ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 178, 2014-03-05 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב.

עמרם מצנע: אנחנו שמחים מאד לארח אתכם מקצווי הארץ – השכמתם קום.

עמרם מצנע: אנחנו מקיימים את שיח המורים כמעט מדי חודש-חודשיים, ונדמה לי שזו הפעם החמישית או השישית מאז הכנסת ה-19 התחילה בפעילותה לפני כשנה.

עמרם מצנע: הרעיון הוא להיפגש.

עמרם מצנע: אנחנו, שלפעמים מרגישים שאנחנו נמצאים במגדל שן סגורים ומסוגרים, רוצים לדעת קצת יותר טוב בלי כול המתווכים בינינו לבין השטח באמת מה אתם חושבים, מה אתם חשים וכיצד אתם מתבוננים על המציאות בחיינו.

עמרם מצנע: אני חושב שגם לכם, כמי שנמצאות ונמצאים בקו הראשון – לבוא ולהיפגש, להשמיע ולשמוע אותנו.

עמרם מצנע: אנחנו גם מגדירים נושא לשיחה, והיום הגדרנו אותו: מעמד המורה בעידן הרשתות החברתיות, המרשתת, (אינטרנט) והטלפון החכם.

עמרם מצנע: למרות הנושא שאנחנו שמים, אתם כמובן מוזמנים ומוזמנות לדבר על כל דבר שתרצו.

עמרם מצנע: המפגש הזה גם מוקלט וגם משודר עכשיו באופן רצוף בערוץ 99.

עמרם מצנע: אל"ף, דבריכם יופיעו בדברי הכנסת, בפרוטוקולים, ואני אומר את זה לא כדי שתסננו את מה שיש לכם להגיד אלא כדי שתהיו מודעים.

עמרם מצנע: אני באמת אשמח מאוד עם השיחה תהיה חופשית ככל שאפשר.

עמרם מצנע: עניינית, נמצאים אתי שניים מחברי הכנסת, חבר הכנסת זחאלקה וחברת הכנסת חנין זועבי, ואני מקווה שיצטרפו חברי כנסת נוספים.

עמרם מצנע: אנחנו עוסקים הרבה מאוד – אנחנו בתיאוריה ואתם במעשה – במעמד המורה.

עמרם מצנע: אני בטוח שאתם תסכימו, ואומרים את זה רבים, ולא תמיד אני חושב שעושים את כל מה שצריך לעשות כדי שבאמת מעמד המורה יהיה במקום הראוי, שהמורה הוא המשפיע הגדול ביותר בתוך מערכת הלימוד, בכיתת הלימוד, על התלמידים.

עמרם מצנע: כאשר אנחנו בשנים האחרונות מכניסים אמצעי מחשוב ותקשוב לבתי-ספר ויש לנו כיתות חכמות עם מחשב לכל מורה בחלק מהיישובים בארץ, עם לוח חכם ועם מערכת אורקולית ולילדים ברובם היום יש מחשבים בבית ובחלק מבתי-הספר יש מחשבים ניידים ו-WiFi וכמובן הטלפונים החכמים, אני תמיד אומר לעצמי שאם הייתי צריך לומר מהו בסוף הדבר החשוב ביותר הייתי מוותר על כל האמצעים האלה, חוזר ללוח ולגיר אם המורה או המורה בכיתה הם באמת הטובים ביותר האפשריים, כי בסוף המורה או המורה הם הקובעים את הטון.

עמרם מצנע: אתם יודעים שאני בא מדיסציפלינות שונות, וביניהן גם שירות צבאי ארוך, ואני נותן חשיבות גדולה מאד לכך שכל מי שמוביל, מחנך ומנהיג הוא קודם כל מנהיג.

עמרם מצנע: אני חושב שכל מורה ומורה בכיתה הם מעבר לכל מנהיג.

עמרם מצנע: מנהיגות, אם צריך לתמצת את זה בכמה מילים, היא היכולת להגדיר מטרה, כלומר להגדיר לאן רוצים להגיע, וכמובן היכולת להוביל, במקרה שלכם, את הילדים להשגת המטרה.

עמרם מצנע: זה נכון לא רק שחברה מגדירה לעצמה לאן היא רוצה להגיע וזה לא רק שמערכת החינוך מגדירה או העיר מגדירה, אלא גם מורה או מורה מגדירים לעצמם, לקראת תחילת השנה, מה הן המטרות ומה הם היעדים שאני או את רוצים להשיג במשך שנת הלימודים.

עמרם מצנע: אם לרדת לקטנות, אז זה כל שיעור בפני עצמו.

עמרם מצנע: אתה נכנס לשיעור של 40, 45 או 50 דקות, וטוב עושה מורה שמגדיר לעצמו מה הוא רוצה להשיג באותה שעה.

עמרם מצנע: זה לא מספיק להגדיר לאן אתה רוצה להגיע – אתה צריך גם להוביל את הילדים לשם.

עמרם מצנע: אני זוכר שנכנסתי לאחת הכיתות בבית-ספר בירוחם וישבתי מאחורה על הכיסא הקטן של כיתה ג', וראיתי שכתוב על הלוח: "מטרת השיעור:... ", והייתה כתובה המטרה.

עמרם מצנע: בסוף השיעור המורה מבקשת מאחד הילדים לקום ולהקריא.

עמרם מצנע: היא אמרה: "בוא ותקריא מה כתבנו הבוקר".

עמרם מצנע: הילד מקריא, ואחר כך היא שואלת הילדים: "ילדים, תגידו לי האם השגנו את המטרה הזאת".

עמרם מצנע: אחרי ששמעתי את זה, אמרתי: "אני יכול ללכת – התפקיד שלי בוצע", כי זה באמת חלק חשוב מאוד מהעניין.

עמרם מצנע: מה שרציתי להגיד בכל הפתיחה הארוכה הזו הוא שהמורה או המורה בכיתה הם מנהיג, והנהגה היא גם דוגמא אישית.

עמרם מצנע: ילדים מסתכלים ורואים איך את או אני מתנהגים, איך אנחנו לבושים, איך אנחנו מדברים אחד אל השני עם הילדים, ובסופו של דבר משפיעים יותר מכל.

עמרם מצנע: אתם יודעים, המורים, שההשפעה הכי גדולה היא לא בדיבורים אלא בעיניים.

עמרם מצנע: העיניים רואות יותר מאשר שומעות, וכאשר אתה רואה את ההתנהגות אתה יודע האם מישהו התכוון ברצינות או לא.

עמרם מצנע: אנחנו עוסקים בוועדה הרבה מאוד בנושא מעמד המורה באמת מתוך ניסיון לשפר גם בתנאי השירות וגם במעמדו של המורה בבית-הספר.

עמרם מצנע: אתם ערים לרפורמות השונות שמוכרזות חדשות לבקרים.

עמרם מצנע: בשבוע הבא נקיים דיון בוועדה על לקחים מהפעלת "אופק חדש", זאת אומרת נושאים רבים מאוד שאתם בטח עוסקים בהם יום-יום ושעה-שעה, תתפלאו, נמצאים אצלנו על השולחן.

ג'מאל זחאלקה: באיזה יום הדיון הזה?

עמרם מצנע: אני לא זוכר, אבל תכף אנחנו נגיד לך בדיוק.

עמרם מצנע: דרך אגב, בכל דיון אצלנו נמצאים מורים שמגיעים ממקומות שונים בארץ על-פי איזו שהיא בחירה.

עמרם מצנע: אנחנו משתדלים שיהיו גם נציגי מועצת התלמידים הארצית, ובאמת מנסים לשמוע, להבין ולנסות להיות שותפים בתהליכים שמתחוללים.

עמרם מצנע: אתם מבינים שבחלוקת הרשויות אנחנו לא רשות מבצעת.

עמרם מצנע: זו הכנסת, פרלמנט – מחוקקים חוקים, מפקחים על עבודת משרד החינוך, עוסקים בנושאים שונים שעולים על סדר-היום ומטפלים בהם.

עמרם מצנע: זו פתיחה קצת ארוכה כדי להתחמם וכדי לתת להם מוטיבציה ונושאים לדבר.

עמרם מצנע: בואו ונתחיל.

עמרם מצנע: מי רוצה להיות נחשון?

עמרם מצנע: בבקשה.

<יוני קונר: אני יוני קונר מגבעתיים, מחנך כיתה ו' ורכז מדעים ותקשוב.

<יוני קונר: רציתי להתייחס לדבריך.

<יוני קונר: דווקא כשאנחנו מדברים היום בהקשר של כותרת הדיון, כאן יש שוני בתפקיד המורה.

<יוני קונר: המורה אכן צריך להיות מנהיג בכיתה ולהוביל אותה ואחראי עד אחרון התלמידים, אבל כאן יש את המקום שהמורה הוא כבר לא המרכז ולא הפרונט.

עמרם מצנע: הוא לא מרכז הידע.

עמרם מצנע: הוא ממשיך להיות מרכז.

<יוני קונר: היום מורה לא יכול לחזור ולכתוב על הלוח ולעמוד מול הכיתה.

<יוני קונר: כיום, הידע נמצא אצל כולם.

<יוני קונר: לפחות מההתנסות שלי בבתי-ספר, ואני גם מדריך בבתי-ספר, מורים נופלים בדיוק בנקודה הזאת שהם מפחדים להודות שהם לא יודעים את הכל ולתת לתלמידים להוביל לפי תחום העניין שלהם ולפי הדברים שהם אוהבים ושמסקרנים אותם.

<יוני קונר: הידע שגם נוצר כל יום כל כך גדול שאנחנו לא יכולים לכסות את הכל עם התלמידים, ובאיזה שהוא מקום המרדף הזה לכסות את החומר הוא בלתי-אפשרי, ואנחנו כן צריכים לתת להם את היכולת להתמודד עם כמות המידע הזה ולתת להם את הכישורים לעבד אותו וליצור ידע חדש.

עמרם מצנע: אמרת דבר חשוב: המרדף אחרי השגת החומר.

עמרם מצנע: עד כמה אתה מרגיש שיש לך איזו שהיא עצמאות, בין אם זה במערכת החינוך, במערכת הנושאים ובין אם זה בכלל?

<יוני קונר: זה בכמה רבדים.

עמרם מצנע: אתה מחנך כיתה ו'?

<יוני קונר: כן.

<יוני קונר: קודם כל, מבחינת הנושאים , יש כאן את הדילמה.

<יוני קונר: מצד אחד, אני לוקח את התחום ממנו אני מגיע, המדעים, ואז המיצ"ב הארצי החיצוני בוטל אבל יש פנימי, ואז השאלה היא האם רודפים עכשיו כדי שבכיתה ה' צריך לעשות איתם חזרה על חומר של כיתות ג', ד' ו-ה', או להטמיע תהליך של חקר כמו שצריך, שתלמידים חוקרים, עובדים ויוצאים החוצה – אצלנו, בבית-הספר, אנחנו עובדים הרבה בלמידה חוץ-כיתתית – ועוברים תהליך עם החומר או שעושים מרתון למיצ"ב.

