעות גיא: מתי הרגשת שאת בגוף הלא נכון?

<מטופלת בעלם-נ': מגיל קטן הרגשתי את זה.

<מטופלת בעלם-נ': גם כשהייתי בפנימיות, גם היו יושבים איתי בשיחות כאלה.

<מטופלת בעלם-נ': אני קלטתי את עצמי שאני ככה מגיל 4.

<רעות גיא: והמשפחה שלך יודעת על הטרנס, אבל היא יודעת גם על הזנות?

<מטופלת בעלם-נ': לא.

<רעות גיא: מה את חושבת יהיה להם הכי קשה?

<מטופלת בעלם-נ': אם הם יידעו יהיה להם קשה, ברור.

<מטופלת בעלם-נ': תהיה מלחמה אצלנו במשפחה.

<נטלי רוזנברג: אני יודעת להגיד מהקשר שלנו שכמה פעמים במהלך הקשר היה ניסיון של המשפחה של נ' לחתן אותה.

<נטלי רוזנברג: עם בחורה.

דוד צור: עם אישה.

<קריאה: כשאני נכנסתי לתפקיד היא הייתה מאורסת.

<קריאה: בת כמה את?

<מטופלת בעלם-נ': עוד מעט 21, בת 20.

דוד צור: ג'סיקה, תגידי קצת על התהליך שלך עם נ'.

<ג'סיקה האשם: התהליך שלי עם נ', אני לא יודעת אם לקרוא לו תהליך, בעצם הכרתי את נ' מהמרחב, כשרק נכנסתי לתפקיד לפני שנה, היו לנו שתי פגישות במרחב ואז היא נעלמה, הגענו לכאן ואני נורא רציתי להמשיך לשמור על קשר וראיתי שאנחנו לא, שזה לא הולך שאני אמשיך לחכות לה במרחב ולפני חצי שנה בערך, כל פעם לפני שהייתי יוצאת לערב איתור, הייתי הולכת להדר, לראות איפה היא, הייתי מנסה לראות, הייתי פוגשת אותה ברחוב.

דוד צור: את מחיפה?

<ג'סיקה האשם: אני גרה בחיפה, אני לא מחיפה.

דוד צור: מה ההכשרה שלך?

<ג'סיקה האשם: עובדת סוציאלית.

דוד צור: מתי הספקת?

דוד צור: בגיל 16?

דוד צור: את פה רוב הזמן?

<ג'סיקה האשם: במרחב?

<ג'סיקה האשם: אני מרכזת ערב אחד במרחב, ערב רביעי מעורב, גם לבנים וגם לבנות המעורבים ומעורבות בזנות.

<מטופלת בעלם-נ': הבנים לא באמת באים.

<מטופלת בעלם-נ': או טרנסיות או הומואים או לסביות.

<מטופלת בעלם-נ': אלה שבאים לפה, אבל גברים בדרך כלל - - -

<ג'סיקה האשם: את לא היית פה מלא זמן, אז את לא יודעת שבאים גם בנים.

<ג'סיקה האשם: תבואי.

<מטופלת בעלם-נ': סטרייטים באים לפה?

<ג'סיקה האשם: לא סטרייטים.

<מטופלת בעלם-נ': אז הומואים.

<ג'סיקה האשם: סליחה, טעות שלי.

<מטופלת בעלם-ר': הומו הוא גבר, הוא פשוט הומו.

<מטופלת בעלם-ר': הוא פשוט אוהב - - -

דוד צור: ר', תספרי לנו קצת על עצמך.

דוד צור: נתנו לך פאוזה.

<מטופלת בעלם-נ': אני ור' גרנו שמונה חודשים באותו בית.

דוד צור: את מהאזור פה?

<מטופלת בעלם-ר': לא, מקרית ים.

דוד צור: קרוב.

<נטלי רוזנברג: תספרי קצת איך הכרת אותנו, איך הגעת.

דוד צור: באיזה גיל עזבת את הבית?

<מטופלת בעלם-ר': מגיל קטן.

<מטופלת בעלם-ר': אני הייתי בפנימייה בטבעון, רמת הדסה, חזרתי לבית, לא הסתדרתי עם אמא שלי.

<מטופלת בעלם-ר': די, הסיפור שלי יותר מדי קשה.

דוד צור: מה שאת רוצה לספר.

דוד צור: כמה זמן את פה?

<מטופלת בעלם-ר': שנה.

<מטופלת בעלם-ר': אבל באה והולכת.

דוד צור: מה המקום הזה מסמל עבורך?

דוד צור: מה הוא נתן לך?

דוד צור: מה היית רוצה עוד ש - - -

<מטופלת בעלם-ר': הוא נתן לי הרבה.

<מטופלת בעלם-ר': אני ישנתי פה גם והרגשתי - - -

<מטופלת בעלם-נ': המיטה נוחה.

<מטופלת בעלם-ר': כן.

<מטופלת בעלם-ר': המיטה נוחה.

<מטופלת בעלם-ר': די, מה הקשר עכשיו למיטה?

<מטופלת בעלם-ר': וזהו, מה אני אגיד לכם?

<מטופלת בעלם-נ': תספרי שהיית גרה אצלי.

<מטופלת בעלם-ר': אני גרה איתה שנה וחצי, משהו כזה.

<מטופלת בעלם-נ': לא, אני גרה לבד, אני יצאתי מהמשפחה.

<נטלי רוזנברג: אז היא הייתה מצטרפת אלייך?

<מטופלת בעלם-נ': אני לא יודעת לשבת לבד, אני לא אוהבת, אם אני יושבת לבד, על המקום את רואה אותי בוכה, אני ישר נכנסת לדיכאון.

<מטופלת בעלם-נ': אני לא אוהבת להישאר לבד.

<נטלי רוזנברג: אני אעזור לר' לבד, אני אזכיר, כי יש פה עוד אלמנט בתוך העבודה של הפרויקט, שבעצם צעירה אחרת הכירה לנו את ר', הביאה את ר' למרחב שלנו - - -

<מטופלת בעלם-ר': חברה.

<נטלי רוזנברג: חברה.

<נטלי רוזנברג: אז לחשוב על הדפוס הזה של חברה מביאה חברה, שברגע שאנחנו מצליחים באמת לייצר קשר שיש בו אמון, אז עוד נערות וצעירות מגיעות לכאן, אחת מביאה את השנייה.

<נטלי רוזנברג: ר' היא גם דוגמה לעבודה על שיתוף הפעולה המעולה שיש לנו עם 'אופק נשי', מכיוון שהיום ר' צורכת את דירת החירום של 'אופק נשי'.

<נטלי רוזנברג: זאת אומרת זה היה איזה שהוא תהליך של חיזור, ותתקני אותי, ר', אם אני - - -

<קריאה: שאסנת אשמה בו.

<מטופלת בעלם-ר': למה אשמה.

<נטלי רוזנברג: לא אשמה, אשמה במרכאות.

<נטלי רוזנברג: כן, שאסנת, רכזת ההתנדבות שלנו, שמסיימת השבוע - - - בעצם היה איזה שהוא לילה ששתי הצעירות האלה היו פה ולא היה להן איפה לישון ואסנת בסוף משמרת מרחב, אולי תגידי את?

<מטופלת בעלם-ר': היא פשוט לקחה אותנו לשם וקיבלו אותנו יפה שם.

<נטלי רוזנברג: ובעצם דרך זה נפתחה מניפת האפשרויות.

<נטלי רוזנברג: זאת אומרת עצם זה שאנחנו, חלק מהתפקיד שלנו זה באמת ללוות, זה לא לשלוח את הנערה ולהגיד לה 'יש ברחוב הגיבורים 88 אופק נשי', אלא לקחת אותה, ללוות אותה יד ביד ולהראות לה שיש אופציה כזו של להיעזר בדירת החירום של אופק נשי ואולי להתחיל איזה שהוא תהליך היא חלק מהאג'נדה שלנו והעבודה היא סוג של חליפה כזו שנתפרת, כשבעצם ר' גם כשבא לה, אז היא באה לפה לצרוך את המרחב שלנו, וגם היא צורכת את לינת החירום באופק.

<נטלי רוזנברג: אולי תספרי ככה?

<נטלי רוזנברג: אני יודעת שיש דברים נורא מעניינים שאת עושה או התחלת לעשות שם.

<נטלי רוזנברג: תספרי לנו קצת?

<נטלי רוזנברג: בא לך?

<מטופלת בעלם-ר': התחלתי ללמוד קורס מחשבים באוניברסיטה.

<נטלי רוזנברג: זה הקורס של IBM?

<מטופלת בעלם-ר': כן.

<נטלי רוזנברג: זה גם פרי שיתוף פעולה - - -

דוד צור: מי מממן?

דוד צור: זה מה שהיה חסר לנו שם בעצם, לא?

<ביאטריס רוזן-כץ: לא, אין כאילו קרן, למשל שאני יכולה להגיד שכל ילדה שבאה או כל אישה שבאה, יש לי 10,000 שקל לקנות קורס.

<ביאטריס רוזן-כץ: אין כזה.

<ביאטריס רוזן-כץ: כל דבר זה הישג.

דוד צור: זה פרטני.

<ביאטריס רוזן-כץ: למשל יש לנו בת אחת, איך היא למדה ספרות, למשל?

<ביאטריס רוזן-כץ: אני קניתי את הערכה ב-5,000 שקל, איך היא למדה את הספרות?

<ביאטריס רוזן-כץ: היא עשתה רושם כל כך טוב, היא באה לבית הספר לספרות ואמרו 'אוקיי, את נראית מוכשרת, אנחנו ניתן לך חינם את הקורס, אבל כל השבוע את מנקה לנו את המקום'.

<ביאטריס רוזן-כץ: וככה היא לומדת.

<ביאטריס רוזן-כץ: דרך שנייה זה אלה שיש להם נכות שביטוח לאומי נותן מניפה של קורסים.

<ביאטריס רוזן-כץ: אבל אין ספק שזאת פעולה ש - - -

דוד צור: של התמ"ת, משרד הכלכלה.

<נטלי רוזנברג: אני רק אבהיר שההכשרה הספציפית הזו של IBM היא בעצם פרי שיתוף פעולה עם עוד פרויקט של עלם שמופעל בעיר שנקרא 'דרך המלך' וככה השיגו איזה שהיא מלגה לכ-12 עד 15 נערות וצעירות לעשות את הקורס הזה ובאיגום המשאבים העירוני פיזרנו את השמועה ועשינו את הבדיקה מי יכול להצטרף, מי מעוניינת, למי זה יכול להתאים, מי תוכל לעמוד בזה, ולמעשה יש צעירות ונערות שגם מ'ערים בלילה' וגם מ'אופק נשי' הולכות לעשות את הפרויקט הזה.

<נטלי רוזנברג: אבל זה משהו מאוד נקודתי, צריך לקחת את זה בחשבון.

<רעות גיא: וגם החיבור לעולם התעסוקה דרך פרויקטים כאלה ואחרים, גילינו שני דברים מעניינים.

<רעות גיא: אחד זה העניין של המשאבים שצריך להשיג.

<רעות גיא: זה צריך להיות אטרקטיבי מספיק, הם לא יילכו לכל הכשרה ותעסוקה שניתן להם, יש להם מה שנקרא רף גבוה, וגם הליווי לשם מאוד מאוד חשוב.

<רעות גיא: זאת אומרת נערה, גם, אם הייתי מפנה את ר' לא משנה לאן לבד, קשה לי להאמין שזה היה מצליח.

<רעות גיא: נכון?

<רעות גיא: צריך ליווי מאוד מאוד פרטני ויד ביד ו - - -

דוד צור: לא, אנחנו מכירים את זה, כי היינו בהוסטל של 'אופק נשי' וכולנו מבינים שזו אחת החוליות החלשות.

דוד צור: פה זה חממה, שם זה חממה, כל זמן שהם נמצאים שם אז הם מקבלים את המעטפת הנכונה, אבל כשהם יוצאים לעולם בחוץ, אז הדבר הכי זמין והכי מוכר זה עוד פעם ללכת למקום שאנחנו לא רוצים - - -

<מטופלת בעלם-ר': כן, הם נותנים לנו את הדחיפה, את ההתקדמות, אתה מבין?

דוד צור: יפה, במקרה שלך זה מצוין, אבל במקרים אחרים צריך למסד את זה.

דוד צור: זו החוליה החלשה, ולדעתי, התמ"ת, אריאלה, אנחנו חייבים להוציא מכתב כדי לראות איך - - -

<אריאלה אהרון: כן, רשמתי.

<רעות גיא: אבל מהניסיון שלנו, גם 'דרך המלך' למשל, שזה פרויקט בתוך עלם, אפילו שזה תחת אותו גל, תחום של תעסוקה ותחום של קצה, לעשות את החיבור בשני התחומים לא היה קל.

<רעות גיא: היה צריך באמת את כל הליווי שלנו עד אליהם ובפנים ו - - -

דוד צור: אני מבין, כי הרווחה גם, היא נותנת את מה שצריך בהקשר של התמיכה, שלא ייפלו, אבל היא לא יכולה ללוות אותו לאורך זמן.