<יוני קונר: אני מוכרח להגיד שלשמחתי בבית-הספר שבו אני נמצא אני מקבל את הגיבוי הזה.

<יוני קונר: אנחנו נעשה את המבחן הזה כדי לראות כמה ילדים ספגו, אבל לא נעשה את המרדף עכשיו כדי להכין אותם וכדי לעשות חזרות על מה שהם למדו בשנים קודמות.

<יוני קונר: אבל הרבה בתי-ספר, בתי-ספר מקבילים, ואפילו מההורים אנחנו שומעים את זה: "רגע, יש מיצ"ב עוד מעט.

<יוני קונר: אתם לא עושים חזרה?

<יוני קונר: אתם לא רודפים אחרי החומר?".

<יוני קונר: זה בדיוק ה-לרדוף אחרי החומר.

עמרם מצנע: דרך-אגב, העובדה שהמיצ"ב פנימי ולא חיצוני הוריד משהו מהמתח?

<יוני קונר: המבחן הזה נמצא.

עמרם מצנע: כן, אבל אין את החשש שהוא יגיע אחר כך לאיזה דירוג ומדרוג?

<קריאה: הוריד, בטח.

<קריאה: תלוי מה האג'נדה של בית-הספר.

<יוני קונר: אבל השאלה היא איך מציגים דבר כזה לתלמידים.

<יוני קונר: אומרים להם: "רגע, אנחנו שמים לכם עכשיו חוברת שאתם צריכים להתמודד אתה.

<יוני קונר: לא עשינו חזרה על הכל, ונכון שזה מכיתה ג' ובחלק נפגשתם השנה וחלק – לא, כי החומר ספיראלי".

<יוני קונר: אנחנו אומרים לכם: "טוב, תעשו את זה.

<יוני קונר: תנסו כמה שאתם יכולים", ואז מצד אחד עולה השאלה: אם זה לא נכנס לתעודה, לְמה אנחנו עושים את זה עכשיו?

<יוני קונר: לְמה להשקיע?

<יוני קונר: יש הרבה דילמות של שאלה: לְמה?

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אורית נבון: שמי אורית נבון, ואני מחנכת כיתה ו' בפסגת-זאב בירושלים.

<אורית נבון: אני רוצה לדבר, בעצם, על שני תהליכים שקורים, לדעתי, במערכת החינוך בשנים האחרונות.

<אורית נבון: מצד אחד, המערכת כן עוברת איזה שהוא תהליך של התמקצעות.

<אורית נבון: יש דרישות גבוהות יותר גם מהמורים וגם מהתלמידים.

<אורית נבון: יש איזה שהוא תהליך של אקדמיזציה גם של בתי-הספר היסודיים.

<אורית נבון: באיזה שהוא מקום האיזון בין התפקיד שלנו כמורים, כמובילי ידע, לבין התפקיד שלנו כמחנכים מופר.

<אורית נבון: למה?

<אורית נבון: מאחר ואנחנו נדרשים לתיעוד, לבדיקת מבחנים, לסטנדרטים מאוד גבוהים של עבודה, ובאיזה שהוא מקום, כך לתחושתי, אנחנו מאבדים את המקום שלנו כמחנכים, כי, אל"ף, הרבה פעמים אין זמן; הבהילות הזאת של "תכינו את הדו"חות האלה" ו"צריך להכין את המערכים האלה" וכו' – אנחנו מאבדים את המקום שלנו, את הסבלנות שלנו.

<אורית נבון: עד שאנחנו מגיעים לתלמידים הרבה פעמים הפניוּת שלנו אליהם נחלשת, כי אנחנו כל כך הרבה בדרך מאבדים שכשאנחנו מגיעים לעשות את התפקיד האמתי שלנו אנחנו כבר נשארים בלי כוחות.

<אורית נבון: יש הרבה מאוד גורמים שמעורבים.

<אורית נבון: יש הנחיות.

<אורית נבון: גם בירושלים יש הנחיות ממנח"י, יש הנחיות ממשרד החינוך ויש הנחיות של המנהל.

<אורית נבון: זאת אומרת, יש יותר מדי גורמים שלפעמים אנחנו מרגישים שהטלטלה הזאת היא לא לטובתנו ולא לטובת התלמידים.

<אורית נבון: לגבי המיצ"ב, אני חושבת שזה סימפטום של התופעה הזאת שאני מרגישה אותה מאוד חזק בשנים האחרונות.

עמרם מצנע: של התמקדות בהכנה למיצ"ב?

<אורית נבון: לא רק זה.

<אורית נבון: נלווים לזה המון דרישות, המון תקנים והמון סטנדרטים.

<אורית נבון: זה נכון שהעולם הולך לקראת, אבל השאלה היא איפה אנחנו רוצים למצוא את המקום שלנו כמחנכים.

<אורית נבון: החלק החינוכי שלנו הוא לא פחות חשוב ולא פחות משמעותית, בעיקר היום כשהילדים חשופים לכל כך הרבה תקשורת ורשתות חברתיות ולא תמיד הם יודעים לעשות את המינונים.

<אורית נבון: עוד יותר המצב שלנו נחלש, כי ההורים הרבה פעמים הם לא בעדנו – לא מתוך רוע, חלילה, או משהו כזה, אלא מתוך העובדה שהם בעצמם לא יודעים איך להתמודד עם המצב הזה.

<אורית נבון: אני חושבת שאם מעמד המורה, שדיברת עליו, היה מקבל איזה שהוא תוקף אמתי - - -

עמרם מצנע: מה צריך לקרות כדי שזה יהיה?

עמרם מצנע: לו זה היה נתון לשיקול דעתך, מה היית מצפה שיגידו לך מחר בבוקר לשנות כדי להגיע למעמד יותר טוב?

<אורית נבון: אל"ף, להוציא את התקשורת - - -

מסעוד גנאים: "אופק חדש" ו"עוז לתמורה" לא שינו את מעמדו של המורה?

<אורית נבון: לא, ואני אגיד לך למה.

עמרם מצנע: מצטרף אלינו חבר-הכנסת מסעוד גנאים.

<אורית נבון: נעים מאוד.

<אורית נבון: לדעתי, התקשורת – ברגע שיש הפצה של ידע מתוך בית-הספר לעיתונות המקומית, לטלוויזיה וכל דבר קטן שקורה מקבל ממדים מאוד גדולים וכל מורה שאמר איזו מילה לא במקום או הביע איזו שהיא דעה, ראה המקרה של אדם ורטה, כל דבר כזה מערער את העבודה החינוכית.

<אורית נבון: המעשה החינוכי הוא לא מעשה טלוויזיוני וריאליטי, והטלוויזיה לא אמורה להיכנס לתקשורת.

עמרם מצנע: קרה לכם מקרה כזה בבית-הספר או שזה פשוט מה שרואים בתקשורת?

<אורית נבון: לדעתי, זה משהו שמשפיע על כל ההתנהלות גם של הממונים מעל שמפחדים מביקורת ושזה לא ייצא, וכל כתבה שמתפרסמת באיזה מקומון מיד כל הזרקורים מופנים לכיוון המורים ולאו דווקא בכיוון החיובי.

<אורית נבון: לכן, אני חושבת שצריכים לעשות כמה תהליכים בו-זמנית גם מבחינת הכשרת המורים וגם מבחינת הניתוק בין התקשורת לבין בתי-הספר.

<אורית נבון: לא להכניס את העניין הזה.

<אורית נבון: לא להפיץ.

<אורית נבון: לא צריך לדעת בשכונה מה קרה בבית-הספר ההוא ומה קרה בבית-הספר ההוא ולעשות מזה דרמות.

עמרם מצנע: כמה ילדים יש בכיתה שלך?

<אורית נבון: 27.

<מאיה דיל: אני מאיה, יועצת חינוכית בבית-ספר קשת תלפ"ז בירושלים, ואני גם דוקטורנטית לפסיכולוגיה.

<מאיה דיל: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שעלו כאן.

<מאיה דיל: דבר אחד – אני חושבת שזה מאוד נכון לראות את מעמד המורה כקונטקסט של משהו רחב יותר שמקביל גם למעמד ההורה, מה שנקרא: הסמכות ההורית במקביל לסמכות המורית, שזה משהו שבעיניי הוא פרוץ במקביל גם בקרב בני משפחות וגם בקרב מוסדות חינוך.

<מאיה דיל: לגבי הידע שהילדים חשופים אליו ברשתות למיניהן, באינטרנט, זה נכון שהם חשופים לידע.

<מאיה דיל: אני לא בטוחה כמה הידע הזה יושב באופן מבוסס, ושם בעיניי התפקיד שלנו כמחנכים: לברור את המידע שאנחנו קולטים ולהבין את מה שאנחנו קוראים, ולא רק לראות איזו שהיא שורה שכתובה באיזו שהיא כתבה ולהגיד "וואי, אני יודע עכשיו מה קרה באילת, במצרים, בצפון או whatever".

<מאיה דיל: הידע, שאנחנו חושבים שהילדים כל כך יודעים, מטעה גם אותנו כמורים, כאנשי חינוך, וגם כהורים.

<מאיה דיל: זה לא נכון שהילדים יודעים כל כך הרבה.

<מאיה דיל: הילדים חשופים לכל כך הרבה.

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: אני חושב שהנקודה היא לא שהם יודעים, אלא הזמינות כדי לדעת.

<מאיה דיל: נכון, הזמינות והחשיפה.

עמרם מצנע: זאת אומרת, המורה אומר משהו בכיתה – ואני לא יודע למי יצא לראות זאת – ואתה מיד מקבל: "המורה, כרגע הסתכלתי ב'גוגל' ואת טעית בתאריך, בשם, בקונטקסט".

<קריאה: הם מחפשים.

<קריאה: זה קורה.

עמרם מצנע: הידע הוא זמין.

עמרם מצנע: הוא לא בראש.

עמרם מצנע: הוא במחשבון או בטלפון.

<מאיה דיל: נכון.

<מאיה דיל: אבל אני מקבילה את זה לחוויה המעוּותת בעיניי של הילדים שאם יש להם המון חברים בפייסבוק, אז יש להם המון חברים.

<מאיה דיל: החברים, וזה מה שאני מסבירה לפחות לילדים, הם חברים וירטואליים.

<מאיה דיל: מה זה בעצם חבר?

<מאיה דיל: אני מקבילה את זה: אז מה זה בעצם ידע?

<מאיה דיל: מה זה לדעת שזה לא קרה בתאריך הזה והזה?

<מאיה דיל: – וזה בתגובה למה שאמרת – מה אומר התאריך הזה?

<מאיה דיל: מה המשמעות שלו?

<מאיה דיל: למה זה חשוב שאני אדע את התאריך?

<מאיה דיל: התובנות, ההבנות, שלנו נכון כאנשי חינוך להעניק לילדים הן הרבה מעבר לכמה הם יכולים להגיע לדברים וכמה זה חשוף בעיניהם.

<מאיה דיל: בעיניי, החשיפה הזו היא בעוכריהם בסופו של דבר, כי הם מסתפקים במשהו שהוא מאוד פשטני, משהו שהוא כתוב על המסך, וזה בעצם התקשורת שיש, צינור התקשורת שמגיע אליהם.

<מאיה דיל: לגבי האינטרנט, הרשתות וכו', אני חושבת שגם כהורים, גם כמטפלים, גם כאנשי חינוך, נכון מאוד שנכיר את עולם התוכן של הילדים.

<מאיה דיל: אין מה לעשות, אין לנו שום דרך לעצור את זה.

<מאיה דיל: אני גם לא בטוחה שצריך לעצור את זה.

<מאיה דיל: זו ההתקדמות של העולם.

<מאיה דיל: אני חושבת שנכון שנשכיל להגביל את זה במובנים מסוימים גם כהורים וגם כאנשי חינוך, ולפרוץ ערוצים נוספים שדרכם הילדים יכולים לקבל מידע.

<מאיה דיל: זאת אומרת, לא לשים את הספריות עכשיו בצד ולא לקבל את מה שכתוב בוויקיפדיה כמובן מאליו, אלא שיהיו יותר שאלות של חשיבה, יותר שאלות של "איך אתה או את מבינים את הדברים?".

<מאיה דיל: בעיניי, זה ייתן - - -

עמרם מצנע: בבית-הספר שאת נמצאת בו, "קשת", הילדים באים עם טלפונים.

<מאיה דיל: נכון.

<קריאה: הם מפקידים.

עמרם מצנע: עשיתם משהו בבית-ספר, איזו חשיבה, איך להתנהג עם הטלפונים?

<מאיה דיל: בהחלט.

<מאיה דיל: אצלנו בבוקר בכל כיתה יש קופסא, ובה שמים הילדים את הטלפונים מרגע שמתחיל השיעור, לפני שמתחילה התפילה בבוקר.

<מאיה דיל: הקופסא הזאת הולכת למזכירות.

<מאיה דיל: יש עליה את שם הכיתה.

<מאיה דיל: בסוף כל יום יש תורן.

עמרם מצנע: בסוף היום, זאת אומרת בהפסקות לא מחזירים להם.

<מאיה דיל: ממש לא.

<מאיה דיל: לא להפך, אבל אם אחד הילדים לא שם בקופסא, שזה ממש לא קורה הרבה, הטלפון נלקח, והוא יכול לחזור רק להורים שבאים לבית-הספר.

<מאיה דיל: בסוף היום אותו תורן בא לכיתה ומחלק את הטלפונים.

עמרם מצנע: מעניין אותי לדעת האם יש עוד מישהו שבא מבית-ספר שבו נוהגים כך, זאת אומרת אוספים את הטלפונים בבוקר ומחזירים בסוף יום הלימודים?

<קריאה: כן.

<קריאה: בית-ספר יסודי.

עמרם מצנע: מי שאצלו בבית-הספר זה נהוג שיצביע.

<קריאה: יש לי משהו שונה לגמרי.

<וסים נסרה: אני וסים נסרה מבית-הספר ביר אל אמיר בנצרת.

<וסים נסרה: עצם זה שאנחנו נמצאים פה מוסיף למעמד המורה בעידן הזה.

<וסים נסרה: זה מהלך וצעד מבורך מצדכם, ועצם זה שכאילו מתוך חברי-הכנסת שנמצאים פה נמצאים שלושה שהם מהמגזר הערבי זה מוסיף עוד יותר.

ג'מאל זחאלקה: אם המורה לא טוב, אנחנו באים לדאוג.

<וסים נסרה: אבל זה נותן לנו שנרגיש שאנחנו בידיים טובות ושאנחנו הולכים למשהו יותר טוב בעתיד.

<וסים נסרה: בבית-הספר שלנו אנחנו נוהגים כך.

<וסים נסרה: רשום בתקנון בית-הספר שאנחנו אוסרים על ילדים להביא פלאפונים לבית-הספר.

עמרם מצנע: אוסרים עליהם להביא.

<וסים נסרה: כן, אבל במקרים - - -

עמרם מצנע: אמרת שזה רשום בתקנון.

עמרם מצנע: הבנתי מהאמירה הזאת שזה רשום, אבל הם מביאים.

<וסים נסרה: לא.

עמרם מצנע: לא מביאים?

<וסים נסרה: יש מצבים חריגים כמו בכל דבר אחר.

<וסים נסרה: אם יש מצבים חריגים, הם באים לבד ושמים את זה בקופסא אצל המזכירה ובסוף היום הם לוקחים את זה.

<וסים נסרה: אני צריך עכשיו להתייחס לדברים אחרים.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: איזה כיתה אתה מחנך?

<וסים נסרה: אני סגן מנהל בית-ספר.

עמרם מצנע: סגן מנהל מלמד, נדמה לי, לא?

<וסים נסרה: כן, חינוך גופני.

<קריאה: גם מלמד כמה שעות.

<קריאה: זה תלוי במורכבות בבית-הספר.

<קריאה: כמות השעות של סגן המנהל תלויה במורכבות בית-הספר.

<קריאה: נכון.

<וסים נסרה: אתייחס לדברים שנאמרו פה, ואחר כך אוסיף עוד כמה דברים.

<וסים נסרה: היא דיברה על העומס על המורות ועל המורים, ובעיקר על המורות, אז אם נוסיף לזה שהן גם מורות וגם הורים, הן גם אימהות, זה כאילו מוסיף הרבה עבודה למורות.

<וסים נסרה: מחנכות צריכות לעבוד הרבה בבית-הספר.

<וסים נסרה: נכון שב"אופק חדש" העלו את השכר שלהם, - -

מסעוד גנאים: וגם השעות.

<וסים נסרה: - - אבל במקביל הוסיפו הרבה עבודות, שעות עבודה.

<וסים נסרה: לא נשאר להם מה לעשות בבית בשביל הילדים שלהם.

<וסים נסרה: יש הרבה דברים שהם צריכים לעשות גם לא בבית-הספר אלא אחרי בית-הספר.

<וסים נסרה: זה מכניס אותם ללחץ, - -

<קריאה: עומס.

<וסים נסרה: - - לאי נעימות בבית-הספר וגם בבית.

<וסים נסרה: אני חושב שצריך להוריד מהשעות הפרונטליות שעכשיו נמצאות - - -

מסעוד גנאים: כבוד היושב-ראש, אולי אני יכול לשאול אותו שאלה?

עמרם מצנע: בבקשה.

מסעוד גנאים: וסים, אני חושב שאולי תתייחס לפער שבין המורים לתלמידים בכל הקשור לאינטרנט, לפייסבוק וכל הדברים האלה, משום שאני חושב שהפער הזה חשוב.

מסעוד גנאים: אני מניח שהם יודעים.

מסעוד גנאים: הילדים שלי למשל יודעים יותר ממני בהרבה.

<וסים נסרה: בהתחלה, כשחשבו על כניסת התקשוב והמחשוב לבתי-הספר, העבירו סקר למורים שיראו איפה הם נמצאים ומה מצב המורים, אבל בסופו של דבר לא התייחסו לסקר הזה.

<וסים נסרה: התייחסו לכל המורים כאילו הם באותה נקודה ושכולם כאילו יודעים באותה רמה.

<וסים נסרה: הסקר הזה לא בא לידי ביטוי אחרי שהעבירו את ההשתלמויות למורים.

<וסים נסרה: נתנו את כל ההשתלמויות לכל המורים באותו רגע ובאותה רבה.

<וסים נסרה: זה עשה עוד פער בין המורים.

<וסים נסרה: מי שבהתחלה לא ידע נכנס - -

מסעוד גנאים: בין המורים לתלמידים?

<קריאה: כן.

<וסים נסרה: כן.

<וסים נסרה: - - למצב לא נעים עוד יותר, ומי שידע מצא את עצמו שהוא סתם מבזבז זמן.

<וסים נסרה: התלמידים – זה לפי מה שיש להם בבתים.

<וסים נסרה: גם לא כל הבתים הם אותו דבר.

<וסים נסרה: במגזר הערבי נכנס גם התקשוב, ונכנסה הטכנולוגיה לבתים.

עמרם מצנע: יש לכם אתר בית-ספרי בבית-הספר?

<וסים נסרה: כן, בטח.

עמרם מצנע: אתם ממוחשבים בבית-ספר?

<וסים נסרה: כן, ממוחשבים ונחשבים בין בתי-הספר המובילים במחשוב ובתקשוב.

<וסים נסרה: יש לנו אתר שימושי לכל ההורים, ואנחנו מתקשרים עם ההורים דרך האתר.

<וסים נסרה: כל מה שנעשה בבית-הספר זה באופן ישיר נמצא בבתים של הילדים.

<וסים נסרה: הבעיה היא שהמורות הוותיקות לא מתמצאות בתקשוב כמו שצריך, והן תמיד מתקשות ויש להן בעיות להיות כל הזמן עם כל המטלות שמוטלות עליהן.

<וסים נסרה: כשעשו את ההשתלמויות, המהפך שהיה מהדירוג לפני "אופק חדש" ו"אופק חדש", התייחסו לטבלת השכר של כל המורים ולא התייחסו לרמת ההשכלה של המורים.

<וסים נסרה: מי שהייתה ותיקה או מורה שהיה לו שכר גבוה, אפילו - - -

מסעוד גנאים: מורים מתקשרים עם התלמידים בפייסבוק למשל?

<וסים נסרה: בפייסבוק – לא.

מסעוד גנאים: אני מתכוון לפייסבוק.

<וסים נסרה: לא, אבל מתקשרים באתר של בית-הספר ובמייל של בית-הספר.

<וסים נסרה: יש להם קשר.

<וסים נסרה: הבעיה היא שלמורות הוותיקות נתנו דרגה שהיא דרגה גבוהה והן השתוו למורים הצעירים שיש להם השכלה גבוהה.

<וסים נסרה: אם לאחד חדש יש M.A., אז הוא באותה דרגה של ותיקה יש לה ותק של 25 שנים.

<וסים נסרה: הם נחשבו באותה קטגוריה, והם עושים את ההשתלמויות שלו באותו מקום.

<וסים נסרה: יש פה בעיה רצינית שצריך לטפל בה.

<מלי חייקין: אני מלי חייקין מבית ספר "ביכורה", ואני מחנכת כיתה ו'.

<מלי חייקין: בית-ספר "ביכורה" נמצא בעמק המעיינות באזור בית-שאן.

<מלי חייקין: אני רוצה להתייחס לכל העניין של הפייסבוק.

עמרם מצנע: זה בית ספר ממלכתי?

<מלי חייקין: זה בית-ספר ממלכתי-דתי.