דוד צור: יש הבטחת הכנסה, ביטוח לאומי, לא יודע, אבטלה או דברים כאלה, אבל היא לא יכולה - - - תקני אותי אם אני טועה.

דוד צור: הבטחת הכנסה, גם עדיין היא צריכה להיות מהכנסה כלשהי, לא?

<שרה פייביש: הבטחת הכנסה נותנת להם הכנסה בזמן הלימודים.

דוד צור: לימודים, להכשיר אותם למשהו.

דוד צור: הדבר הזה חסר, חסר את משרד הכלכלה שייכנס לתחום הזה.

דוד צור: משרד הכלכלה עם תכניות ויסקונסין למיניהן.

דוד צור: אז פה, בעניין הזה של הכשרה מקצועית - - - נ', איזה תחום מעניין אותך, למשל, שהיית רוצה ללמוד?

<מטופלת בעלם-נ': ללמוד ספרות וריקודי בטן.

<נטלי רוזנברג: אני רוצה להגיד, בצורה הכי כנה, שהיינו בשלבים האלה עם נ' ויש איזה שהוא משהו שהוא מבקש מעטפת תמיכה הרבה יותר אינטנסיבית בשביל שזה יצליח.

<מטופלת בעלם-ר': כי בדקה ה-99 זה לא קורה.

<מטופלת בעלם-ר': כמו שהיה אצלי.

<מטופלת בעלם-ר': שלא היה לי את הכוח ואת האומץ ללכת לשם.

<נטלי רוזנברג: שצריך את היד התומכת, צריך להעיר בבוקר.

דוד צור: אנשים כמו ג'סיקה, אנשים שילוו אותם.

<נטלי רוזנברג: ג'סיקה היא אחראית על החלק של האיתור, על החלק של ה - - -

<רעות גיא: ג'סיקה היא 55% משרה.

דוד צור: אז נגדיל לך ל-100%.

<מטופלת בעלם-נ': אבל כולם דיברו, אסנת לא צריכה לדבר?

<נטלי רוזנברג: היא תדבר.

<מטופלת בעלם-נ': היא חייבת לדבר.

<נטלי רוזנברג: היא תדבר על החלק של ההתנדבות.

<מטופלת בעלם-נ': חייב אסנת, היא עוזבת.

<נטלי רוזנברג: אז אנחנו נעשה את החיבור דרך העניין של ההתנדבות.

<נטלי רוזנברג: אנחנו באמת נעזרים במערך של מתנדבים.

<נטלי רוזנברג: יש לנו כיום בפרויקט 15 מתנדבים, אנחנו נעזרים במערך של מתנדבי הקשר הפרטני כדי לעזור לקום בבוקר, ללכת לדרי רחוב, ללכת להתמכרויות וזה.

<נטלי רוזנברג: תהליך סיזיפי.

דוד צור: נטלי, ההכשרה שלך היא גם עובדת סוציאלית?

<נטלי רוזנברג: לא, אני עובדת נוער, בעברי מורה לערבית בתיכון, באה מהתחום של פסיכודרמה, אבל יש לי הרבה הרבה ניסיון, אני כבר 9.5 שנים בעמותת עלם בתפקידים קודמים.

<ויקי אלעמרי: אנשים שנשארים לאורך זמן.

<ויקי אלעמרי: זאת אומרת נורא צריך יציבות.

<ויקי אלעמרי: המתנדבים, התחלופה, כי הם מייצרים קשר אפילו רגשי, ואתה צריך שתהיה את הדמות שנמצאת איתם והשאלה באמת איך זה עובד, הקטע הזה, כי זה על בסיס התנדבותי.

<נטלי רוזנברג: אז אני אתן את הבמה לאסנת, באמת חלק משמעותי בשנה וחצי האחרונה בעניין של התנדבות.

<אסנת: אני מסיימת עכשיו אחרי שנה וחצי את תפקידי כרכזת התנדבות ואני מרכזת ערב אחד פה במרחב ואני עוזבת כי אני מתחילה את ההתמחות שלי במקצוע שלמדתי, שזה פסיכולוגיה, אז אני צריכה לעבור הלאה.

<מטופלת בעלם-ר': מקום טוב, אבל היא עוזבת.

<אסנת: זה נכון.

<אסנת: אני חושבת שחשוב להגיד על התנדבות שעם כל הרצון הטוב זה דורש הרבה הרבה מאוד הכשרה וליווי של מתנדבים ואנחנו יודעות שמה שיש לנו היום, מבחינת משאבי זמן ואחרים, להשקיע בזה הוא פשוט לא מספיק, גם בשביל 15, ואם היו לנו יותר, אז היינו יכולים להחזיק גם 30 מתנדבים, אבל זה כן תלוי הרבה מאוד השקעה.

<אסנת: התנדבות בפרויקט הזה היא דבר מאוד מאוד שוחק, לא משנה באיזה חלק של הפרויקט, בין אם זה איתור, אני לא יודעת, יש לנו מתנדב איתור שכבר שנה כמעט יוצא כל שבוע בשעות הלילה, עם ג'סיקה, לזירות זנות שונות.

<אסנת: אני באמת מאתגרת אתכם, אבל אני לא הייתי מסוגלת לעשות את מה שהוא עושה על בסיס שבועי, ללכת למועדוני חשפנות, להיכנס לדירות דיסקרטיות, להתקשר בטלפון לנותני שירותי מין בשביל לבדוק אם הם מעסיקים או לא מעסיקים קטינות.

<אסנת: זו עבודה מאוד מאוד קשה, זו רק דוגמה לרכיב אחד.

<אסנת: או קשר פרטני, שזה בכלל משהו שנכנס לחיים של המתנדבים והמתנדבות שלנו, ואני חושבת שהגבול העליון בדרך כלל הוא שנתיים.

<אסנת: מתנדבים ומתנדבות חריגים וחריגות החזיקו מעמד שלוש שנים.

דוד צור: והם צריכים להיות בגיל יחסית צעיר, כי התקשורת והיכולת אולי, לא?

דוד צור: בגיל צעיר אני מתכוון גם אלייך.

<אסנת: כן, אבל הגיל שלי הוא הגיל הכי בעייתי, כי בדרך כלל אלה אנשים עם ילדים קטנים בבית, וזה בדרך כלל או אנשים לפני זה, או - - -

דוד צור: לא, אני מדבר על היכולת שלהם לתקשר עם גילאים צעירים.

<אסנת: לא יודעת, וליה, בת כמה?

<קריאה: 50 ומשהו.

<אסנת: בקשרים פרטניים יש לנו גם ניסיון טוב עם נשים יותר מבוגרות שמהוות דמויות מיטיבות בוגרות יותר, קצת יותר דומה לאמא.

<אסנת: לפעמים זה הדבר הכי חסר, שמישהי שהיא במקום אמא שלי תוציא אותי לבית קפה.

<אסנת: לנ' יש הרבה התנסויות, נכון, נ'?

<אסנת: שווליה באמת לקחה את הבת שלה ואת נ' לסרט.

<אסנת: זו קצת חוויה משפחתית מתקנת.

<אסנת: מזערית, אבל קיימת.

<מטופלת בעלם-נ': כמה פעמים נסענו לגן חיות ול - - -

<אסנת: כן, טווח הגילאים הוא רחב, אבל צריך מחויבות מאוד רבה ואנחנו דורשים חמש-שש שעות שבועיות בהתנדבות הזו.

<אסנת: אבל זו התנדבות גם מאוד תובענית וגם מאוד שוחקת ולא כולן מחזיקות מעל שנה.

דוד צור: את מצוותת אותם על פי - - - כל הזמן ברצף?

<אסנת: הרבה מהן נמצאות פה בצוותים קבועים שמפעילים את המקום הזה, אז הן נמצאות בצוות קבוע שמגיע בשעה קבועה ביום קבוע למקום הזה ומפעיל את המקום, והמתנדבות הפרטניות זה באמת ציוות ספציפי ודורש יותר הדרכה ויותר מוכנות וצוות האיתור הוא גם צוות שיוצא בערבים מסוימים, בשעות מסוימות באופן די קבוע, לפי מיפוי ולפי מודיעין וג'סיקה מרכזת את הצוות הזה.

דוד צור: כמה מקומות כאלה יש בארץ?

<רעות גיא: יש לנו כאן בחיפה, יש בתל אביב, יש באילת.

<רעות גיא: ארבעה, בוא נגיד.

<קריאה: בבאר שבע יש לכם?

<רעות גיא: לא.

<מטופלת בעלם-נ': נטלי, מתי וליה באה?

<מטופלת בעלם-נ': התגעגעתי אליה.

<אסנת: חוץ מזה יש לנו גם שני מרחבים לצעירים חסרי בית, 18 עד 26, בירושלים ובתל אביב.

<אסנת: בירושלים יש לנו שלטר ומרחב דומה, גילאים טיפה יותר גדולים, אבל הרבה מהם גם מעורבים בזנות.

<נטלי רוזנברג: אז באמת המתנדבות שלנו כיבדו אותנו בנוכחות שלהן היום, חשוב לנו לשמוע, לפחות מאחת, ואולי תשלימו אחת את השנייה, על החוויה איך זה להתנדב פה בפרויקט הזה, מה זה נותן לכם, מה זה עשה ל - - -

דוד צור: ספרו קצת על עצמכן, אבל, מה התחום שאתן עוסקות.

<מעין: אני בתחום עובדת סוציאלית, אני עובדת עם קשישים, התחלתי להתנדב במרחב לפני חודשיים בערך, חודשיים שבהם אני מרגישה שלמדתי יותר משלוש השנים שלמדתי באוניברסיטה, או - - -

דוד צור: איזה אוניברסיטה למדת?

<מעין: למדתי שנתיים בספיר ושנה אחרונה בבן גוריון, אין כמו הדבר האמיתי.

<מעין: אז אני מגיעה לכאן פעם בשבוע, למרחב, במטרה להוות דמות מיטיבה ולהיות נוכחת בכל מיני קשיים שעולים ולהיות דמות שמוכנה לתת מבלי לקבל תמורה חומרית.

<מעין: מדי פעם אני יוצאת גם לאיתורים עם ג'סיקה.

<מעין: מה שהראה לי שהבית שלי זה בכלל לא כמו שזה נראה, יש המון זנות כואבת ברחוב, המון אנשים שמציצים לעציצים, כמו שג'סיקה אומרת, ואנחנו פשוט עוברים ולא מסתכלים, אבל הם שם, בפאבים, שבעצם הכול שם דלתות של דירות דיסקרטיות.

<ויקי אלעמרי: אפשר לדבר פרקטיקה?

<ויקי אלעמרי: את אומרת שאת רוצה להיות דמות מיטיבה, את רוצה לפרוט את זה?

<ויקי אלעמרי: יש לך פגישות שאת קובעת איתם, פגישות אישיות, או יש איזה שהיא סדנה?

<ויקי אלעמרי: איך זה בא לידי ביטוי במובן היומיומי כשאת מגיעה להתנדבות?

<מעין: השיחות הפרטיות הן מגיעות רק בערב, אם יש מישהו שצריך לדבר אז הוא יכול לפנות אליי או לאותת איכשהו שהוא צריך משהו, אבל אין משהו שהוא מאוד מובנה.

<מעין: אני מנסה, ככל שאני כאן, אני מבינה שאני צריכה גם לשים את כל מה שלמדתי ואת כל העבודה הסוציאלית בצד, רק בשביל באמת להצליח להתחבר לשפה של הנוער.

<מעין: לפעמים בשבילי זה מהווה מכשול, כל הניתוח וכל הידע הקודם שאני מגיעה איתו.

<מעין: הפרקטיקה היא פשוט לבנות קשר.

<מעין: פשוט להיות כאן בשבילם, לא משנה כמה הן בועטות וכמה הן יכולות לצעוק עלייך, אבל אני כאן לא משנה מה, ונראה לי שזה - - -

<מילה: זה לוקח זמן ליצור את הקשר.

<מילה: גם אם אני רוצה ליצור את הקשר, בפגישה הראשונה זה 'מי את?

<מילה: למה את בכלל פונה אליי?' זה לוקח זמן.

<מילה: גם כשדיברנו במשרד, כשניסיתי לחשוב מה אני עושה פה, מה?

<מילה: אני דמות מיטיבה, אני לא דמות מיטיבה?

<מילה: איך אני דמות מיטיבה?

<מילה: אז אמרתי ש - - - וואו, טוב.

<מילה: בכלל ההתרגשות הזאת שזוכרים את השם שלך.

<מעין: והפוך, שאת זוכרת את שלהם, זה גם וייס ורסה.

<מילה: מה זה?

<מילה: הם באמת זוכרים אותי, אז כנראה שמשהו קרה פה.

<מילה: לשאלתך, אני מילה, אין לי שום רקע בטיפול.

<מילה: כלום.

דוד צור: יש לך נשמה גדולה.

<מילה: אני באתי קצת מהתחום של הנוער, אבל נוער נורמטיבי, כזה של מרכז חינוך לעובד בחיפה, של ההיי לייטס, אז אני באה ממקום ולומדת משהו חדש בעיקר.

<ויקי אלעמרי: כמה זמן את פה?

<מילה: אני מאוגוסט.

<מילה: עד עכשיו הייתי פה במרחב, בימי רביעי, נוכחת בעיקר, נמצאת.

<מילה: הבנות יכולות להגיד אם זה מיטיב, לא מיטיב, לא יודעת.

<מילה: אני מקווה.

<מילה: יום כן, יום לא, יום למה לא.

<מילה: ועכשיו אני עוברת לליווי פרטני של נערה ואני מקווה שאני - - -

<רעות גיא: אבל את גם מהתחום של המיניות.

<מילה: נכון, יכול להיות.

<מילה: אני באה מהתחום של המיניות, אני למדתי חינוך מיני בקורס של דלת פתוחה.

<מילה: לפעמים אני משתמשת בזה, זה נותן לי את היכולת לדבר על מיניות פתוח, לא מתבייש, הכול פתוח, הכול מותר, הכול בסדר.

<מילה: אני גם מאמינה במיניות גלויה, ללא מחלות, ואז אני מדברת גם על אמצעי מניעה וזה זה זה.

<רעות גיא: בעצם אולי רק משהו על המודולה של העבודה.

<רעות גיא: זה שיש בייס שהוא באמת שלהם והם מרגישים כמו בבית והם יכולים לבוא ולא מבקשים מהם תעודת זהות ולא מתנים את השירות פה בכלום, זאת אומרת אין התניה של השירות, לא בהפסקת הזנות, כמו ב'אופק נשי'.

<רעות גיא: הדבר היחיד שאסור פה זה שימוש בסמים ואלכוהול בתוך המרכז וזה לא אומר שהם צריכים להפסיק את השימוש.

<רעות גיא: זאת אומרת הם יכולים להגיע משומשים, מה שנקרא, אבל באמת אלימות בתוך המרכז שאנחנו לא מרשים, אבל חוץ מזה הם באמת יכולים לבוא.

<רעות גיא: אבל זה שהצוות הוא נע, הצוות הוא לא רק פה במרחב, זה שהצוות הוא גם בזירות של הזנות, גם במרחב, גם באיתורים, הם יראו את מילה או את ג'סיקה גם במועדון, גם ברחוב וגם פה, ואז יהיה להם הרבה הרבה יותר נוח לעשות את הסיבוב הזה ובאמת להגיע.

<רעות גיא: זה שהם רואים אותנו גם בזירות של הזנות, לא בוחלים, לא מתביישים לעמוד איתם, לעמוד ביחד.

דוד צור: רעות, אם אני חושבת על מה שהיה לנו בשבוע שעבר, ביום שלישי שעבר, שהיינו עם מערכת החינוך, האם את חושבת שגם מה שראינו שם, כשדיברנו עם ו' שאמרה לגבי - - - היא הייתה בבית הספר, היא סיימה 12 שנות לימוד, מלא, והיא עסקה בזנות.

דוד צור: וגם אני מניח פה נ', למרות שנ' נפלטה מ - - -

<רעות גיא: נ' נפלטה די מוקדם וגם ר'.

דוד צור: בפנימיות.

דוד צור: היא הייתה ממש בתיכון.

<רעות גיא: בשנה עוברים בחיפה בערך 60 בני נוער, זה מה שיש כאן בשנה.

<רעות גיא: אז מתוכם אפשר לעשות פילוח כמה מהם עדיין במסגרות של משרד החינוך.

<נטלי רוזנברג: לרוב, אני מדברת על נתונים משנה קודמת, לא של 2013, זה היה בערך 10% שהן עדיין תלמידות, שעדיין הצליחו לצרוך מסגרת בשלב יצירת קשר איתנו.

<נטלי רוזנברג: אבל זה ידוע שזה משהו שלא מצליחים - - -

<רעות גיא: זאת אומרת שאם היינו פוגשים אותן לפני יכול להיות ש - - -

דוד צור: מה שבטוח שהתא המשפחתי בכל המשתמשים הוא בעייתי.

<רעות גיא: לרוב.

דוד צור: אבל מערכת החינוך, אני אומר, זו התחנה הבאה, ושם דווקא הם מקבלים אולי הכי הרבה ניכור.

<סוזנה רייף: בעצם מערכת החינוך היא בדיוק מייצגת מערכת ההיפך ממה שאתן מייצגות פה, שעובדת.

<סוזנה רייף: זאת אומרת זה מוסד רשמי, עם שעות קבועות ויש צוות קבוע ויש דרישות.

<קריאה: יש 40 תלמידים.

דוד צור: בדיוק, אין לו טולרנס, אני מניח - - -

<סוזנה רייף: יש מקומות כמו בית הדסה, כמו שהיא אמרה, מסגרת מיוחדת והיא נערכת יותר לנערות מהסוג הזה.

<סוזנה רייף: עדיין לא ברמה - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: אני חייבת להפריע לכם.

<ביאטריס רוזן-כץ: בסופו של דבר שלב הבקשות.

<ביאטריס רוזן-כץ: חשוב גם להציף איפה ש - - -

דוד צור: תשימו את הבעיות.

<ביאטריס רוזן-כץ: אתה יודע, היית אצלנו ב'אופק נשי', הבית מפוצץ, אחד הדברים שבעייתיים, בגלל שאנחנו השלטר היחידי בכל הצפון, לפעמים מגיעות צעירות, כמו אותה ילדה, כמו ר', מאוד צעירה, ואתה אומר, היא מגיעה למקום שהוא כל כך מתויג, האם זה לטובתה, לא לטובתה?

<ביאטריס רוזן-כץ: ויש איזה שהוא ניסיון כיום של לעשות פה בקטן, גם דירת חירום, כמו השלטר שלנו, איפה שביקרת, אבל לצעירות, מגיל 18 עד 25, שיכולות להסתגל כאן.

<ביאטריס רוזן-כץ: עשינו איזה שהוא ניסיון לפתוח פעמיים בשבוע וזה מצליח, אבל אין שום היגיון להשאיר משהו פתוח פעמיים בשבוע לינה ופעם שלישית, מה?

<ביאטריס רוזן-כץ: זורקים אותה?

<ביאטריס רוזן-כץ: אז או שזה הכול או כלום.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא קצת בהיריון, נכון?

<ביאטריס רוזן-כץ: אז או שיש או שאין.

<רעות גיא: לכן ר' ישנה פה יומיים בשבוע ואז היא עוברת ל'אופק נשי'.

<רעות גיא: זה טיפשי לגמרי.

דוד צור: למה בעצם?

<ביאטריס רוזן-כץ: כי אין תקציב.

<רעות גיא: כי אין אפשרות ליותר משני לילות פה, זה מה שאמרנו בהתחלה.

<ביאטריס רוזן-כץ: כי זה לא מתוקצב.

<רעות גיא: רק רביעי חמישי יש אפשרות לישון כאן.

<ביאטריס רוזן-כץ: אבל זה בגלל שזה לא מתוקצב.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה חלק מלהיות פריפריה, אני חייבת להגיד את זה.

<רעות גיא: תגידי, תגידי בשביל כולם.

<ביאטריס רוזן-כץ: אני ממשיכה עם הפריפריה.

דוד צור: איך במדינה שכולה 600 קילומטר יכולה להיות פריפריה?

<ביאטריס רוזן-כץ: תתפלא איך אנשים מתל אביב וירושלים עושים את כל הישיבות בתל אביב וירושלים ורק בתל אביב ובירושלים.

<אסנת: אני חייבת לחדד את הדוגמה של ר'.

<אסנת: ביום שהגענו ר' לא ישנה אצלכם, היא ברחה.

<אסנת: בגלל שזה מאוד קשה לנערות ולצעירות, הן מאוד צעירות, הן בנות 17, תסתכלו על האוכלוסייה שם ו - - -

דוד צור: הן לא יכולות להיות שם.

<אסנת: הן לא מזוהות עם המקום הזה של הזנות.

דוד צור: בכלל למעלה, בדירת החירום.

<אסנת: על דירת החירום אני מדברת.

<אסנת: כשאני הבאתי אותה לשם בשעה עשר בלילה, כי אין לה איפה לישון, היא אמרה לי 'אני לא בזנות', כי מבחינתה היא לא בזנות, זה שהיא צריכה לשכב לפעמים עם מישהו בשביל שיהיה לה מקום לישון בלילה זה לא זנות, וזה נכון - - -

<רעות גיא: זה גם ההבדל בין דירת חירום בתל אביב לדירת מעבר.

<אסנת: בסוף היא הצליחה להגיע, בסוף ר' הצליחה ליצור קשר עם - - - אבל בנוער יש לנו כמה וכמה צעירות שהן מעל גיל 18, לא מתאימות למסגרות של מתחת לגיל 18, והן לא מצליחות, גם בגלל שיש להן תקופות והן לא מוכנות לתיוג הזה, הן מעדיפות היום לישון אצל כל מיני גברים ולא לשים את עצמן בדירת החירום ב'אופק נשי'.

<אסנת: לפעמים אנחנו סוגרות את הדלת אחרי רביעי-חמישי, ביום שישי בבוקר, ב-11:00, הן צריכות למצוא איפה הן הולכות לישון הלילה ובאיזה מחיר.

<ביאטריס רוזן-כץ: לא רק זה, לפני זה את גם פוגעת בקשר, כי אם את מסוגלת להגיד לה עכשיו 'תסתדרי', אז כאילו מה את עושה?

דוד צור: עלם מתוקצב רק מה - - -?

<רעות גיא: לא, עלם היום עומדת על 50% כסף ציבורי ועוד 50% כסף פרטי.

<ביאטריס רוזן-כץ: בתכנית הזאת.

<רעות גיא: ובתכנית פה של 'ערים בלילה' אנחנו עומדים על 280 כסף ציבורי - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: יותר, הרבה יותר.

<רעות גיא: השנה 280.

<ביאטריס רוזן-כץ: יותר.

<ביאטריס רוזן-כץ: יש 280 כסף ציבורי, יש 70,000 שקל לשכר דירה כאן ויש לך עוד 70,000 שקל של משרד הקליטה.

דוד צור: וסגל?

<ביאטריס רוזן-כץ: זה ה-280,000 שקל.

דוד צור: למשל היא עובדת של עלם.

<רעות גיא: כל הצוות הוא של עלם, חוץ משתי מדריכות לילה שהן שייכות למשרד הקליטה.

<רעות גיא: אבל זה טלאי על טלאי, אתה יודע, בגלל זה - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: בדיוק.

<רעות גיא: התחלנו באמת ב - - - זנות של קטינות, אחר כך אנחנו מאתרות, מוצאות שיש, מתחילות לעשות עבודה ומרחיבות ומרחיבות.

<רעות גיא: היום אנחנו בשלב יחסית טוב.

דוד צור: לא, המתנדבות זה דבר נהדר.

דוד צור: גם למקום וגם למי שמתנדב.

<רעות גיא: כן.

<רעות גיא: אגב, ההתנדבות זה לא בשביל לחסוך.

דוד צור: אני מסכים, אני מכיר את זה.

דוד צור: בעניין הזה במשטרה למשל יש לה את ארגון המתנדבים הכי גדול בעולם, אגב, משטרת ישראל.

דוד צור: זה מדהים.

דוד צור: וזה הדדי, זה נותן וגם הם נותנים.

דוד צור: אבל עדיין זה מקבע מצב של חסר.

דוד צור: זה אחד הדברים שצריך להיזהר מהם, כי בסוף זה נכון לגבי הרבה מאוד ארגונים.

דוד צור: משרד הבריאות נשען על הרבה מאוד מתנדבים, שזה נהדר, בחברה בריאה צריך הרבה מתנדבים.

<רעות גיא: אני חושב שבגלל זה הלכנו בתל אביב למהלך הזה של הרחבה ל-24/7 של הפרויקט, בתקצוב ששר הרווחה הבטיח - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: כל הכסף בתל אביב וירושלים.

<רעות גיא: אני חושבת שלשם ביאטריס מכוונת.

<ביאטריס רוזן-כץ: ברור שכן, באופן מובהק, כי בתל אביב כואב יותר.

דוד צור: רגע, תחדדי לי את העניין הזה.

דוד צור: לא הבנתי.

דוד צור: קטעתי אותך עם הפריפריה, ובכל זאת לא התכוונתי לקטוע אותך.

<ביאטריס רוזן-כץ: לא, כי כל התקציב הולך לתל אביב ואני אומרת, חבר'ה, גם אנחנו נמצאים כאן וצריך להעלות את הקול הזה, לנסות להביא לכך שיהיה תקציב, ולא תקציב שתאמין לי שבא לך לבכות, כשאומרים 'תיקחי 150,000 שקל ותפעילי לינת חירום ב-150,000 שקל לשנה'.

<ביאטריס רוזן-כץ: זה משהו לא מציאותי.

<ביאטריס רוזן-כץ: צריך לחשוב, יש כבר את הגרעין, יש כבר את האוכלוסייה, יש את הצוות, יש את הבית, יאללה, בואו נריץ קדימה, זה נותן שירות לכל הצפון.

<ביאטריס רוזן-כץ: זאת אומרת לא צריך לחכות שהנוער יגיע לתל אביב, אפשר לתפוס אותו כבר בדרך.