<מלי חייקין: אני חושבת שהיום הפייסבוק וכל הרשתות החברתיות וגם הסמארטפונים זה בעצם הרחוב שהיום הילדים שלנו נמצאים בו.

<מלי חייקין: אם אנחנו נותנים להם להיות שם בלי מבוגר או סוג של מבוגר אחראי, זה כמו לתת לילדים שלנו להסתובב ברחוב בלי אנשים מבוגרים.

<מלי חייקין: מה לעשות, הם נמצאים שם והמון.

<מלי חייקין: אני חושבת שאנחנו יכולים להכניס את כל הטאבלטים למיניהם והסמארטפונים לבתי-ספר בצורה מושכלת.

<מלי חייקין: אנחנו לא צריכים להתייחס אליהם בתור איזה משהו ש"לא שמענו ולא ראינו".

<מלי חייקין: אנחנו יכולים, וראוי שנשתמש בהם.

<מלי חייקין: הילדים שלנו – מי שהיום הוא בכיתה א' יהיה בשנת 2030 בתיכון.

<מלי חייקין: העולם שלנו מתקדם בצורה כל כך מהירה, ואנחנו חייבים להכין אותם לעולם שיהיה אז.

<מלי חייקין: בטח לא אנחנו יכולים להישאר שם, ואנחנו לא יכולים להם להגיד: "לאט-לאט, יש זמן".

<מלי חייקין: הילדים שלנו היום מתקדמים בקצב מאוד-מאוד מהיר.

<מלי חייקין: גם בקטע של הקשרים החברתיים ואיך הם יהיו, אני חושבת שאם אנחנו באמת-באמת נחשוב לעומק - - -

מסעוד גנאים: איך אתם עושים את זה?

מסעוד גנאים: זה החשוב.

מסעוד גנאים: איך אתם עושים את זה?

<מלי חייקין: זהו, בדיוק.

<מלי חייקין: זה מה שאני רוצה להגיד.

<מלי חייקין: אם אנחנו נחשוב על זה, על איך אנחנו יכולים להשתמש בטאבלטים, וסתם אני אומרת דוגמא: אני מחנכת כיתה ו'.

<מלי חייקין: אם בשיעור אני מחלקת להם טאבלטים ונותנים להם שאלת חקר בתחילת שיעור, אני לא נותנת טאבלט לכל ילד.

<מלי חייקין: אני נותנת טאבלט לשלושה ילדים.

<מלי חייקין: יש להם פה קשר חברתי, והם חייבים קישורים חברתיים כדי לדעת איך להסתדר בשיעור כזה.

<מלי חייקין: זה לא שאנחנו אומרים להם: "קחו טאבלט, עִזבו אותנו בשקט".

<מלי חייקין: יש כאילו משהו שאנחנו פוחדים מההתרחקות שלהם מאתנו.

עמרם מצנע: את אומרת "אני נותנת טאבלט".

עמרם מצנע: יש לכם שיעורים מובנים?

<מלי חייקין: לא.

<מלי חייקין: מה שאני רוצה להגיד זה שאנחנו לא צריכים לפחד מזה.

<מלי חייקין: אנחנו צריכים להשתמש בכלי הזה.

עמרם מצנע: ברור.

<מלי חייקין: חייבים - - -

עמרם מצנע: אבל איך את משתמשת?

<קריאה: לכוון אותם.

<מלי חייקין: כן, למשל דבר כזה: אנחנו משתמשים בו כמו הדוגמא שנתתי, - -

<קריאה: במורה מושכלת.

<מלי חייקין: - - כן, בצורה מושכלת.

<מלי חייקין: אני רוצה לומר עוד שתי נקודות.

<מלי חייקין: יש לי ילדה בכיתה ד' ושאלתי אותה: מחר אני הולכת.

<מלי חייקין: מה את אומרת?

<מלי חייקין: היא אמרה לי: אמא, אי-אפשר שבבית הכל יתקדם ובבית-הספר הכל יישאר ישן.

<מלי חייקין: אנחנו חייבים לעשות את זה ביחד.

<מלי חייקין: אנחנו לא יכולים שפה יהיה ככה ובבית-ספר יהיה משהו אחר.

<מלי חייקין: אני רוצה לומר עוד נקודה לגבי מכללות להוראה.

<מלי חייקין: סיימתי ללמוד לפני עשר שנים, ולא הכינו אותי למה שאנחנו היום נדרשים, לא מבחינת הטפסים וכל הדברים האלה – אני מדברת באמת על נטו חינוך ואיך אני מקדמת את התלמידים שלי.

<מלי חייקין: את זה לא מכינים במכללות, וחבל.

<מלי חייקין: אני חושבת שכן חשוב לתת את הדעת.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: מה שלימדו לפני עשר שנים לא מלמדים היום.

<מלי חייקין: יש לי בצוות מורות שנולדו לפני 20 ו-30 שנה, ונוצר פער עצום.

<מלי חייקין: עוד נקודה – מישהו פה אמר על מה התפקיד שלנו.

<מלי חייקין: אני חושבת שהיום המורה צריך לדעת שהוא פחות נותן את הידע והוא יותר מנחה בכיתה.

<מלי חייקין: הוא מכוון.

<מלי חייקין: הוא היד המכוונת.

<מלי חייקין: אם באמת יש להם את כל הידע, אנחנו המכוונים.

<מלי חייקין: אין לנו הרצאה.

<מלי חייקין: באמת הידע לא נמצא אצלנו - - -

עמרם מצנע: עד כמה את מרגישה שאת יכולה לעצב את הכיתה ואת יום הלימודים ברצונך ועד כמה זה כזה מוכתב מלמעלה שאת בעצם נמצאת במסגרת?

<מלי חייקין: אני חייבת לציין שגם המנהל שלי וגם המפקח שלי ובאזור שלנו המון-המון נותנים לנו יד מאפשרת באמת כרצוננו, כמו שאתה אומר.

<מלי חייקין: זה פתוח.

<מלי חייקין: אם דיברנו פה על מיצ"בים, אני חושבת שזה שזה לא מיצ"ב חיצוני זה מאוד משמעותי.

<מלי חייקין: כן, כל אחד בוחן את עצמו בבית-הספר שלו, וזה בסדר.

<מלי חייקין: אבל, כמו שאתם אומרים, כשזה יוצא החוצה, פתאום יש דריכות אחרת.

<מלי חייקין: תודה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: את מאחורה, בבקשה.

<ניקול גיל: קוראים לי ניקול גיל, ואני מגיעה מבית-הספר "אמירים" בבנימינה.

<ניקול גיל: האמת היא שהרגשתי קצת לא נוח עם השיח שהלך לכיוון האינטרנט והעניינים המתוקשבים, כי דווקא ביחס לדברייך, שאמרת שהחינוך נמצא בתקשורת, אני מרגישה שכל הנושאים המתוקשבים והעניינים של אינטרנט והרשתות החברתיות כן נמצאים שם בחדשות בערוץ 2 ובערוץ 1.

<ניקול גיל: אני לא מרגישה שהוועדה המכובדת הזאת – אני לא אגדיר את תפקידה, אבל אני ארגיש יותר נוח אם היא באמת תדבר סביב איזה מורים אנחנו מעצבים היום ויזה דיבור אנחנו מביאים אל הכיתה.

<ניקול גיל: אני מחנכת מזה 17 שנה ומגיל 23 אני מורה, צפיתי בהתקדמות העצומה שנעשתה גם במעמד המורה.

<ניקול גיל: ובזה אני לא תמימת דעים אתךְ.

<ניקול גיל: אני חושבת שתפקידנו ומעמדנו השתפר גם דרך "אופק חדש" וגם דרך יעדים שהמשרד הציב.

<ניקול גיל: השנה, למשל, משרד החינוך הציב יעדים ללמידה איכותית ופחות כמותית, למידת חקר.

<ניקול גיל: בית-הספר שלי הוגדר כמומחה.

<ניקול גיל: המומחיות של בית-הספר היא למידה משמעותית.

עמרם מצנע: למידה משמעותית – מה זה אומר?

<ניקול גיל: אסביר.

<ניקול גיל: קודם כל, בבית-הספר אצלנו לא לומדים מקצועות אלא אשכולות.

<ניקול גיל: האשכולות הם תחומי דעת רב-ממדיים, שבהם ילד יוצא לרוב מן הכיתה, ובזה אני לגמרי גיליתי הזדהות עם מה שאתה אמרת.

<ניקול גיל: גם אצלנו בבית-הספר שברנו את קירות הכיתה והוצאנו את הילדים החוצה, וראו זה פלא הם לומדים הרב היותר והם קשובים הרבה יותר.

<ניקול גיל: מוטיבציית הלמידה שלהם השתנתה פלאים, שלא לדבר על הדרך שבה אני קמה בבוקר סוף-סוף – בשמחה.

<ניקול גיל: ברגע שהמשרד מלמעלה ביעדים אפשר לנו לחלום, וכשהמנהלת שלי, שעד עכשיו הייתה אישה מאוד הישגית ומאוד מבקשת את הפאנץ-ליין בסוף כל שעה, אני מרגישה שמותר לי לחלום.

<ניקול גיל: האפשרות שלי לחלום מגביהה אותי כמחנכת, היא מגביהה את הילדים והיא מגביהה את בית-הספר.

<ניקול גיל: היא מגייסת את ההורים הרבה יותר אלינו.

<ניקול גיל: אני לא מדבר על חלומות.

<ניקול גיל: אני מדברת על בית-ספר שמתפקד, בית-ספר שזכה בפרס חינוך מחוזי.

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: אנחנו רוצים חולמים שם.

<ניקול גיל: זה, בדיוק, מה שאני אומרת.

מסעוד גנאים: הם מחוללי המהפכות בסוף.

<ניקול גיל: כן.

<ניקול גיל: אני מאמינה בדרך המהפכה הספציפית הזאת ששר החינוך מקדם – אני מאוד-מאוד מקווה שיותר ויותר מורים יידבקו בדבק הזה.

מסעוד גנאים: היושב-ראש שאל אותך על למידה משמעותית.

מסעוד גנאים: אנחנו שמענו את זה מכבוד השר.

מסעוד גנאים: אנחנו רוצים לדעת איך זה בשטח.

מסעוד גנאים: איך זה מחלחל?

<ניקול גיל: למידה משמעותית הופכת אותי למורה שמעורר סקרנות.

<ניקול גיל: ברשותך, אתן לך דוגמא, והרבה יותר קל לי לדבר על דוגמא: לפני ארבעה ימים יצאנו מהכיתה אל רחבה חקלאית ליד הכיתה באזור בנימינה מתחת לכביש 4.

<ניקול גיל: הילדים עשו בתהליך הזה כמה דברים שקשורים ללמידה: אנחנו נתנו להם חבל, מצפן ואבן.

<ניקול גיל: הם שירטטו לבדם ביכולת החשיבה שלהם מעגל.