דוד צור: ברור.

דוד צור: גם פה זו המסגרת שלו.

<ביאטריס רוזן-כץ: ואם אתה תתפוס אותו פה ולא כשיגיע לתל אביב וכבר יהיה בסוף הדרך, אז יש סיכוי לשקם אותו, אני חושבת, הרבה יותר טוב.

<רעות גיא: יש כאן שגם נוסעים מתל אביב לפה, להבראה, באמת.

<רעות גיא: כשהם רואים שבתל אביב הרבה יותר קשה לשרוד ופה יש משהו יותר נינוח.

<רעות גיא: אפרופו, זה גם חלק מהתכנית הלאומית, אני אעביר לכם במסודר את הנתון, אין שום בעיה, אבל באמת צריך גם לזכור שבגלל שזה חלק מהתכנית הלאומית אז באמת המענה החיפאי המקומי, הלוקאלי, אבל גם באמת ה - - - בגלל שזו עיר גדולה, מטרופולין וכו', ועוברים בה הרבה, גם את המענה הארצי שחיפה נותנת לסביבה.

<נטלי רוזנברג: על איזה תכנית את מדברת?

<נטלי רוזנברג: על התכנית בזנות?

<רעות גיא: כן.

<ביאטריס רוזן-כץ: -ה-280,000 שקל האלה, זה - - -

<ויקי אלעמרי: נטלי, את בקשר עם בני פרדו, מתחנת המשטרה?

<נטלי רוזנברג: לא, לא הייתי בפגישה השבוע, אבל כן, אני בקשר איתו ואני בקשר גם עם רכז מודיעין מחלק נוער.

<ויקי אלעמרי: איך הקשר?

<נטלי רוזנברג: אני אגיד שהקשר הרבה פעמים תלוי פרסונות, אבל הכוונה היא טובה משני הכיוונים, זאת אומרת אני יכולה להיעזר בהם בשביל לעזור לנערות שאני יודעת שעצורות או - - -

<ויקי אלעמרי: בני הוא איש מניעה, בני הוא מוכוון נוער לצורך העניין ומההיכרות שלי איתו הוא כן מיינדד לעניין של הנוער.

<נטלי רוזנברג: כן, בהחלט.

<נטלי רוזנברג: וגם הפוך.

<נטלי רוזנברג: נגיד הוא, נוצר לו איזה עניין עם איזה שהיא נערה שהוא מזהה שאולי זו נערה מאוכלוסיית היעד שלנו אז הוא גם פונה, מפנה, מתייעץ וכו'.

<נטלי רוזנברג: יש לי זמן לעוד שתי נקודות?

דוד צור: כן.

<נטלי רוזנברג: אני מבינה שקורים כאן דברים במקביל, אבל אין לנו אתכם כל יום.

דוד צור: תעלי.

<קריאה: כמו הנשים, כמה דברים ביחד.

דוד צור: אני בוועדה למעמד האישה ושוויון מגדרי - - -

<רעות גיא: ואתם יודעים לעשות שני דברים.

<נטלי רוזנברג: זה נרכש, אתה אומר.

<נטלי רוזנברג: אני רוצה להגיד.

<נטלי רוזנברג: עוד סוגיה שמעסיקה אותנו, זה באמת העובדה שיש המון צעירות, 17, 18, 19, שבוחרות להשאיר היריון וללדת ילדים.

דוד צור: אז איזה פתרון נותנים לילדים?

<נטלי רוזנברג: אז זהו, אז קודם כל להגיד שבתהליך של העבודה שלנו איתן אנחנו כמובן לא מכוונות לשום מקום, אנחנו לא מכריחות אף אחת, לא לעשות הפלה, אלא פשוט פורסות את מניפת האופציות ואם נערה בוחרת להפיל, אז אנחנו נלווה אותה בכל התהליך, ואם היא בוחרת להשאיר - - -

דוד צור: זה פרי אונס, או שזה פרי מהזנות?

<נטלי רוזנברג: זה יכול להיות גם וגם.

<נטלי רוזנברג: שוב, נערות בתוך המקום החבוי הזה של זנות חבויה יגידו 'זה מהחבר שלי'.

<נטלי רוזנברג: זה תמיד מזכיר לי באמת את המילה שאולי ההשוואה היא לא כל כך נעימה, אבל זה כל הזמן, זה כל עונה קורה, ובאמת אין מודעות, כמה שאנחנו מנסות לעשות עבודה, אין מודעות לנושא של אמצעי מניעה, או אין גם יכולת, אני לא יכולה להגיד לה - - -

דוד צור: המרפאה לא מחלקת?

דוד צור: או שהיא לא מגיעה?

<מילה: אני אגיד משהו קטן לגבי החלוקה של הקונדומים.

<מילה: הקונדומים נמצאים, גם אם הן במעגל הזנות, הן לא תמיד יודעות להשתמש בקונדום, שזה הדבר הכי טריוויאלי כביכול.

<נטלי רוזנברג: גם לפעמים הן לא יכולות, הוא לא רוצה.

<נטלי רוזנברג: הוא לא מעוניין והן לא יכולות להגיד לא.

<נטלי רוזנברג: זה כבר עניין של - - -

<קריאה: זה עוד 50 שקל.

<נטלי רוזנברג: נכון, זה כסף.

<סוזנה רייף: זה גם משהו שמאפיין את גיל ההתבגרות, התחושה של לקחת סיכונים, שלי זה לא יקרה.

<נטלי רוזנברג: אז אני רוצה להגיד שבשנה האחרונה אנחנו ליווינו שבע צעירות ללידה, כשהשמינית בדרך.

<נטלי רוזנברג: זה כבר ממש מרגיש כמו תופעה, וזו תופעה שגם רגשית לנו כאנשי צוות מאוד קשה להתמודד איתה.

<נטלי רוזנברג: כמובן שאנחנו עושים מהרגע שיש החלטה שההיריון נשאר, אנחנו מחברים לעו"ס משפחות ולמרכז לגיל הרך דרך עו"ס משפחות בהמשך ולכל מיני ארגוני סיוע שקשורים ל - - -

דוד צור: הן רוצות את הילדים אחר כך?

<נטלי רוזנברג: כן, לרוב.

<נטלי רוזנברג: אני חושבת שמתוך השבע שילדו, כולן רוצות.

<נטלי רוזנברג: זאת התמודדות לא פשוטה, להיות אמא צעירה, גם לנורמטיביות שבינינו, על אחת כמה וכמה כשיש את הזנות כחלק מהחיים.

<נטלי רוזנברג: זאת התמודדות מאוד קשה, גם לנו כאנשי צוות וגם להן.

<נטלי רוזנברג: אני אומרת לכן, אני מכניסה אתכן בעובי הקורה, ביום שישי הייתי פה כדי לנקות לכבודכם, זה היה היום שלי הפעם, ונכנסתי לפייסבוק של הפרויקט שלנו ויש לנו צעירה שילדה לפני חודשיים ובגלל אלימות של אמא שלה כלפיה לקחו לה את הבת שנולדה.

<נטלי רוזנברג: לא משנה, זה בטוח סיפור מורכב, אבל לראות בפייסבוק את הצעירה עוד מעלה תמונות של הבת שלה ומדברת עליה כאילו היא נמצאת איתה עכשיו, זה קורע לב ברמות שהן אחרות לגמרי.

<נטלי רוזנברג: אנחנו מתמודדות עם השאלה הזאת, של איך מנגישים שירותים לאמהות צעירות בזנות.

<נטלי רוזנברג: בפנטזיה שלנו הייתי רוצה שיהיה פה גם בוקר כזה של אמהות.

<רעות גיא: האמת שהובטח דיון בנושא הזה של - - -

דוד צור: אחרי הסיור שעשינו ב - - -

<רעות גיא: כן, כי זה צורך שיש גם ב'אופק נשי', אני מאמינה.

דוד צור: תראו, מה שאני רוצה זה שאנחנו ממש במושב הבא, יחד, את הדיון ראשון נעשה עם שר הרווחה והמנכ"ל וכל המשרד שלו לגבי - - -

<רעות גיא: אמהות בזנות?

דוד צור: לא, בכלל, הנושא של התכנון, כי זה כבר ייכנס לנו ל-2015, הפריסה של כל מה שקשור למעונות, לדברים האלה שדיברנו, למאטצ'ינג, כן מאטצ'ינג, לא מאטצ'ינג, גם בלי מאטצ'ינג ללכת ל - - - כי ממילא המאטצ'ינג הזה בסוף זה עומס שנופל על הרשויות.

דוד צור: כך או כך זה מגיע לפתחן, חלוקה צודקת בין הפריפריה לנון פריפריה, שביאטריס תהיה רגועה, זו סוגיה שאנחנו צריכים - - -

<ביאטריס רוזן-כץ: זה לא יקרה.

<רעות גיא: גם הרחבת המענים, כי באמת המענה שנטלי מדברת עליו, זה לא קיים כרגע

דוד צור: נכון, ללא ספק, הרחבת המענה זה דבר - - - אבל צריך להיות ריאלי.

דוד צור: אנחנו, הכנסת, מאוד נרצה, אבל בסוף האחריות היא על הרשות המבצעת והיא גם צריכה לתעדף, יש לה משאבים מוגבלים.

דוד צור: משרד הרווחה זה אחד המשרדים אולי עם הכי הרבה עומס ואחריות לטפל במניפה עצומה, מהביטוח הלאומי דרך שיכון ועוד כהנה וכהנה.

דוד צור: תמיד כמעט כל חבר כנסת נמרץ, צעיר, מה שאני לא מגדיר את עצמי כזה, לא נמרץ ולא צעיר, שבעתי כבר ממה שנקרא השירות הציבורי, אני עדיין שם, אבל כל חבר כנסת היום שרוצה לחוקק איזה חוק שגם בצד החוק הזה יש הוצאות גדולות מאוד, אז האוצר לא מתקצב אותה ופתאום זה נופל לפתחו של הביטוח הלאומי או של - - - לכן בעניין הזה חייבים לראות שאין לזה השלכות רוחב.

דוד צור: אם אני מנסה להבין איך ומה אפשר להשיג מהמשרד, כשאין לזה השלכות רוחב.

דוד צור: זאת אומרת לקחת פרויקט, לעשות אותו ו - - -

<מירב דדיה: וגם יש את הממשקים בתוך המשרד, בין החלק שהוא יותר עד זנות קטינים וזנות של בגירות.

<מירב דדיה: יכול להיות שגם חלק מחשיבה, כמו שאתה אומר, יותר מתכללת, גם לראות את הרצף ואיפה הן לא הולכות לאיבוד בתוך ה - - -

דוד צור: בדיוק, ואז את משרד הכלכלה גם נביא לדיון הזה, כדי לראות מה הם נותנים.

דוד צור: לא נחכה להם, נכין אותם כבר, נוציא להם מכתב מיד, שיבואו מוכנים לדיון הזה.

דוד צור: אני לא מניח שנוכל לעשות אותו לפני הפגרה, כבר לא נשארו ימים.

<רעות גיא: הייתה לך עוד נקודה, נטלי?

<נטלי רוזנברג: לא, נראה לי שנתחיל עם זה ובביקור הבא.

<נטלי רוזנברג: אם מישהו רוצה לשאול משהו, להגיד משהו?

דוד צור: איך הסביבה מקבלת אתכם?

דוד צור: לא יורים עליכם?

<נטלי רוזנברג: עדיין לא.

<נטלי רוזנברג: יש לנו ויכוחים בצוות - - -

<רעות גיא: לא רואים עלינו שאנחנו בזנות.

<נטלי רוזנברג: קודם כל, אם שמתם לב, על הדלת, לא כתוב עלם ולא 'ערים בלילה', לא עיריית חיפה ולא שום דבר.

<נטלי רוזנברג: זה בכוונה כדי לא לתייג.

<נטלי רוזנברג: שתיים, הכניסה שלנו לתוך השכונה, מהניסיון שלי גם עם מקומות אחרים, זה צריך להיות משהו מאוד הדרגתי.

<נטלי רוזנברג: למשל יש לנו פה עניין עם חניה שהיא שלנו, אבל אנחנו לא רבים עם השכנים עליה, אנחנו ככה מנסים בנועם.

<נטלי רוזנברג: יש שכנה אחת שכבר שפכה עלינו מים, הכול בסדר.

דוד צור: יכול להיות שהיו לה כוונות טובות.

<נטלי רוזנברג: זה תהליך, אבל בהדרגה.

דוד צור: חצי שנה אתם פה?

<רעות גיא: כן, במבנה הזה כן, אבל בחיפה מ-2008.

דוד צור: מבנה יפה.

<רעות גיא: מאוד.

<נטלי רוזנברג: עשו לנו שתי מעצבות את עיצוב הפנים שלו.

<נטלי רוזנברג: הכול תרומות, המיטות מתרומות, הכול.

דוד צור: טוב, יופי.

דוד צור: אני שמח מאוד שעשינו את הביקורים האלה.

<רעות גיא: גם אנחנו.

<נטלי רוזנברג: ומצפה לכם עוד לילה סוער.

דוד צור: תודה רבה.

דוד צור: (מרפאה ניידת)

<נגה שילוח: נתחיל בסבב שמות, עבר עליכם יום ארוך מאוד.

<נגה שילוח: שמי נגה, אני המנהלת של המרפאה הניידת.

<נגה שילוח: (סבב נוכחות).

<נגה שילוח: הבטחנו שהחלק הזה לא יהיה ארוך מדי ואז נוכל לצאת לסיור, אבל בכל זאת חשוב לנו להציג לכם את העבודה של הניידת.

<נגה שילוח: הניידת כאן באזור הצפון, בחיפה, היא בעצם על בסיס של רצף של שירותים.

<נגה שילוח: היא מאוד ייחודית יחסית לאזורים אחרים, כי היא בעצם הגוף היחידי שיוצא אל השטח, רוב הארגונים האחרים מקבלים את הנשים אליהם ואנחנו יוצאות החוצה.

<נגה שילוח: מה שאומר שבעצם הנשים שאנחנו פוגשות הן קצת שונות מבמרכזי השיקום, כי אנחנו יכולות לפגוש נשים גם מבחינת הוותק שלהן בזנות, הוא יכול להיות מיום-יומיים ועד 22 וגם באמת מבחינת הרצון שלהן לצאת מזה, הוא יכול להיות מאוד שונה.

<נגה שילוח: יש נשים שבכלל ירצו מאיתנו רק את הצד הרפואי, שאני תיכף אדבר עליו, ויש נשים שירצו את החלק הסוציאלי.

<נגה שילוח: בעצם המרפאה הניידת הוקמה בעקבות עלייה בתחלואת מין שהייתה ב-2009, מצד אחד, ומצד שני עלייה בסחר בנשים, ולכן באמת הידיים שלנו, יש לנו יד אחת שהיא יד רפואית, שהמטרה שלה היא מניעה של מחלות מין, ואנחנו מגיעות, עושות בדיקות, אנחנו נותנות תרופות אם צריך, אנחנו גם נותנות הסברה, מחלקות אמצעי מניעה, גם קונדומים, אבל לנו, באופן ייחודי יש גניקולוגית על הניידת, שזה שירות מאוד ייחודי, יומיים בשבוע, ולכן אנחנו גם יכולות לעשות בדיקות יותר נרחבות וגם לעשות התקנים ופעולות מניעה ארוכות טווח.

<נגה שילוח: זה בצד הרפואי.

<נגה שילוח: קצת נרחיב אחר כך, כל אחת מהצוות תציג.

<נגה שילוח: ובצד הסוציאלי אנחנו משלימות את הפעילות הרפואית באיזה שהוא ניסיון, דרך הצד הרפואי, להגיע לנשים, להבין מה הצורך שלהן, מה הקשיים שלהן ולראות איך אנחנו יכולות לעזור, מתוך זה שלעיתים קרובות אנחנו נהיה הראשונות והיחידות שאותן יפגשו בשטח.

<נגה שילוח: זאת עבודה מאוד קשה, היא בלילה, לא תמיד מקבלים אותנו טוב.

<נגה שילוח: אחר כך תשמעו.

<נגה שילוח: לפעמים מאוד מקבלים אותנו בחיבוק, וגם זה לא קל, כי אנחנו לא יודעות מה החיבוק הזה אומר, הופך אותנו משתפות פעולה לפעמים, אנחנו מחלקות קונדומים, אנחנו בסדר?

<נגה שילוח: או אנחנו - - -

<קריאה: אנחנו תמיד לא בסדר.

<נגה שילוח: תמיד לא בסדר.

<נגה שילוח: אם אנחנו מחלקות קונדומים, אז פתאום כולם רוצים אותנו ומה זה אומר?

<נגה שילוח: אז זה לא פשוט.

<נגה שילוח: אני אגיד כמה נתונים.

<נגה שילוח: הניידת הוקמה ב-2009, עד סוף 2013 בדקנו, יש לנו ברשימות 767 נשים, אבל כבר אני אגיד שעוד לא נגמר חודש פברואר וכבר עברנו את ה-800, זאת אומרת נשים חדשות שהצטרפו, מעל 30 בחודש וחצי, שזה המון.

<נגה שילוח: הניידת עובדת בחיפה והקריות בעיקר, אבל בתקופה האחרונה הרחבנו את הפעילות שלנו לחדרה, שזה שייך למחוז הצפון, ומסתבר שיש שם זירה שמגיעות אליה מכל הארץ, בתחושה שלנו נשים שפוחדות להיות מזוהות באזור מגוריהן, ועכו, שהתחלנו להגיע, שזו נראית לנו זירה שמעורבת מאוד עם סמים.

<נגה שילוח: שזאת זירה חדשה יחסית שאנחנו לומדות להכיר.

<נגה שילוח: כן אני חייבת להגיד שהנשים שאנחנו מטפלות בהן באזור הקריות, מההתרשמות שלנו הן נשים שגרות פה באזור, הן לא נשים שבאות מכל הארץ, שיותר אולי מאפיין את הזירה התל אביבית, ולכן להרבה מהן אנחנו מנסות לסייע בתחום של ביטוח לאומי, הבטחת הכנסה, סיוע משפטי וכו'.

<נגה שילוח: אני לא ארחיב עכשיו יותר מדי על זה.

<נגה שילוח: בגדול אנחנו רואות כ-240 נשים בשנה, 30% מהן הן חדשות בשנה והשאר הן נשים שאנחנו רואות אותן על בסיס קבוע.

<נגה שילוח: מאוד חשוב לנו הקשר הזה, יש נשים שמתקשרות אלינו ומבקשות שנגיע לבדיקות, יש נשים שאנחנו עושות מעקב אחריהן ומזכירות להן שהגיע הזמן להיבדק.

<נגה שילוח: בעיקרון יש לנו תקציב לעשות בדיקות פעמיים בשנה.

<נגה שילוח: הנשים שלנו הן בסיכון כל כך גבוה, שהיו יכולות להיבדק אפילו יותר, אבל מבחינת תקציב אנחנו שמנו את הגבול, אלא אם כן יש מצב חירום.

<נגה שילוח: צוות הניידת שלנו מונה נהג, שתי אחיות, מדריכה שפגשתם פה, עובדת סוציאלית, עאודה, ברבע משרה, שאחד הדברים שאני רוצה להגיד זה באמת שזה כלום.

<נגה שילוח: כל סיור - - -

דוד צור: מה זה רבע משרה?

<נגה שילוח: זה סיור, עשר שעות של עובדת סוציאלית.

דוד צור: כמה שעות את בפועל פה באמת?

<עאודה בשארה: לפעמים יותר.

<נגה שילוח: בדרך כלל.

<נגה שילוח: הבעיה היא שכל סיור משאיר לנו המון עבודה.

<נגה שילוח: אם זה לקחת לסיוע המשפטי, במיוחד עאודה תדבר על הנשים הערביות.

<נגה שילוח: מבחינת האוכלוסייה שלנו פה בחיפה, 50% מהפונות לניידת, 49% הן עולות מחבר העמים, 15% נשים ערביות והשאר הן בדרך כלל ילידות הארץ.

<נגה שילוח: אני אגיד משהו על הזירות ואז אני ארצה שנשים אחרות ידברו, אבל בגדול, כמו שאמרתי, הזירה המרכזית שלנו זה הקשר עם הנשים, לכן אם תראו פה בנתונים אנחנו בעיקר מגיעות לדירות פרטיות, שזה בערך ב-37% מהמקרים.

<נגה שילוח: שאר הזירות, 20% ו-20% זה המכונית שרובם באזור הקריות והיום נראה לך אותם, זירות חוץ הן מצומצמות יותר, יש קצת בחוף הים וקצת באזור התעשייה ועכו עכשיו קצת יותר, אבל בגדול הנשים לא נמצאות כל כך בחוץ, הן נמצאות במקומות מסודרים.

<נגה שילוח: ועוד יש לנו את מרכזי השיקום והמרכזים של הנגמלים, שאנחנו מגיעות לשם כי נורא חשוב לנו להיות חלק מהרצף הטיפולי, אז גם נגיע לאופק לעשות בדיקות, אם צריך, כי הרבה פעמים גם אם יש מקרה חירום בשעת הלילה אז - - - הדבר האחרון שחשוב לי מאוד מאוד להגיד זה הנושא של התקציב.

<נגה שילוח: מירב, בטח יש לך דז'ה וו עליי, אבל התקציב של הניידת - - -

<מירב דדיה: תגידי את ההקשר.

<מירב דדיה: נגה ואני ניהלנו שני מרכזי סיוע במקביל, אני בתל אביב ונגה בירושלים.

<נגה שילוח: היינו בוכות יחד, עכשיו היא בצד השני.

<נגה שילוח: אבל את לא רווחה בשבילי, אני עדיין מרגישה לא במשרד ממשלתי, אבל לא משנה.

<נגה שילוח: בכל מקרה התקציב של הניידת הוא תקציב שהוא גירעוני מלכתחילה, גם אצלנו, ואני בדקתי גם בלוינסקי.

<נגה שילוח: אנחנו הגענו למצב שהמשכורות לא שולמו בשנת התקציב האחרונה והתקציב נעצר עד כדי כך שכבר לא היה לנו כסף לקנות את התרופות ואת מה שצריך.

<נגה שילוח: מלכתחילה הוא לא מספיק, הוא 717,000 שקל.

<נגה שילוח: אם אנחנו משלמים את השכר של המינימום צוות שצריך בשביל לצאת שלוש פעמים בשבוע, פלוס התרופות והדלק, שמאוד מאוד התייקר, זה בערך סוגר את התקציב, שלא לדבר על זה שאנחנו צריכות הדרכה, לפעמים צריך לקנות אוכל כדי לחלק לנשים בחוץ.

<נגה שילוח: אנחנו באופן קבוע בגירעון והדבר יוצר תחושה של חוסר ביטחון.

דוד צור: השרה הייתה פה?

<נגה שילוח: כי בתל אביב היא ביקרה אחרי הביקור שלנו, כי ביקשתי ממנה ללכת.

דוד צור: אני אגיד גם שכולנו עובדים זמניים.

דוד צור: אנחנו בכלל לא עובדי משרד הבריאות, זה גם ככה בניידת בלוינסקי וזה נותן איזה תחושה שיום אחד הדבר הזה ייגמר.

דוד צור: אנחנו עושות כל כך הרבה עבודת חריש, כל כך עמוקה, לפעמים אולי נטאשה תגיד אחרי זה מילה, אנחנו מחזרות אחרי נשים, לפעמים זה יכול לקחת שנה עד שהיא מתחילה לדבר איתנו, פעם אחת היא תראה אותנו ותברח, פעם שנייה היא תסכים לשתות כוס קפה ואחר כך היא תיקח קונדומים ואחר כך היא תעלה לשיחה ולבדיקה וכל העבודה הזאת בתחושה הרבה פעמים שאין אופק.

דוד צור: אין אופק, לא מכיוון שאין עבודה, אין אופק מבחינה זאת שזה לא הוגדר אף פעם כשירות קבוע שמשרד הבריאות אמור לתת אותו.

דוד צור: בזה אני אסיים, כי חשוב לי לתת זמן לאורחות שלנו ולצוות אחר כך.

<איילת: אני אעשה את הגישור.

<איילת: זה מדהים, זה פשוט תהליכים מקבילים.

<איילת: את דיברת על כסף שלא מספיק אף פעם, על קושי באוכל, על עוני, וזה ממש תהליכים מקבילים שאנחנו עובדים איתם בשטח.

<איילת: אז בואו נשמע עכשיו את האורחות שלנו.

<לימור: מה היית רוצה לשמוע?

<איילת: בוא נשאל את הפמליה, מה הייתם רוצים לשמוע.

דוד צור: סיירנו בכמה מקומות היום ואל"ף, כדאי אולי שתספרי לנו קצת על עצמך, וגם שימי את האצבע אולי, כי זה מה שמעניין אותנו בכל המקומות שהיינו בהם - - -

<לימור: הייתם במועדונים או במכוני ליווי?

דוד צור: לא, זה היינו בתל אביב, לא פה, אבל היינו במקומות שנשים רצו לצאת ממעגל הזנות והיו גם בסמים והגיעו גם לשם.

<לימור: מקומות כמו המקום הזה?

דוד צור: ב'אופק נשי'.

דוד צור: מה שמעניין אותנו זה פעם אחת שתשימו לנו את האצבע מתי ואיך החלטתם שלשם אתן הולכות, ודבר שני, המקום הזה שאנחנו נמצאים בו.

<לימור: מה גרם לי להיכנס.

דוד צור: כן, בדיוק.

<לימור: הייתי במצוקה, הייתי בארצות הברית, הייתי בת 21, פשוט הלשינו שהתחתנו בשביל ניירות וקיבלנו סילוק מארצות הברית.

<לימור: הדרך היחידה להחזיק את עצמי הייתה להתחיל לרקוד.

<לימור: שם הריקודים במועדון היו רק ריקודים, לא היו חדרים, אז בוא נגיד שזה לא היה זונה, זה היה לעסוק בזנות, לא עשינו להם הרפיה ואחרי זה עברתי לנערת ליווי.