<ניקול גיל: הם חילקו אותו לארבעה רבעים.

<ניקול גיל: הם ידעו להגיד מה הזווית של כל מעגל.

<ניקול גיל: אחרי שהם סיימו, הם לימדו את הילדים איך מודדים צעדים לפי מאה מטר, כמו שעושים בצבא.

<ניקול גיל: הם ידעו לפרש כמה צעדים הם עשו מבית-הספר ומה המרחק.

<ניקול גיל: אחרי גיאומטריה וגיאוגרפיה, סיימנו בשיעור תרבות ישראל ולימדנו על חוני המעגל שהיה זה שיצר את המעגל הראשון, לפחות המדובר, ודיברנו גם על העונה.

<ניקול גיל: זה לא להאמין איך הילדים חזרו לבית-הספר, וזה לא להאמין איך אני חזרתי.

עמרם מצנע: זה אירוע בית-ספרי או שזו הכיתה?

<ניקול גיל: לא.

<ניקול גיל: זו הכיתה שלי.

<ניקול גיל: אני מורה בכיתה ה'.

<ניקול גיל: אני מדברת אתכם על הבית הקטן שלי.

<ניקול גיל: אבל בבית-הספר קורים עוד תהליכים כאלה.

<ניקול גיל: אני, באופן אישי, מזמינה כל מורה כאן לנסות את התהליך הזה.

<ניקול גיל: יש בו משהו מעצים.

<ניקול גיל: הוא מחזיר אותנו לתשוקה הזאת שהרגשנו כשרק התחלנו ללמד.

מסעוד גנאים: איך מחלקים את האשכולות?

מסעוד גנאים: לפי מה?

<ניקול גיל: לפי הנושא.

<ניקול גיל: זה לפי מה שיצוק אל תוך הנושא.

<ניקול גיל: אם החלטנו ללמד עכשיו על ירושלים – אנחנו ניצק לשם את דוד המלך שזה היסטוריה, ניצק לשם גיאוגרפיה, ספרות וכל מיני דברים נוספים.

<ניקול גיל: מבחינתי, פעם חשבתי לעזוב את החינוך, ועכשיו יש לי מחשבה שנייה.

<אנתסאר עיאש: אני איניתסאר עיאש ממחוז דרום.

<אנתסאר עיאש: זה מחוז שכולם מכירים.

<אנתסאר עיאש: אני כאילו באה מירח אחר.

<אנתסאר עיאש: כולם מדברים על מה יש בבית-הספר.

<אנתסאר עיאש: היא אמרה שבתה רוצה שבית-הספר שלה יהיה כמו הבית שלה שיש הכל.

<אנתסאר עיאש: בבית-הספר היא רוצה הכל.

חנין זועבי: רוצים בית-ספר כמו בית.

<איניתסאר עיאש: כן.

<איניתסאר עיאש: היא אמרה שמותר לה לחלום.

<איניתסאר עיאש: גם לי מותר לחלום בבית-ספר בדרום שהילדים שלי ייקחו רק חלק, רק קצת, ממה שיש בכל בתי-הספר.

<איניתסאר עיאש: משרד החינוך רוצה – נותן מחשבים.

<איניתסאר עיאש: הוא לא נותן מחשב לכל ילד כמו שיש בבתי-ספר אחרים.

<איניתסאר עיאש: בבית-הספר אין לנו אפילו תשתית.

עמרם מצנע: מאיזה ישוב את?

<איניתסאר עיאש: אני נמצאת בתל-שבע, אבל אני מרשה לעצמי לדבר בשם כל בתי-הספר בדרום.

עמרם מצנע: אבל, בית-הספר שבו את מלמדת הוא בתל-שבע.

<איניתסאר עיאש: כן, יש אינטרנט כי אני ממש קרובה לבאר-שבע.

<איניתסאר עיאש: זו הסיבה העיקרית.

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: זה גם ישוב מוכר.

עמרם מצנע: בית-הספר שלכם ישן או חדש?

<איניתסאר עיאש: אני לא יודעת.

<איניתסאר עיאש: הוא נבנה אולי בשנות ה-80.

<איניתסאר עיאש: אבל יש כמה בתי-ספר שהם בקרוואנים.

<איניתסאר עיאש: גם בבית-הספר שלנו יש כמה כיתות שהם בקרוואנים.

<איניתסאר עיאש: אני גם רכזת תרבותית בבית-הספר.

<איניתסאר עיאש: כשיש לנו מסיבה או משהו בעיתונאות או משהו שאנחנו רוצים לעשות ילדים, אני לוקחת כמה כיתות לכיתה אחת שיש בה מחשב כדי להקרין להם מה שיש.

<איניתסאר עיאש: אז כשלפי החוק או לפי הסדר צריך שבכיתה אחת יהיו 24 תלמידים, יהיו בה 80 תלמידים שרואים סרט אחד שמדבר למשל על יום האינטרנט או על משהו אחר.

<איניתסאר עיאש: לגבי כל מה ששמעתי, תנו לנו לחלום, כמו שחלמו כולם.

<איניתסאר עיאש: תנו לנו לראות את זה ולהרגיש את זה.

<איניתסאר עיאש: משרד החינוך נותן לנו.

<איניתסאר עיאש: מה לעשות, יש לנו "אופק חדש", וגם המורה עושה הכל כדי שהתלמידים שלו יזכו.

<איניתסאר עיאש: אני גם כמחנכת, אני רואה בעצמי גם האמא וגם האבא של הילד בבית-הספר, ואני רוצה לתת לו גם לחלום ולתת לו להרגיש הכל.

<איניתסאר עיאש: אני רואה שחסרים לו המון-המון דברים.

<איניתסאר עיאש: כמו שהיא אמרה שהיא אוהבת דוגמאות אישיות, אתן גם אני:

<איניתסאר עיאש: אתמול היינו במרכז למדעים בבאר-שבע ולקחנו לשם 180 תלמידים מהמצוינים בתל-שבע, וזה ממרכז מצוינות.

<איניתסאר עיאש: מתוך 180 תלמידים יש רק אחד שיש לו פלאפון משנות ה-80 או לא-יודעת-מה.

<איניתסאר עיאש: הוא רצה לצלם והוא לא ידע איך ומה לעשות, והוא היה בהלם מהמקום.

<איניתסאר עיאש: אלה דברים שהוא לא חלם לראות אפילו.

<איניתסאר עיאש: אני חושבת שזה המקום שבו באתי להגיד לכם: בואו ותבקרו אותנו ותראו מה יש לנו בדרום.

חנין זועבי: נשוחח על מעמד האדם.

<איניתסאר עיאש: כן, ככה לראות.

<איניתסאר עיאש: ראיתי שבבתי-ספר מדברים על טאבלט.

<איניתסאר עיאש: אנחנו עדיין חולמים על מחשב בכיתה שהיא בקרוואן, כלומר שיהיו לה תשתית ומשהו לראות.

עמרם מצנע: אוקיי.

<יהודית גידלי: יש חשמל בכיתה?

<יהודית גידלי: זה מצחיק.

<איניתסאר עיאש: זה מצחיק – זו האמת.

<איניתסאר עיאש: זו האמת שאנחנו חיים בה.

עמרם מצנע: אנחנו מבקרים בדרום.

עמרם מצנע: כמו שאת יודעת, יש בתי-ספר חדשים ויפים - -

<איניתסאר עיאש: יש חדשים ויפים אבל - - -

עמרם מצנע: - - ובתי-ספר ישנים ועלובים.

<איניתסאר עיאש: כשכולם אומרים שיש ויש ושצריך "אופק חדש" – כן, יש גם אנשים שהם במקום אחר.

<איניתסאר עיאש: בואו ותראו אותנו.

מסעוד גנאים: כל אשכול והחלום שלו.

עמרם מצנע: ברור.

<איניתסאר עיאש: כן.

<איניתסאר עיאש: אז החלום שלנו הוא לפחות שיהיה מחשב אחד בכיתה של 24 תלמידים, כדי ש-24 תלמידים יראו מה יש, ולא ש-85 תלמידים יראו שיש את כל התכנים שאנחנו רוצים לתת להם ביום זה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

חנין זועבי: בוקר טוב לכל המורים והמורות.

חנין זועבי: אני מזדהה אתכם כי גם הייתי מורה וגם אני רוצה להמשיך להיות מורה אחרי שאפסיק להיות חברת-כנסת, ושם אולי אשפיע יותר.

חנין זועבי: דיברנו פה המון על ידע, וידע זה לא הבנה ולא תפיסת עולם.

חנין זועבי: אבל יש המון מושגים שחיפשתי אותם בשיח שלנו פה ולא מצאתי.

חנין זועבי: אני מבינה שבלחנך את התלמידים אני נותן מקום מרכזי ושיקול מרכזי לדברים יותר חשובים מאשר ידע או שהם התשתית של הידע שהם הבנה, ביקורתיות, עצמאות של התלמיד ומוסריות.

חנין זועבי: שם הרשתות החברתיות לא מקנות את זה.

חנין זועבי: הן לא מקנות את הכלים האלה.

חנין זועבי: הן מקנות נתונים, והן מקנות אינפורמציה ודיס-אינפורמציה.

חנין זועבי: אני מדמיינת לעצמי שאני מורה, ואז הכי חשוב לי הוא לתת כלים של הבנה ושל ניתוח, של ביקורתיות כלפי הידע ושל איזה ידע לחפש.

חנין זועבי: נכון שה"גוגל" נמצא לפנינו והרשתות החברתיות נמצאות לפנינו, אבל מהי האג'נדה של התלמיד, איזה סוג של נושאים הוא מחפש ואיזה כלים של הבנה וניתוח קוגנטיבי יש לו בשביל להבין את הדברים, בשביל לנתח, בשביל לבקר ובשביל להיות עצמאי.

חנין זועבי: אני לא חושבת שהרשתות החברתיות משפיעות בזה על מעמד המורה ברמה הזו של ניתוח, של ביקורתיות ושל עצמאות, כי ה"גוגל" לא נותן לךְ שום כלי של ניתוח ושום כלי של עצמאות במחשבה שלךְ ושלך ושום כלי של מוסריות וערכים מוסריים.

חנין זועבי: זה התפקיד של המורה שכל כלי של הטכנולוגיה לא יכול להתחרות אתו.

חנין זועבי: גם כאשר היא מתקדמת, הטכנולוגיה לא יכולה להתחרות ברפרנס של המורה בתור ערך או בתור מקנה ערכים או מקנה תפיסת עולם.

חנין זועבי: זה דבר מאוד חשוב למורה, וזה דבר מאוד חשוב בעולם שלנו ובמציאות שאנחנו חיים בה.

חנין זועבי: את זה אני מחפשת בתור בן-אדם.

חנין זועבי: זה מעמדו של בן-אדם, כלומר לפני מעמדו של המורה ולפני מעמדו של התלמיד.

חנין זועבי: זו האמת – חסרה לי העמדה הזאת כאשר אני מקשיבה לשיח המורים פה בוועדת החינוך.

חנין זועבי: אני נמצאת פה הרבה, למרות שאני לא חברה בוועדה.

חנין זועבי: זו התשתית, ואני חושבת שזו הבעיה.

חנין זועבי: אני מפחדת מ"גוגל" ומהאינטרנט כאשר אין מצפן בידי התלמיד מה לחפש, מה לקבל ומה לא לקבל ואיך לבנות מהאינפורמציה תפיסת עולם.

חנין זועבי: האינפורמציה היא כלום, כי אתם יודעים שיש הבדל בין נתונים לבין ידע לבין הבנה.

חנין זועבי: ידע זה לא הבנה.

חנין זועבי: הידע שנמצא ברשתות לא מקנה לנו את האופציה להבדיל בין אינפורמציה לדיס-אינפורמציה.

חנין זועבי: זו השאלה שלי: מה מעמדו של המורה בהקניית ביקורתיות למחשבה של התלמיד, בהקניית עצמאות ובהקניית הערכים לתלמיד?

חנין זועבי: לזה אף אחד לא התייחס.

חנין זועבי: תודה.

עמרם מצנע: תודה.

<יעל טייב: שמי יעל טייב, ואני מבית-הספר תל"י במעלה-אדומים.

<יעל טייב: אני ממש-ממש מזדהה עם מה שאת אמרת.

<יעל טייב: כשפתחתי את המחשב ואמרו לי: לְמה את באה לוועדה?

<יעל טייב: ואמרו: מעמד המורה באינטרנט – הדבר הראשון שכתבתי לי כאן זה בעצם איפה המקום שלי כמחנכת.

<יעל טייב: יש כאן פריצות ויש ידע.

<יעל טייב: איפה המקום שלי כמחנכת, כמורה בישראל, לסנן את הידע, לבדוק את הידע?

<יעל טייב: איפה המקום שלי להיות בכיתה מצפן ערכי, מוסרי וחברתי?

<יעל טייב: איפה אני מקנה כלים ומיומנויות ואסטרטגיות לחיים?

<יעל טייב: אני מוציאה ילד מבית-הספר, ואני מצפה שהוא ייצא עם איזה שהוא ידע, ולא רק ידע.

<יעל טייב: קודם כל, הוא מוצף ידע.

<יעל טייב: כמו שאמרנו, יש את "גוגל".

<קריאה: בוגר עצמאי.

<יעל טייב: אבל איפה אני כמורה?

<יעל טייב: איפה הכוח שלי להקנות לו כלים, - -

<קריאה: כישורי למידה.

<יעל טייב: - - אסטרטגיות, מיומנויות?

עמרם מצנע: את מרגישה שאת עושה את זה?

<יעל טייב: אני בוודאי.

עמרם מצנע: ושאת מצליחה לעשות את זה?

<יעל טייב: כן, בוודאי.

<יעל טייב: במקרה, אני גם מדריכה בתחום העברית, ואני מנסה באמת לזלוג ולהעביר את זה הלאה גם בהדרכות שלי.

<יעל טייב: אני לא באה וכל הזמן מציפה בידע.

<יעל טייב: מה אני רוצה בסופו של דבר?

<יעל טייב: – שהילד יידע לעשות דברים, גם כשאני לא אהיה לידו.

<יעל טייב: איפה אני כלומד עצמאי, כלומד ביקורתי?

<יעל טייב: אני אומרת למורות, וגם אני מנסה ליישם את זה בשיעורים: זה לקחת טיפה אחורה.

<יעל טייב: תנו לילד את הבמה.

<יעל טייב: תנו לו לדבר.

<יעל טייב: אתן המנחות, אתן מובילות, אתן מכוונות.

<יעל טייב: אבל, איפה הילד פה בשיח בכיתה, בהתעודדויות בכיתה?

<יעל טייב: יש בעיות, עולות בעיות – תנו לילד לדבר, כלומר לנסות ליצור איזו שהיא שפה משותפת יחד עם התלמידים, אבל, שוב, לא לשכוח את כל הכוח שלי כמורה, עם כל הפריצות ועם כל הידע; זה כל הזמן מהדהד לי כמורה.

<יעל טייב: אני כל כך מזדהה עם מה שאת אמרת ממש.

<יעל טייב: כל כך יפה דיברת ואמרת, כי זה באמת איפה אני לא הולכת לאיבוד, חבר'ה?

<יעל טייב: אני מורה, אני צריכה להקנות משהו.

עמרם מצנע: חנין זועבי לא מקבלת כל כך הרבה מחמאות פה.

חנין זועבי: דווקא בוועדה הזאת אני כן מקבלת.

עמרם מצנע: בוועדה הזאת – כן.

<יעל טייב: אם דיברנו על למידה משמעותית שעכשיו מדברים כל הזמן, וגם שר החינוך מדבר, מהי למידה משמעותית?

<יעל טייב: זה ילד שהוא באמת ילד שלומד ומלמד.

<יעל טייב: זו קהילה לומדת ומלמדת.

<יעל טייב: אני, כמורה, אמורה לראות את הסקרנות של הילד, ולפתוח לו צוהר, אבל, שוב, חשוב לי מאוד לא לשכוח את המקום שלי כמורה בהקניית ערכים, אסטרטגיות, כלים ומיומנויות.

עמרם מצנע: עד כמה במקום שאת פעילה בו את בעצם מעצבת לעצמך את הדרך ועד כמה יש שיח מורים, השתלמויות, מפגשים והנחיות מלמעלה?

עמרם מצנע: בגישה שאת נמצאת במקום שבו יש הפריה הדדית יש לך את מי לשאול שאלות כשאת מתלבטת?

<יעל טייב: קודם כל, אנחנו בונים תכנית לימודים, כמו בכל בית-ספר, ויש לנו גם את התכתיבים מלמעלה.

<יעל טייב: אבל, אחת לחודש אנחנו יושבים צוותים בבית-הספר, ויש חשיבה משותפת ויש הפריה הדדית, אם זה צוות של עברית, מדעים, מתמטיקה או צוות שכבתי.

<יעל טייב: יש תכניות.

<יעל טייב: אחת לחודש יש לנו עצירה: תכנון מול ביצוע.

<יעל טייב: אנחנו רואים באמת אם מה שהצבנו לעצמנו, המטרות שהצבנו, באמת באו לידי ביטוי ושאנחנו השגנו אותן.

<יעל טייב: כלומר, אנחנו לא הולכים עם הראש בקיר.

<יעל טייב: יש כאן צוות שחושב, שמגיע לתובנות, צוות פעיל, וחשיבה כל הזמן.

<יעל טייב: הדברים דינאמיים כל הזמן.

<יעל טייב: זה משהו שכל הזמן נבנה ונבנה.

<יעל טייב: שוב, לא ללכת עם ראש בקיר – להיות פתוחים, לשמוע ולהשמיע.

<יעל טייב: אני מדריכה, אבל יש לי את המדריכה מעלי, יש לי למי לפנות ויש לי צוות.

<יעל טייב: גם מהתלמידים שלי אני לומדת המון, וזו לא מין קלישאה כזאת של "מכל מלמדי השכלתי".

עמרם מצנע: יש לך ילדים משולבים בכיתה?

<יעל טייב: אני לא מחנכת השנה, אבל חינכתי 14 שנה.

<יעל טייב: השנה הלכתי להדרכות, אבל אני מורה.

עמרם מצנע: אני אשמח, אם מישהו קצת יספר על שילוב ילדים עם מוגבלויות או עם צרכים מיוחדים כפי שזה נקרא.

<ליאת ששון-וישנבסקי: שמי ליאת, ואני באה מבית-הספר המדעי-טכנולוגי בירושלים, ואני מורה בחינוך המיוחד.

עמרם מצנע: זו כיתת חינוך מיוחד בבית-ספר רגיל.

<ליאת ששון-וישנבסקי: זה בית-ספר רגיל.

<ליאת ששון-וישנבסקי: זו כיתה התנהגותית.

עמרם מצנע: כמה ילדים יש בכיתה?

<ליאת ששון-וישנבסקי: שמונה.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אני רוצה להתייחס גם ללמידה המשמעותית והרלוונטיות של הלמידה וגם לחלומות שלהם.

<ליאת ששון-וישנבסקי: הכנסנו את נושא פרויקט החלומות של הילדים ואת הקשר שלהם לתכנית הלימודים.

<ליאת ששון-וישנבסקי: חשוב להגיד שהילדים, עם כל התקשוב, לוקחים חלק פעיל בזמן הלמידה.

<ליאת ששון-וישנבסקי: הם הופכים להיות מורים קטנים.

<ליאת ששון-וישנבסקי: לא רק שהם מורים קטנים, יש להם המון-המון תפקידים בתוך הכיתה.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אין את שיח הפינג-פונג הזה של שאלות ותשובות, ממש לא.

<ליאת ששון-וישנבסקי: ילד מגיע עם ידע, חוקר, עומד מול הכיתה, מציג את הדברים שלו, ואם צריך להוסיף אני מוסיפה.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אבל ילדים פעילים כל הזמן בהקשר לחלום שלהם.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אם, סתם לדוגמא, הוא החליט שף, אנחנו מחברים את המקצוע שלו, את החלום שלו, לתכנית הלימודים ולשאלות: למה בכלל אני צריך ללמוד בבית-הספר?

<ליאת ששון-וישנבסקי: למה אני צריך ללמוד חשבון?

<ליאת ששון-וישנבסקי: למה אני צריך ללמוד מתמטיקה או עברית בשביל היות שף?

<ליאת ששון-וישנבסקי: כל הדבר הזה הוא למידה משמעותית מבחינתי, וזה אומר איך אנחנו מחברים את עולם בית-הספר לחלום שלו, לחזון שלו, ומממשים את זה לאורך כל השנה.

<ליאת ששון-וישנבסקי: זה פרויקט לא פשוט, ואני חושבת שהוא מאוד מוצלח.

<ליאת ששון-וישנבסקי: לפחות אצלי ראינו הצלחה מאוד-מאוד גדולה שילדים פעילים גם בעשייה וגם בחקר.

<ליאת ששון-וישנבסקי: זה ללכת ולחקור כל הזמן ולקשר את העולם שלהם, של החלום שלהם, לתכנית הלימודים.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אני סתם אתן דוגמא: לימדתי על יערות הגשם ואיך באמת הם מהחלום שלהם מצילים את נושא כריתת יערות.

עמרם מצנע: ברור.

עמרם מצנע: יש לך סייעת בכיתה.

עמרם מצנע: היא אתך כבר כמה שנים?

<ליאת ששון-וישנבסקי: לא, זו השנה הראשונה, אבל אני מכירה קצת.

עמרם מצנע: היא באה עם איזו הכשרה?

<ליאת ששון-וישנבסקי: בוודאי.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אני מאמינה שהם קיבלו השתלמויות, קורסים למיניהם.