<לימור: כי בדרך כלל רקדנית, אחרי שהיא רוקדת שנים, היא עוברת לנערת ליווי.

<לימור: אני אישית הייתי במצוקה, אבל בדרך כלל בנות במקצוע הזה אלה בנות שעברו התעללות, בדרך כלל התעללות, או בית שהרס להן את המחשבה שהן יכולות לעשות יותר מזה.

דוד צור: ופה מה - - -?

<לימור: באתי לארץ, אחרי 20 שנה שהייתי באמריקה, אני והיא חזרנו.

<לימור: מה אני כבר יכולה לעשות?

<לימור: בשביל להמשיך את איכות החיים שאני רגילה אליה צריך לרקוד.

<לימור: ופה זה לא בדיוק לרקוד, זה לרקוד ולשכב בחדר.

<לימור: אתה מבין?

<לימור: זה לעלות על הבמה ולעשות סקס בחדר.

<לימור: עכשיו נכון שבחדרים זה הש-הש, אנחנו כאילו רק עושות ביד ונכון שיש פעמים שאני רק עושה ביד, אבל אם מציעים לי את הכסף שאני רוצה ובא לי, אף פעם לא באמת בא לי, כן?

<לימור: לא סובלת את זה, אבל אם מציעים לי את הכסף וזה נראה לי באותו רגע, כן אני עושה סקס בשביל כסף.

<לימור: אבל הבעיה שכולם מתנהגים כאילו זה לא קורה.

<לימור: זה קורה, צריך לתת לבנות - - -

<נגה שילוח: מודעות למחלות.

<לימור: דבר ראשון זה, אני חושבת, ללמד על מחלות.

<לימור: כי הבחורים שבאים אלינו למועדון אלה בחורים מאוד צעירים ומאוד מבוגרים שהולכים לאישה שלהם בבית ונותנים לה מחלה, בגלל שהבנות לא מודעות לזה שהן יכולות לקבל מחלה, אסור לנו שיהיה קונדום בחדר, כי אם ראו קונדום זה אומר שעשית סקס, אז הבנות עושות סקס בלי קונדום.

<לימור: זה אחד הדברים הכי גרועים, אני חושבת, כי אז מחלה עוברת לאישה בבית ו- ו-.

<לימור: מה היא אשמה שהבחור רוצה לעשות סקס במועדון?

<לימור: אני חושבת שזה הדבר הראשון שצריך להיות, מודעות למחלות, חובה לתת קונדומים, ולהפסיק להתעלם מזה שיש סקס במועדונים.

<לימור: חובה על הבנות לדעת על מחלות מין, זה חייב להיות, אבל זה לא יקרה, אני יודעת, כי זה לא חוקי, כי לא קורה כלום במועדונים.

<לימור: כי אנחנו רק רוקדות, אנחנו לא עובדות בזנות.

<לימור: אתה מבין מה אני אומרת?

<לימור: ובאמת הן באשליה, אתה צריך לראות את הבנות, זו ממש בדיחה.

<לימור: כל אחת אומרת על השנייה כמה היא זונה יותר מההיא.

<לימור: אחת יותר אוהבת את זה ואחת פחות, אבל כולנו בזנות, אבל אף אחת לא מודה שם, רק אני והיא מודות.

<דינה: כן.

דוד צור: את גם במועדון שם?

<דינה: כן, אותו מועדון.

<דינה: אנחנו לא רוצות שתדע איזה מועדון, שלא תסגור לנו אותו.

<נגה שילוח: אני הזהרתי אותן שיש לך רקע משטרתי.

<דינה: כן, ואנחנו חושבים שיש גם שוחד בכל זה.

<לימור: כן, הרבה פעמים באה המשטרה, משלמים להן מהצד, תתנהגו כאילו לא ראיתם כלום.

<לימור: זה גרוע.

<דינה: נראה לי שזה שוחד.

<לימור: שמישהו מהמשטרה יקבל כסף.

<לימור: אני חושבת שזו הסיבה.

<לימור: כמה כבר אתה עושה בחודש?

<לימור: אנחנו ניתן לך פי שניים ותשתוק.

<לימור: זו שחיתות.

<לימור: אני בטוחה שזה חלק ממה שקורה כדי לעצום עין.

<לימור: חס וחלילה, אני לא רוצה שיסגרו את זה, אבל להפסיק להתעלם מהעובדה שיש סקס.

<לימור: ואם יסגרו את המועדון, מה יקרה?

<לימור: אז הבנות האלה יזדיינו ברחוב, זה יותר טוב?

<לימור: זה הרבה יותר גרוע, ואז יש את הסרסור שמכה וסמים ו- .

<לימור: אף פעם לא עבדתי ברחוב ולא הייתי רוצה לעבוד ברחוב, אנחנו יותר מוגנות במועדון, אף אחד לא יכה אותנו, אף אחד - - -

דוד צור: מה עם סמים, אגב?

<לימור: הן עושות סמים, אבל הן לא עושות סמים כמו ברחוב.

<לימור: ברחוב זה הרואין.

<לימור: אני מבינה שהן עושות קוק ופת כדי להתנתק, הן שותות המון.

<דינה: יותר שותות.

<לימור: אבל הן גם עושות סמים.

<לימור: אבל אני מבינה למה, זה להתנתק.

<לימור: ברגע שהן יהיו ברחוב זה כבר יהיה עם הרואין, בטוח.

דוד צור: אתן מגיעות פה למרפאה באופן - - -?

<לימור: הם באו אלינו.

<לימור: שלוש-ארבע פעמים עשיתי את הבדיקה, משהו כזה.

<דינה: אנחנו מאוד אוהבות את זה.

<לימור: אנחנו לא אוהבות את המקצוע, אבל אני לא מתכוונת לעזוב את המקצוע.

<נגה שילוח: למה בעצם?

<לימור: כמה העבודה הזאת קשה, או מיי גוד, אני מתכוונת - - -

<דינה: זה קשה לתאר.

<לימור: במיוחד לי העבודה קשה, זה מאוד קשה להיכנס לחדר ולחייך והבן אדם מצחין ואת צריכה לחייך ולהתנהג כאילו זה הדבר הכי יפה שראית.

<לימור: ואם את עושה סקס, אז זה כואב ואני לא שותה ואני סופרת את השניות שהוא כבר יגמור.

<לימור: זה פשוט נורא.

<לימור: אבל אני לא רוצה שוב - - -

<קריאה: כי את בחרת את זה.

<לימור: אני בחרתי את זה לגמרי, אבל אני כן שונאת את זה.

<נגה שילוח: את אמרת משהו על הבחירה, אבל אמרת אותה על נשים אחרות.

<נגה שילוח: חשוב לי להדגיש שזה לא נשים אחרות, שאת אומרת שלך לא הייתה בררה בעצם, מצד הרקע, הבית שבאת ממנו.

<לימור: כן, הרבה בנות באו מבתים כמו שלי.

<לימור: אני משערת.

דוד צור: את נולדת איפה?

דוד צור: פה או שם?

<לימור: אני נולדתי פה, בגיל 18 הלכתי לארצות הברית, בגיל 38 חזרתי לפה.

<דינה: היה לה בית גרוע.

<לימור: להרבה בנות היה בית גרוע.

דוד צור: מאיפה?

<לימור: הרבה בנות במקצוע הזה, תשמעי, כל מה שהם ידעו זה התעללות, זה או אבא שהתעלל, או בעל חדש של האמא או חבר, אז בשבילן זה הסתדרתי, כשהייתי קטנה ונתנו לי מה שרציתי, כי עשיתי את ההטבות המיניות האלה.

<לימור: לא קשה להן לפנות לעבודה הזאת.

<לימור: תשמעי, הרבה מהן גם באות לכאן כדי לשתות.

<לימור: בוא נלך לעבודה ונשתכר.

<לימור: אני לא אומרת שלכולן - - - יש בנות שאני ממש לא סובלת, כי זה נראה שזה בא להן בקלות, אבל תשמעי, אני לא שופטת אף אחת.

<דינה: אני לא מאמינה שזה בא להן בקלות.

<לימור: הן שותות, בגלל זה אולי יותר קל להן, הן ממש שתויות.

<לימור: הן מגיעות למצב שהן לא יודעות מה קרה אתמול.

<לימור: זה עוד דבר שהוא ממש לא בסדר.

<לימור: בעל הבית, 'תשתו, תשתו'.

<דינה: כן, מכריח אותנו לשתות כמה שיותר.

<לימור: לא מכריח, מעודדים את השתייה.

<דינה: תזמיני משקאות, למה לא הזמנת משקאות?

<לימור: אז ברגע שהבחורה שותה והיא לא יודעת מה קורה, היא לא תשים קונדום, היא לא אחראית.

<לימור: זה פשוט עוול.

<לימור: איידס זה מוות.

<דינה: זה לא רק איידס.

<לימור: מחלות מין זה בסוף מוות.

<לימור: זה מוות - - -

<דינה: נכון, אבל הן לא מודעות בכלל למחלות מין.

<דינה: זה עצוב.

<לימור: כן, בחורות בנות 18, 20 ומשהו.

<דינה: גם הבחורים לא מודעים.

<נגה שילוח: אמרת שבאים בחורים צעירים?

<דינה: כן, חיילים.

<לימור: את יודעת, אנחנו רוקדות לבחורים בני 20, 19, הם יכולים להיות הילדים שלי.

<לימור: יש להם יבלות על איבר המין, ויבלות מין לא באות כי זו נקודת חן, זו לא סתם יבלת, יבלות על איבר המין זה פפילומה וירוס וזה גורם לסרטן צוואר הרחם.

<לימור: בארצות הברית 5,000 נשים בשנה מתות מסרטן צוואר הרחם וגברים 1,700.

<לימור: זה נשמע כלום, אבל שימי 5,000 באודיטוריום ותגידי, וואו, כמה משפחות, כי אין להן ידע על מחלות מין?

<לימור: זה ממש מגוחך.

<נגה שילוח: חשוב לי להוסיף פה שבשנת 2013 אנחנו הוספנו את הבדיקה לכל הנשים שלנו, על הפפילומה, לפאפ.

<נגה שילוח: זו בדיקה יקרה יחסית, אבל עדיין - - -

<לימור: הזריקה, כן.

<לימור: אני שילמתי באופן אישי, זה מאוד יקר.

<נגה שילוח: אנחנו נותנים את החיסונים.

<נגה שילוח: למי שזה רלוונטי לה.

<לימור: ובחורים נשואים.

<לימור: בחורים מקסימים.

<לימור: שלא תחשבו שכל החלאות הולכים, בכלל לא.

<לימור: בוא נגיד דבר כזה, סקס בשביל בחור זה צורך, תגידי לו 'אני אחתוך לך את יד ימין או שבחיים לא תעשה סקס', אני מבטיחה לך שהרבה מהם יוותרו על יד ימין.

<לימור: המקצוע הזה תמיד יהיה ותמיד יהיו בחורות שיסכימו, אבל אם תהיה על זה יותר שליטה, אז יהיו פחות מחלות.

<לימור: להפסיק לשים את זה מתחת לשטיח, אבל אני יודעת שזה לא ישתנה, כאילו מה?

<לימור: קצת, אבל זה לא עומד להשתנות.

דוד צור: את למשל חושבת שצריך למסד את ה - - -?

<לימור: כן.

דוד צור: לעשות בתי זונות עם פיקוח והכול?

<לימור: עם פיקוח ותעודה, שהבחורה נבדקת, אם את לא נבדקת את לא יכולה לעבוד פה.

<לימור: השבוע יש לך פטרייה, את לא יכולה לבוא לעבודה.

דוד צור: מה את חושבת על זה שלמשל רוצים לחוקק חוק שבו מי שיצרוך את הזנות, הלקוח, יעבור עבירה?

<דינה: אם מענישים את הבחורה, אז גם את הבחור.

<לימור: תשמע מה אני חושבת על זה, אני חושבת שמוכר הסמים צריך להיענש וגם מי שקונה.

<לימור: אם כבר.

<לימור: תשמע, אני אגיד לך, כן, כמובן שאני לא רוצה שיענישו את הבחורה, מסכנות הבחורות האלה, והן באמת מסכנות, אבל אני חושבת שבעל הבית צריך לקחת את העול על זה.

דוד צור: בעל הבית, אם הוא מנהל את זה, אז אמרנו שהוא עבריין גם.

<נגה שילוח: אמרנו, אבל בפועל המשטרה באה, למחרת שמים את הדיקט על החדרים - - -

<לימור: בכנות, אנחנו הולכים למקום שזה כאילו - - -

<דינה: שורף את העבודה אבל השאלה - --

<לימור: לא, אבל מה שזה גורם זה עוד פעם הש-הש, שום דבר לא קורה.

<לימור: אז יעצרו את הבחור, אז מה?

<לימור: זה לא יפסיק אותם מללכת, תהיה פשוט יותר שחיתות.

<לימור: זה שבא פעם שעברה, תגלה מי הוא, תשלם לו.

<לימור: זה לא יעזור.

<לימור: תמסדו את זה.

<לימור: למה לא לקחת סמים?

<לימור: מה, הממשלה לא רוצים מיסים מאיתנו?