עמרם מצנע: כן, זו סייעת כיתתי.

עמרם מצנע: אנחנו פשוט עסקנו השבוע בכל התחום הזה של סייעות בחינוך המיוחד.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אבל, גם אני והיא יושבות ביחד ומעלות נושאים.

עמרם מצנע: איך הקשר עם ההורים?

<ליאת ששון-וישנבסקי: הקשר עם ההורים זה גם דרך אתר בית-הספר, גם מחברת קשר שמגיעה כל יום וגם טלפונים ופגישות.

<ליאת ששון-וישנבסקי: אני חושבת שהורים חייבים להיות מעורבים במה שקורה בבית-הספר עם הילדים שלהם ולהיות חלק בלתי נפרד מתהליך הלמידה.

עמרם מצנע: תודה.

<אורנה קירש: שמי אורנה, ואני סגנית מנהלת ומחנכת כיתה ז' בבית-ספר שמונה שנתי בגבעתיים.

<אורנה קירש: בגבעתיים לומדים בבית-ספר יסודי עד כיתה ח'.

עמרם מצנע: יש לכם מזל רב שנשארתם.

<אורנה קירש: זה הכי כייף בעולם.

<אורנה קירש: קודם כל, אני רוצה לענות לךְ לגבי חינוך.

<אורנה קירש: אני מחנכת כבר 25 שנה.

<אורנה קירש: לא התעייפתי לרגע, והמוטו שלי הוא: חינוך עושים באהבה או לא עושים בכלל.

<אורנה קירש: אני מוכנה לוותר על להיות סגנית ורכזת והכל, ואני לא אוותר לרגע על להיות מחנכת, כי אני לא רודפת אחרי החומר למרות שאני בכיתות ז'-ח' ועוד פרק בתנ"ך או עוד פרק בהיסטוריה זה פחות חשוב.

<אורנה קירש: הערכים בגיל הזה, שאני עומדת ומקנה להם, והדמות המשמעותית שאני רוצה להפוך עבורם, הם הדבר הכי חשוב בעיניי.

<אורנה קירש: להפוך לדמות משמעותית זה מצד אחד להציב להם גבולות ומצד שני להתחבר לעולם שלהם.

<אורנה קירש: העולם שלהם הוא גם טלפוני.

<אורנה קירש: אני חייבת לספר שהשבוע לימדתי אותם בשיעור גיאוגרפיה משהו בנושא גלובליזציה, והתבקש פשוט שהם יוציאו את הסמארטפון ויחפשו מושג מסוים.

<אורנה קירש: אנחנו אוסרים שימוש בסמארטפון אצלנו בבית-ספר ולכן לא ביקשתי, אבל זה היה משהו שהתבקש.

<אורנה קירש: ילדים באמת לא יודעים להשתמש במחשב.

<אורנה קירש: ילדים יודעים לשחק במחשב, ויודעים לשחק נפלא במחשב.

<אורנה קירש: תבקשי מהם משהו מעבר לזה, אז יש את השניים-שלושה מבריקים ובזה זה נגמר.

<אורנה קירש: כשמדברים על מעמדו של המורה, בתור סגנית מנהלת אני גם מראיינת כל שנה מורים חדשים שבאים למערכת.

<אורנה קירש: לצערי, אין כמעט מורים שמגיעים לראיונות.

<אורנה קירש: הרבה מורים מגיעים מהסבת אקדמאים, כשהם רק מתחילים את הסבת האקדמאים, וזה עוד לא זה.

<אורנה קירש: אחת השאלות הראשונות שהם שואלים היא כמה הם ירוויחו.

<אורנה קירש: אני לא מעסיקה ואני לא יכולה לענות, אבל אני יודעת להגיד להם שלא הרבה.

<אורנה קירש: מה-לעשות, כולנו חיים בעולם הזה.

<אורנה קירש: אנחנו בטח לא מקבלים כמה שאנחנו משקיעים או כמה שמגיע, ופשוט אין מורים.

<אורנה קירש: החלום שלי הוא שעל כל משרת הוראה, כמו בהולנד, יתחרו שלושה או ארבעה מורים ואני אהיה זו שאבחר את הטוב ביותר.

<אורנה קירש: היום הם בוחרים אותי.

<אורנה קירש: היום הם הולכים לראיונות בשלושה-ארבעה בתי-ספר, ומי שיש עיניים הכי יפות והוא הכי נחמד – אותו הם בוחרים.

<אורנה קירש: זה מצב מאוד-מאוד לא אידיאלי, וזה המצב שקורה היום בסמינרים.

<אורנה קירש: זה לגבי מעמד המורה.

<קריאה: נכון.

עמרם מצנע: כמה מורים יש לכם בבית-הספר?

<אורנה קירש: חמישים.

<אורנה קירש: זה בית-ספר גדול.

עמרם מצנע: שאלה כללית – מתוך החמישים כמה היית מחליפה מחר בבוקר?

<קריאה: איזו שאלה.

<קריאה: היא לא יכולה לענות.

<אורנה קירש: זו שאלה מכשילה.

<אורנה קירש: קרוב לעשרים.

<קריאה: חבר הכנסת, אנחנו בשידור חי.

עמרם מצנע: בסדר.

עמרם מצנע: הם רואים אותה עכשיו, אבל הם לא יודעים למי היא מתכוונת.

<קריאה: יש עכשיו את הפרסומת שבה זורקים קורות-חיים לפח.

<אורנה קירש: אבל, אני לא זורקת קורות-חיים לפח.

<קריאה: לא, היא לא זורקת.

<אורנה קירש: אני מראיינת אותם.

עמרם מצנע: אבל, את אומרת: כעשרים - - -

<אורנה קירש: כעשרים באים לעבוד ולא לעבודה.

<אורנה קירש: כשדיברת על שילוב תלמידים עם צרכים, משולבים אצלנו גם ילדים לקויי שמיעה, ויש לנו כיתות, - -

<קריאה: שמע.

<אורנה קירש: - - ומשולבים ילדים עם PDD.

עמרם מצנע: יש כיתות מותאמות.

<אורנה קירש: יש לנו כיתות מותאמות, וכמעט בכל שכבה יש לנו ילד משולב עם PDD, כלומר עם אוטיזם.

<אורנה קירש: החוויה היא נפלאה.

עמרם מצנע: זה משהו שקיים בבית-הספר הרבה שנים או שזה חדש?

<אורנה קירש: זה היה בבית-הספר הנוכחי חמש שנים, וכל השנים שהייתי הוא נמצא שם.

עמרם מצנע: יש איזה שהוא ילד בכיתה שהוא מלווה, באופן קבוע, על-ידי סייעת?

<אורנה קירש: כל ילדי ה-PDD מלווים בסייעת.

<אורנה קירש: לכל אחד יש את הסייעת הפרטית שלו, כשיש כיתה אחת שיש סייעת לילד והכיתה וההורים לא יודעים למי הסייעת שייכת כי זו הייתה הדרישה של ההורים.

<אורנה קירש: אז היא כאילו סייעת כיתתית, אבל היא סייעת של ילד מסוים.

<אורנה קירש: זה מראה כמה יפה יש את השילוב.

<אורנה קירש: שאלת על הכשרת סייעות.

<אורנה קירש: לצערי, מאוד קשה למצוא סייעות.

<אורנה קירש: רוב הסייעות אצלנו הן סייעות שלא מצאו עבודה אחרת.

עמרם מצנע: דרך-אגב, אין הכשרה לסייעות האלה.

<אורנה קירש: אין הכשרה לסייעות.

עמרם מצנע: אלה דברים שאנחנו מנסים לקדם.

<אורנה קירש: גם השכר שהן מקבלות הוא שכר מאוד נמוך יחסית לזה שהן צריכות להיות צמודות לילד גם בהפסקות.

<אורנה קירש: זאת אומרת, אין להן כמעט הפסקה במהלך היום.

<אורנה קירש: העבודה מאוד לא פשוטה.

<אורנה קירש: כן, יש לנו ילדים משולבים, והם משולבים נפלא.

<אורנה קירש: יש לנו גם כיתה, שהיא כיתת א'-ב', שהיא כיתה משולבת בבית-הספר.

עמרם מצנע: כיתת חינוך מיוחד.

<אורנה קירש: כיתת חינוך מיוחד לילדים עם אינטליגנציה סבירה, והם משולבים נפלא בחינוך הרגיל ולא רק בתוך הכיתה שלהם.

<אורנה קירש: אסור לנו לפחד מפלאפונים.

<אורנה קירש: אנחנו חייבים להתחבר לעולם הזה, כי כשאנחנו אומרים שאנחנו לא מקור ידע אנחנו באמת לא יודעים הכל.

<אורנה קירש: אם ילד שואל אותי בכיתה שאלה ואני לא יודעת, אני עוצרת, הולכת למחשב, אומרת "רגע", בודקת וחוזרת אליו עם תשובה.

<אורנה קירש: אני לא מתביישת להגיד שלא ידעתי.

<אורנה קירש: נכון שאני יודעת הרבה, אבל אני לא יודעת הכל.

עמרם מצנע: יש פה מישהו מהמורים שבבית-הספר שלו יש מחשב לכל מורה?

<קריאה: לכולם.

<אורנה קירש: קנינו, אז יש.

עמרם מצנע: בסדר, אבל אני מדבר על הפרויקט.

<קריאה: איזה פרויקט?

<ניקול גיל: אצלנו זה בית-ספר מתוקשב, ויש עגלת מחשבים שנמצאת במרכז - - -

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: אני מדבר על המחשב של המורה שהוא הולך אתו הביתה.

<ניקול גיל: למורה יש מחשב, - -

<קריאה: יש למורים הכל.

<ניקול גיל: - - והוא חייב לבוא אתו לבית-הספר.

עמרם מצנע: אתם בטח מכירים.

עמרם מצנע: יש עמותה שנקראת "אתנה", שהמוטו והתפיסה שלהם הם שאם אתה רוצה שמורים יתגברו על הפחד הזה ממחשבים, צריך להיות למורה מחשב אישי שהוא הולך אתו הביתה והוא לא רב עם הילדים מי עכשיו בשעת מחשב.

עמרם מצנע: מורות סיפרו לי שהן יושבות עם המחשב במיטה, ואני מקווה שגם עם משהו אחר, וכתוצאה מכך מהבלתי-אמצעיות הזאת אתה יוצר את הקשר עם המחשב, כי בדרך-כלל הילדים משוטטים במחשב יותר טוב מאתנו – לא בתחומים שאנחנו רוצים שהם ישוטטו.

עמרם מצנע: בבקשה, האורח מאחור.

<ג'מאל כעביה: בוקר טוב לכולם.

<ג'מאל כעביה: רציתי להודות דווקא למסעוד שוב, שהוא עדיין קשור כמורה והוא מבקר בבתי-ספר הרבה.