<נגה שילוח: לא.

<איילת: אני רוצה להעיר משהו.

<איילת: אני ככה שומעת אותך כל הזמן אומרת שיש איזה סוג של חוסר נראות, וזה מה שאני חווה כבר בשטח ארבע שנים.

<איילת: אתן מדברות על חוסר נראות ויש כאן איזה בקשה מאוד גדולה לנראות.

<איילת: אבל אני חושבת שאף אחת מאיתנו לא יכולה להצביע באמת על נקודה שבה אנחנו נרגיש שאנחנו נראות, גם אנחנו כצוות, אני חושבת שיש לנו תהליכים מקבילים, וגם הנשים שנמצאות בתוך הזנות.

<איילת: לכן יש נשים שנשמע אותן, שאומרות 'כן, צריך למסד' ויש נשים שתגדנה שהן רוצות הפללת הלקוח, ויש נשים שיוצאות ואומרות 'עזבו אותנו בשקט, אל תתערבו לנו' ואז כל הפמיניסטיות אומרות 'הן הסרסוריות'.

<איילת: זה לא נכון.

<איילת: אנחנו, לפי דעתי, צריכות להסתכל על קשת נרחבת של נשים שעוברות מגיל מאוד צעיר, אני חושבת בתוך הארבע שנים האלה, תצדיק אותי נטאשה, לא שמענו אף אחת שלא היה לה איזה סוג של אביוז מיני בילדות, או אונס, שזה מבחינתי אביוז, ואני חושבת שמשם בעצם באה הבחירה.

<איילת: אז על איזה זהות מינית גדלתי ואיזה זהות בכלל גדלתי ומה אני יכולה לבחור לעצמי, שגם זה בעצם לימור הציגה כאן, נכון?

<איילת: כי מי אני ומה אני בכלל, אני רק את זה יודעת לתת לציבור הרחב.

<איילת: אלה דברים שאנחנו - - - איך אנחנו נהפוך את זה למשהו נראה?

<איילת: אני חושבת שזו עבודה משותפת של כל הקהל הזה ולהרחיב את זה למעגלים ואדוות גדולים יותר.

<לימור: ואם כן יילכו, כמו שהוא אומר, למועדונים וכן יאסרו את הבחורים האלה?

<לימור: הם ישתמשו בשירות הזה.

<איילת: גם פה אני רוצה להגיד משהו.

<איילת: ישבתי וחשבתי על הנקודה הזו של הפללת לקוח, אני חושבת שאם באמת החוק הזה ייכנס ואם באמת יאכפו אותו זו הדרך למיגור הזנות.

<איילת: זה וחינוך.

<איילת: מה שאנחנו עושים כאן המון, אני חושבת, זה עבודת חינוך.

<איילת: חינוך לבריאות, הפצת הידע שלנו, אנחנו מביאות את הידע מהשטח לכל החברה, אנחנו עושות את זה כל הזמן, דרך בתי הספר של הילדים שלנו, דרך החברות שאנחנו מסתובבים בהן.

<איילת: אני חושבת שהנראות הזו חייבת לעלות לשטח.

<איילת: מה שעוד אני כן רוצה לומר כאן, שאני מרגישה בתוך השנים האלה, דווקא שנשים שיוצאות ומשקמות את חייהן אלה נשים בתוך הסמים, יש להן הרבה יותר מקומות שיקום מאשר לנשים שלא צורכות סמים, ולכן אני חושבת, בחרנו שהן יבואו לכאן ויביעו את קולן.

<איילת: הן כאילו לא משתייכות לשום מקום ואז אין מענה, אין טיפול ארוך טווח, נשים שפגועות בילדות לא נצליח להוציא אותן שלא בטיפול ארוך טווח, ולכן אני שוב חוזרת להפללת הלקוח.

<איילת: אז לנשים בסמים כן יש את המענה ולנשים בלי סמים אין מענה.

<איילת: מה שעוד אני רוצה קצת יותר בשטח שלי, של הרפואה, זה שבאמת אני חושבת שהשטח לימד אותי שיש כאן צרכים מאוד ספציפיים מבחינה רפואית, אני אתן לכם שתי דוגמאות.

<איילת: דוגמה אחת, בהתחלה כשהתחלנו לצאת לשטח אז היינו עושים רק משטחים וגינאליים, יש קושי להמון נשים לעלות על המיטה הגניקולוגית ולהיחשף, זה המקום הכי פגיע אצלן והכי פגוע אצלן מילדות ולאט לאט, עם הלמידה הזו, הכנסנו לכאן את בדיקת ה-PCR.

<איילת: ה-PCR זה אומר שהנשים האלה לא צריכות להיחשף בפנינו, הן נותנות לנו בדיקת שתן פשוטה בחדר השירותים ודרכה אנחנו עושים את כל המשטחים של מחלות מין גניקולוגיות, מה שהעלה בעצם את רמת הבחירה לעשות את הבדיקות האלה אצלנו, ובאמת לא עניין אותנו התקציב, אם המשטחים האלה זולים יותר ואלה יקרים יותר, זה לא היה משהו בתוך ה - - - דבר נוסף שלמדנו מהשטח, היו בדיקות שיצאו חיוביות והתחלנו להלעיט אותן באנטיביוטיקות מפה ועד הודעה חדשה, חוסר מודעות לבריאות, חוסר מודעות לגוף, חוסר הערכה עצמית והערכת הגוף, אז מה שהפכנו בעצם את החיידקים האלה זה לעמידים לאנטיביוטיקה ולא מיגרנו את בעיית המחלה.

<איילת: היום אנחנו כבר לא בודקים דברים מסוימים שאנחנו יודעים הם עמידים בקרב הנשים ולא נותנים להם טיפול.

<איילת: אלה, אני חושבת, שינויים שאנחנו מצליחים לעשות רק דרך זה שאנחנו באות לבית שלהן ולא שהן באות לבית שלנו.

<איילת: בבית שלנו אנחנו כאילו הסובייקט, בבית שלהן אנחנו נותנים להן את האפשרות שהן תהיינה הסובייקט ואנחנו האובייקט, אנחנו אלה שמתאימות את עצמנו אליהן.

<איילת: זהו, אמרתי את כל מה שרציתי.

<איילת: תודה.

<איילת: תודה על ההקשבה.

<עאודה בשארה: טוב, כמו שהצגתי את עצמי, אני העובדת הסוציאלית של הניידת, משהו כמו שישה חודשים.

<עאודה בשארה: אני ברבע משרה, שזה נראה לי מעט מאוד, מעט מדי.

<עאודה בשארה: אני יוצאת לסיור, זה שבע שעות, נשאר לי שלוש שעות שצריך לעבוד עם כל מה שיצא בסיור.

<עאודה בשארה: כלומר התיווך לנשים עם השירותים שנמצאים בקהילה, כמו רווחה, כמו משרד הפנים או כל גוף טיפולי אחר ולא נשאר לי זמן לעשות את זה, זה כאילו אני מתנתקת עד שבוע הבא שאני פוגשת אותן וזה ממש מקשה עליי וגם על הנשים לקבל את השירותים שהן צריכות.

<עאודה בשארה: יש גם בעיה, אני חושבת, שיש לנו הרבה, כמו שאמרה נגה, 15% הן נשים ערביות שהרבה מהן לא דוברות עברית ואני עובדת סוציאלית ערבייה שמדברת גם עברית וגם ערבית, שאני חושבת שזה עזר להן מאוד.

<עאודה בשארה: גם לפעמים מתקשרים אליי הביתה כשנמצאים בסיור, כשמצאו מישהי שלא דוברת עברית ואז אני יכולה לעזור וזה יכול להרחיב.

דוד צור: את גרה פה בחיפה?

<עאודה בשארה: לא, במעלות תרשיחא.

<נגה שילוח: רק חשוב לי לציין שהנשים הערביות, רובן לא ילידות חיפה, הן מתנקזות לפה מכל רחבי הארץ, הן יכולות להגיע מהשטחים, הרבה פעמים, חלקן חסרות מעמד, הן מאוד עניות, מאוד תלושות, לא יכולות לחזור, מפחד על החיים שלהן, לבית, לכפר, ללא משנה איפה.

<נגה שילוח: אנחנו הרבה פעמים באמת חסרות אונים מולן, רוצות לעזור אבל לא כל כך יודעות איך.

<עאודה בשארה: וגם בגופים המטפלים בקהילה אין הרבה דוברי ערבית, אז אני צריכה לדבר עם העובדת הסוציאלית בקהילה, לנסות להסביר להם את המצב ולעזור לה.

<עאודה בשארה: הייתה לי דוגמה של מישהי שיצאה מהעיסוק בזנות והיא רוצה לשקם את החיים שלה והיא מתחילה לעבוד, היא רוצה לבנות את החיים שלה מחדש, היא רוצה עזרה, היא שכרה בית והיא צריכה דברים בסיסיים.

<עאודה בשארה: היא הלכה ללשכת הרווחה 'לא יכולים לעזור לך', למה?

<עאודה בשארה: אין לך ילדים, אין לך משפחה, אנחנו רק עוזרים למשפחות, אז היא אומרת לי 'מה אני אעשה?

<עאודה בשארה: אני אחזור לעסוק בזנות, כדי שאני אוכל לאכול, לקנות אוכל, להמשיך בחיים שלי'.

<עאודה בשארה: אז גם בחוץ לא כל כך עוזרים.

דוד צור: אתן שמלוות אותנו בעצם כל היום, לא נתתי לכם אפילו פעם אחת ככה להגיד משהו בתחום הזה של הבטחת הכנסה.

דוד צור: אני אתן לך להשלים את הדברים, אבל מאוד חשוב להבין איפה בדיוק אתן נכנסות, מתערבות בעניין הזה.

<שרה פייביש: בעיקרון בהבטחת הכנסה עם 'אופק נשי' אנחנו עובדות בקשר רצוף יומיומי.

<שרה פייביש: אני מנהלת המחלקה, אבל איריס היא ממש באופן אישי מלווה שם את כל הפרויקט, את הנשים, אחת אחת, כל אחת שמגיעה לשם דבר ראשון היא מגיעה לאיריס והיא מתחילה את כל התהליך, את כל הטיפול, למצות את כל הזכויות - - -

דוד צור: שמה זה אומר?

דוד צור: מה הזכויות?

<איריס פוקס: בעיקר אנחנו בפן הכלכלה, הקיומי.

דוד צור: ברור, על זה אני מדבר.

<איריס פוקס: זה התחום שלנו.

<איריס פוקס: אני עובדת עם אלה, שהיא העובדת הסוציאלי שלהן ולמעשה הן מגישות את התביעה שם ואנחנו מנסות למצוא את הזכויות שלהן, לאחת יש ילדים, לאחת אין ילדים, גרושות, ובתום הבדיקות, כשמחליטים בדרך כלל כן לאשר את התביעה, הן מקבלות את דמי הקיום החודשיים, שמזה הן משלמות ב'אופק נשי' ומתקיימות.

<איריס פוקס: זה הפן של ביטוח לאומי בעניין.

<עאודה בשארה: הבעיה שלא כולם מגיעים ל'אופק נשי' ומקבלים את - - -

<איריס פוקס: אז אין בעיה להגיע אלינו.

<נגה שילוח: לא, זה לא רק הבעיה להגיע להבטחת הכנסה.

<נגה שילוח: בוא נגיד שגם אנחנו ניצור את הקשר ונעשה את התיווך, הבעיה היא שמי שמשתקמת לפעמים אין לה כלום, אז הבטחת ההכנסה, אפילו אם היא תקבל, הן חסרות שיניים לפעמים, בלי ביטוח - - -

דוד צור: כמה זה הבטחת הכנסה?

דוד צור: כמה זה יוצא?

<איריס פוקס: תלוי בהרכב היחידה.

<שרה פייביש: אם היא יחידה זה 1,700 שקל לחודש.

<נגה שילוח: ומזה צריך פתאום לקנות מכונת כביסה וכל הריהוט כי אין כלום ובית ושכר דירה.

<איילת: ופה הייתי רוצה גם להדגיש את הפער בין נשים משוקמות זנות לבין נשים שנמצאות בזנות.

<איילת: אנחנו כן רואים שכן יש מענה לנשים משוקמות ויש את הקשר ואת הגישורים שהעובדים במוסדות האלה עושים, לעומת נשים שנמצאות בתוך עולם הזנות, שאנחנו פחות רואים אותן משתמשות בשירותים והמשאבים ה - - -

<קריאה: כי הן לא פונות.

<איילת: פה צריכה להיות הרחבה והנראות הזו שעליה דיברנו.

<נגה שילוח: וצריך להבין שהשיקום צריך להיות משהו שמשקיעים בו במעטפת.

דוד צור: אלייך פונים או שאת מגיעה אליהן ?

דוד צור: או שבגלל רבע המשרה אפילו אין לך את היכולת - - -?

<עאודה בשארה: לא, אני יוצאת בסיור ואז אני נפגשת איתן, יש כאלה שרוצות שיחה, אני מדברת איתן, הן מדברות על הבעיות והקשיים שלהן ואני רואה, נגיד, שיש בעיה עם ביטוח לאומי או בעיה שצריך לפנות לסיוע משפטי, כל מיני, עם הגופים בקהילה, ואז אני מנסה למצוא את השעות אחרי הסיור ויום למחרת או יומיים למחרת ולנסות ליצור קשרים עם הגופים.

דוד צור: חוץ מהרבע משרה הזאת את עובדת גם במקום אחר?

<עאודה בשארה: כן, אני עובדת עוד משרה מלאה בחיפה במקום אחר.

<נגה שילוח: אני אגיד שהיתרון של הניידת בהקשר של מילוי הטפסים שהרבה פעמים אנחנו באות עם הטפסים, עם אחת הנשים ש - - - שלוש פעמים שלחנו אותה הביתה, 'רגע, חסר הנייר הזה', הלכה, חזרה, חסר הנייר הזה, וכל זה אנחנו עושים בניידת, כי אם היא תגיע אלינו זה ייקח חודשיים עד שנשיג את כל הניירות.

<נגה שילוח: זהו, נגמור עם נטאשה ואז - - - הבטחתי לעמוד בזמנים.

<נטאשה פאנוב: אני גם עובדת בניידת שלוש ופלוס שנים ומה שאני רואה שבולט בשטח זה חובות.

<נטאשה פאנוב: נשים ממש נמצאות בחובות, אלה נשים עולות, בגלל חוסר מודעות, בגלל חוסר ידע.

<נטאשה פאנוב: ועוד משהו, אני חושבת שחשוב לציין מה קורה אחרי השיקום.

<נטאשה פאנוב: אני כבר דיברתי על זה, נותנים בזמן השיקום, זה שנה וחצי, אבל המציאות מתחילה אחרי השיקום.

<נטאשה פאנוב: כשאישה יוצאת מהמסגרת ונמצאת בחיים האמיתיים, במציאות, היא לא יודעת מה לעשות עם עצמה, יש לה חובות, לא מספיק לה הכסף, אין לה כסף לשכר דירה, וזו סיבה שהיא חוזרת בחזרה.

<נטאשה פאנוב: חשוב מאוד לציין את זה, אולי להרחיב את סל השיקום שהיא מקבלת בזמן השיקום.

<נטאשה פאנוב: זה מאוד חשוב.

<נגה שילוח: החובות זה ממש קושי עצום וחשוב לי להדגיש שהרבה פעמים אלה לא חובות שהן יצרו אותם, אנחנו מכירות לא מעט נשים שחתמו ערבות על חובות של אבא, על חובות של בני משפחה, אנחנו חושבות שחלק זה תרגילי עוקץ, שסידרו נשים שעולות והן לא כל כך מבינות, סתם חובות שלא שולמו בזמן, חוסר הבנה והסתבכו לחובות עתק.

<נגה שילוח: לא מזמן ביטלתי למישהי, היא בת 26, היא הייתה בת 18, התעלפה ברחוב, מישהו, אזרח טוב, כנראה התקשר, אמבולנס פינה אותה, חוב רודף אחריה של 2,000 שקלים, מאז שהיא נפלה ברחוב בגיל 18.

<נגה שילוח: היא בכלל לא הזמינה את האמבולנס.

<נגה שילוח: היא אמא חד הורית עכשיו, מה זה?

<נגה שילוח: 2,000 שקלים זה המון בשבילה, בתהליך יציאה, הפחד שלנו שהחובות האלה יפילו אותה חזרה למקום של הזנות.

<נגה שילוח: בכל מקרה דווקא במקרה הזה כתבנו לקופת חולים וכתבנו למד"א, מד"א ויתרו על החלק שלהם, קופת חולים ויתרה על החלק שלה והצלחנו לבטל את החוב.

<נגה שילוח: אבל זה חוב פשוט, אבל מה נעשה עם חובות לעיריית נהריה, 40,000 שקל?

<נגה שילוח: היא אמא חד הורית לילד, הילד רעב, ממש.

<נגה שילוח: החובות הם של בן זוג שמת, ישראלי, היא בכלל בלי תעודת זהות, הוא עשה את כל החובות והיא משלמת אותם עכשיו כשהוא נפטר.

<איילת: יש להם דרך מאוד יצירתית בכל הדרכים, אם זה קנסות של רכבים, רכבים שרשומים על השם שלהן.

<נגה שילוח: הרבה פעמים התחושה היא שחלק מהניצול שלהם על ידי הגברים הוא גם נמשך באמצעות החובות, רושמים על שמן כל מיני דברים ומסדרים אותן ואחר כך זה איזה סוג של תקרה כזאת שלא מאפשרת להם את השיקום.

<נגה שילוח: אני הייתי רוצה להציע ביטול חובות.

דוד צור: אם לנוחי ולתשובה וללבייב עשו - - -

<נגה שילוח: נכון, חובות הרבה יותר גדולים.

דוד צור: אנחנו היינו במרפאה בתל אביב, בלוינסקי, פעמיים הייתי שם.

דוד צור: לצערי אני מכיר גם את הרחוב, מה שנקרא, מהמקום שבאתי ממנו.

דוד צור: אני לא אסגור לכן את המקום, לא לדאוג.

דוד צור: סגרתי הרבה מקומות בתל אביב ו - - - בסוף המרפאות והמעונות האלה הם הקצה כבר.

דוד צור: אנחנו מנסים לראות איך אפשר למנוע את ההידרדרות לשם ואיך להגיע למקום שבו הסמים והניצול - - - הן דוגמה לא מייצגת, אני חייב להגיד שהבאתן נשים שהן נשים נקיות, שבאו אמנם ממקום של מצוקה, כפי שאמרת, אבל בבחירה.

<איילת: אבל מאיפה באה הבחירה, זה בדיוק מה שרצינו להציג כאן.

דוד צור: אני טוענים, הרי אף אחד לא רוצה - - -

<לימור: זה עוד סיבה שאף פעם לא הבאתי ילדים.

<דינה: זו גם סיבה שלא רצינו ילדים, החיים שלנו.

דוד צור: אז אני אומר, הרי אף אחד לא נולד לו ילד והוא אומר 'תשמע, החלום שלי שהבת שלי או הבן שלי יהיו זונות'.

דוד צור: זה לא שאיפה, זה תמיד נופל לשם.

דוד צור: אני מייצג איזה שהיא עמדה, כיושב ראש הוועדה אמנם, שאני אומר כל הזמן, דווקא מהזווית של שירותי הרווחה והתמיכה, גם שלכם וגם של שירות הרווחה, בואו לא נמהר עם חוק הפללת הלקוח לפני שהבטחנו את רשת הביטחון לנשים, כי אנחנו נקרבן עוד פעם את מי שכן עוסק בזנות, כי אנחנו לא נותנים את המינימום.

דוד צור: מצד שני מסר של מדינה זה שבזה אנחנו יכולים להוריד את הזנות.

דוד צור: אבל זה חייב להיעשות בצורה מושלמת, אסור שזה ייעשה חצי - - -

<דינה: זה לא יעצור אף פעם.

<לימור: עצוב שמתעסקים בלהפליל, הנקודה היא להפליל את הלקוח?

<לימור: באמת?

<לימור: זה מה שמחפשים?

<לימור: זה עצוב.

<לימור: בקיצור הכול נופל בין הכיסאות ולא קורה כלום, באמת.

<דינה: לא יקרה כלום, זה לא יהיה שם, זה יהיה בצימרים, זה לא יהיה בצימרים זה - - -

<לימור: כן, מה את חושבת?

<לימור: שאם אני לא אעבוד במועדון אני לא אתעסק בזה?

<לימור: אז אני אעבוד בצימר, חסר מקומות?

<לימור: ויש בנות שיילכו לרחוב.

<איילת: אז מה את אומרת בעצם?

<איילת: מה יוציא אותך משם?

<לימור: באמת, בחור בן 18 בצבא, אין לו בחורה בבית, מה רע בזה שהוא הולך למועדון?

<לימור: ללמד אותם מה כן ומה לא, אבל להפליל את הלקוח?

<לימור: בחייכם.

<לימור: ואז מה?

<לימור: שאשתו בבית תדע ואז להרוס נישואים?

<נגה שילוח: מה שאנחנו בעצם מנסים לומר כאן זה שאנחנו מתנגדים לאלימות, אנחנו מתנגדים שיש את השליטה עליכן, שמישהו - - -

<לימור: יש פחות אלימות במועדון, את יודעת.

<נגה שילוח: מה היה מוציא אותך משם?

<לימור: מה היה מוציא אותי משם בכנות?

<לימור: כסף.

<לימור: אני לא רוצה להיות רעבה.

<לימור: גדלתי רעבה, אני לא רוצה שהכלב שלי יהיה רעב.

<לימור: יש לי המון חיות, אני רוצה לחיות בנוח, אני לא רוצה לחשוב 'אני יכולה לשלם חשמל או אני לא יכולה לשלם חשמל?

<לימור: ' לא רוצה את זה.

<לימור: כל החיים שלי כשהייתי ילדה חייתי בלי אוכל ואמא שלי הייתה תמיד אומרת 'לא שילמנו, יזרקו אותנו' והיה פחד, 'אם אין לך כסף, תהיה ברחוב'.

<לימור: יש לי פחד מלהיות ענייה.

<לימור: כסף, אם היה לי כסף לא הייתי עושה את זה.

<לימור: בכנות.

<לימור: וכשאני אומרת כסף, זה לא 4,000 או 6,000 שקל בחודש.

<לימור: על זה אני לא אוכל לחיות, מצטערת.

<לימור: את יודעת מה הייתי רוצה?

<לימור: שאלה שבממשלה יקבלו את המשכורות שרוב האנשים במדינה מקבלים.

<לימור: אני רוצה לראות איך הם יחיו על 4,000, 8,000 אפילו.

<איילת: על איזה הכנסה את מדברת?

<לימור: אני מדברת על בחורה שיודעת לעבוד, היא יכולה להגיע ל-20,000-30,000 שקל בחודש.

<לימור: הכי מעט זה 10,000.

<לימור: אני בת 40 ומשהו, אני לא מנסה להגיע להמון כי אני גם לא יכולה, יש בנות בגיל 20, אבל אם אני עובדת טוב כמו שצריך, את יכולה להגיע ל-30.

<דינה: כמו שצריך, סליחה שאני אומרת, זה 20 אנשים בלילה יכול להיות.

<לימור: לא, לא, לא נכון.

<לימור: בהתחלה עבדתי, אני יכולה לדבר רק בשם עצמי - - -

<איילת: אבל המחיר הוא כבד.

<לימור: המחיר כבד, לא תמיד גם צריך ללכת לכיוונים שאת לא רוצה, צריך לדעת לעבוד, צריך לדעת איך לעבוד.

<לימור: כן, הכסף הוא טוב, כן, המחיר הוא גבוה.

<לימור: יש המון מחירים גבוהים בחיים ויש המון עבודות שאנשים לא רוצים לעשות, הנקודה פה היא לא להפליל לקוחות, לא להפליל את הבנות, זנות תמיד תהיה, אז היא תהיה בחדר מדרגות, היא תהיה במקלט.

<לימור: לא להפליל לקוחות, זה גרוע שאתם אפילו הולכים לכיוון הזה.

<לימור: אני חושבת שצריך לבזבז את הכסף הזה לשיחות ולמודעות איך לעשות שאם זה כבר קורה, שזה יקרה בדרך הנכונה, כי זה תמיד יקרה.

<לימור: לא מדובר פה בסמים, אנחנו מדברים בצורך של גברים, בואו לא נתעלם מזה.

<לימור: בחורים תמיד יילכו למועדונים האלה.

<לימור: בסדר, לא הבעל שלך והבן שלך, אבל את יודעת מה?

<לימור: הם כן יילכו והבחורות אפילו לא יודעות מזה, הן באשליה שהבחור לא הולך לשם.

<לימור: תאמיני לי, רובם הולכים.

<איילת: כל הנערים הולכים ושותים בלילה והם היו נוהגים, ומאז שנכנסה הסברה אנשים התחילו לצאת לפאבים, לשתות ולא לנהוג.

<קריאה: זה לא יוציא אותם מללכת לנשים.

<נגה שילוח: לא ננהל את הדיון הזה עכשיו, אנחנו נעשה איתכם דיון בנפרד.

<נגה שילוח: אולי נשכנע אתכן.

<לימור: לצאת מהביזנס?

<לימור: תוציאו מהביזנס בנות שעושות סמים, שלא יוצא להן כלום מזה, הן נותנות הכול לסרסורים שלהן.

<לימור: אלה שבאמת פגיעות.

<קריאה: את הרבה שנים?

<לימור: אני התחלתי לרקוד בגיל 21, ואחר כך עברתי ל - - - זה בתחום, לא?

<איילת: לא, זה לא היה נותן, הכסף שמתבזבז גם.

<לימור: כן, אם את עושה דבר שאת ממש לא רוצה, למחרת את כן תעשי משהו שעושה לך טוב.

<לימור: וכדי להישאר גם, את צריכה לעשות ניתוחים ו - - - זה מאוד יקר להשאיר את עצמך - - -

<נגה שילוח: תודה, תודה רבה שבאתם.

דוד צור: תודה לכם.