<ג'מאל כעביה: אני ג'מאל מבית-הספר כעביה, ורציתי לחזור קצת על מה שדיברנו פה.

עמרם מצנע: אתה מחנך?

<ג'מאל כעביה: אני מורה ומחנך.

<ג'מאל כעביה: רציתי להביא מהזווית שלי את המגזר שלנו שהוא כל כך מיוחד וגם בעל צורך כזה מיוחד.

<ג'מאל כעביה: יש לנו בבית-הספר חשיבות רבה מאוד להתמקצעות מורים.

<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד נותנים חשיבות לשונות של תלמידים, ואנחנו מאוד מדגישים חשיבות של שיח פדגוגי לתלמידים.

<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד מאמצים יוזמים מבתי-ספר אחרים, ומאוד אכפת לנו לחנך את הילדים שלנו חינוך ערכי ומורשת.

<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד משתפים הורים.

<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד מאמינים בזה.

<ג'מאל כעביה: אם אנחנו רוצים להצליח, ויש לנו עשייה חינוכית טובה, אז אנחנו מאמינים שצריך באמת לשתף כמה שיותר הורים שיהיו באמת מעורבים בעשייה החינוכית.

<ג'מאל כעביה: לוגיסטית, אני חושב שאתם יודעים טוב מאוד, אנחנו מקופחים.

<ג'מאל כעביה: יש לנו מחסור מאוד אדיר בחדרים.

<ג'מאל כעביה: יש לנו כיתות שלומדות בקרוואנים עד היום.

<ג'מאל כעביה: אין לנו מעבדה ואין לנו ספריה.

<ג'מאל כעביה: אני חושב שזה מאוד פוגע בעשייה החינוכית של בית-הספר.

<ג'מאל כעביה: בגדול, בבית-הספר שלנו, בצוות שלנו אין לנו פער גדול בין המורים לבין התלמידים מבחינה דיגיטלית.

<ג'מאל כעביה: רוב הצוות שלנו הוא צוות מאוד צעיר.

<ג'מאל כעביה: יש לנו שניים-שלושה מורים מבוגרים, והם חלשים בתחום הזה.

<ג'מאל כעביה: יש מחשב לכל מורה, ואנחנו משתמשים בזה.

<ג'מאל כעביה: מבחינת רשתות חברתיות וכל מה שקשור לזה, אני מאוד מאמין במה שאמרה חברת-הכנסת חנין.

<ג'מאל כעביה: אני חושב שזה לא הזמן.

<ג'מאל כעביה: אני לא חושב שזה מועיל בשלב הזה ביסודי לפחות.

<ג'מאל כעביה: אנחנו לא נותנים לילדים להיכנס עם טאבלטים ועם סמארטפונים לכיתות.

<ג'מאל כעביה: אנחנו לוקחים ונותנים להם בסוף היום.

<ג'מאל כעביה: הילדים כבר הפנימו שהם לא צריכים להביא טלפונים לבית-ספר.

<ג'מאל כעביה: אני מאוד מסכים עם העמיתה שם שאנחנו נמצאים באיזו שהיא סיטואציה, באיזה שהוא מעמד, מאוד קשה מבחינת אינטרנט, מבחינת רשתות ומבחינת איך לנווט את כל הקטע הזה.

<ג'מאל כעביה: אני גם מתייחס לעוד דבר אחד.

<ג'מאל כעביה: אני לא מרגיש מחויב במאה אחוז לתכנית לימודים.

<ג'מאל כעביה: זה מאוד תלוי בהרבה דברים אחרים.

<ג'מאל כעביה: זה תלוי במצב ותלוי בסיטואציות שונות.

<ג'מאל כעביה: בעיניי ולפי דעתי, תכנית לימודים זו לא פרה קדושה.

<ג'מאל כעביה: ניתן לשנות את זה קצת, אבל בתיאום עם המורה, עם המחנכת, שתקבל את הילדים בשנת הלימודים הבאה.

<ג'מאל כעביה: אפשר לשנות, אפשר להתייחס לשונוּת, אפשר לשנות קצת, והכל לפי הקצב של הילדים ולפי המצב של הכיתה, אבל מאוד חשוב ליידע את המורה או את המורה שמקבלים את התלמידים בשנת הלימודים הבאה.

עמרם מצנע: לאן הולכים הבוגרים שלכם, הילדים?

<ג'מאל כעביה: יש אצלנו כמובן בית-ספר יסודי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה.

עמרם מצנע: בכעביה?

<ג'מאל כעביה: כן, בכעביה.

<ג'מאל כעביה: היא נפתחה לפני כמה שנים.

<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא: אני לימדתי בנצרת כמה שנים טובות, והיה אצלנו רק בית-ספר יסודי.

<ג'מאל כעביה: אני למדתי שם בכנסיית הבשורה.

<ג'מאל כעביה: לא היה אצלנו בית-ספר.

<ג'מאל כעביה: יש לנו בית-ספר תיכון חדש.

עמרם מצנע: אבל, בכעביה עצמה יש גם חטיבת ביניים וגם חטיבה עליונה, - -

<ג'מאל כעביה: גם חטיבת ביניים וגם - - -

עמרם מצנע: - - שמשרתת כמה כפרים?

<ג'מאל כעביה: היא משרתת את כעביה, חג'אג'רה וטבאש – שלושה כפרים.

<ג'מאל כעביה: בתי-הספר, חטיבת הביניים והחטיבה העליונה, הם בתי-ספר מאוד חדשים.

<ג'מאל כעביה: כמו שאמרתי, תכניות הלימודים – מאוד חובה ומאוד טוב להספיק את החומר, אבל זו לא פרה קדושה.

<ג'מאל כעביה: עוד פעם אני אומר את זה: אפשר להתחשב בהרבה דברים אחרים ושונים, וכדאי לקחת את זה בחשבון.

עמרם מצנע: בבית-הספר יש איזה שהן תכניות למפגשים עם בתי-ספר יהודיים?

<ג'מאל כעביה: יש לנו מפגשים עם בתי-ספר אחרים.

<ג'מאל כעביה: אני לא חושב שאנחנו צריכים את זה מהרבה סיבות, ואתה יודע את זה טוב מאוד.

עמרם מצנע: לא, אני לא יודע.

<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא, יש לידינו איזה שהוא קיבוץ, הרדוף, לידינו, שהוא רחוק מאתנו ב-200 מטר.

<ג'מאל כעביה: אנחנו חיים ביחד.

<ג'מאל כעביה: אבל, בכל זאת, יש לנו פעילויות ויש לנו פרויקטים עם בתי-ספר אחרים יהודיים, ואנחנו עובדים ביחד.

<ג'מאל כעביה: יש לנו גם מתנדבים מחו"ל שמלמדים את הילדים שלנו אנגלית.

<ג'מאל כעביה: זה מאוד כייף, וזה מאוד נהדר.

עמרם מצנע: ברור.

עמרם מצנע: אוקיי.

<ג'מאל כעביה: באופן כזה מיוחד וחריג, הסוכנות היהודית אישרה שהמתנדבים האלה יעסקו גם בבתי-ספר לא מהמגזר היהודי.

עיסאווי פריג': מה זה "חיים ביחד"?

<ג'מאל כעביה: אנחנו כאילו עובדים ביחד והילדים שלנו משחקים ביחד.

<ג'מאל כעביה: אנחנו מאוד קרובים אחד לשני.

עמרם מצנע: הצטרף אלינו חבר הכנסת עיסאווי פריג'.

חנין זועבי: מה עם מעמד המורה, ולאו דווקא מול התלמידים אלא במערכת?

חנין זועבי: מעמד המורה הערבי מבחינת חופש הביטוי, מבחינת היחס שלו עם המפקחים, עם המערכת, והעצמאות שלו בתור מורה?

<ג'מאל כעביה: מהניסיון שלי, אני מאמין שהמורה כיום חל שינוי במעמד שלו, מבחינת איך הוא מדבר עם מפקח ואיך הוא מדבר עם האחראים עליו.

<ג'מאל כעביה: היום, העסק מאוד פתוח ומאוד נגיש.

<ג'מאל כעביה: סתם לדוגמא: אצלנו בבית-הספר למנהל יש דלת פתוחה לכל המורים, והם מרגישים ממש בבית.

<ג'מאל כעביה: הם מרגישים שהוא אחד מהם ולא אחראי עליהם.

<ג'מאל כעביה: וכן המפקח – המורים מרגישים שהוא אחד מאתנו.

<ג'מאל כעביה: אנחנו עובדים ביחד ונמצאים ביחד.

<ג'מאל כעביה: אנחנו גוף אחד ונרתמים לאותה משימה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יעקב רונן: אני קובי רונן מבית-הספר נועם בנים בפסגת-זאב בירושלים.

עמרם מצנע: בית-הספר הוא נפרד לבנים ולבנות מכיתה א'.

<יעקב רונן: נכון, מכיתה א'.

<יעקב רונן: יש בית-ספר נועם בנות באותה שכונה, שגם הוא כמונו מכיתה א' עד כיתה ו'.

<יעקב רונן: רציתי קצת לשתף מחוויותיי בכיתה ולהגיד שקודם כל הכלי הזה של הרשת החברתית, האינטרנט והסמארטפונים הוא כלי מאוד-מאוד-מאוד בעייתי.

<יעקב רונן: אי-אפשר להתעלם מהפריצות שיש שם, מהאלימות שיש שם ומהזליגה שיש לילדים תוך כדי הם יושבים בבית שלוש, ארבע וחמש שעות מול המחשב, וכתוצאה מכך הם מגיעים לכיתה לפעמים עם עיניים כאלה אדומות שאתה מזהה מיד שהם בילו הרבה זמן יום לפני זה עם המחשב.

<יעקב רונן: אני חושב שאני לפחות בעבודה שלי עם התלמידים – אני מחנך כיתה ה' בבית-הספר – מציב את העובדה הזאת שהאינטרנט, הרשת החברתית וכל הטכנולוגיה שמסביב הם רק כלי.

<יעקב רונן: זה לא האידיאל שלנו בתור מורים ותלמידים או בני-אדם, אלא זה רק כלי כמו רכב וכמו כל דבר אחד.

<יעקב רונן: אנחנו חייבים מאוד-מאוד-מאוד להביא אותם למצב שהם יבינו שזה לא העיקר.

<יעקב רונן: העיקר הוא לפתח, כמו שנאמר קודם, את התובנות, לפתח מיומנויות ולפתח קשרים חברתיים, כי במצב הזה זה הכל וירטואלי.

<יעקב רונן: ישנה קריקטורה ידועה של הלוויה של מישהו וכל הכיסאות ריקים בהלוויה ויושבים שם רק שלושה אנשים ואחד אומר לשני: אני לא מבין איפה כולם, לא הגיעו, כי היו לו 700 חברים בפייסבוק.

<יעקב רונן: הכל וירטואלי, והילדים נשאבים לדבר בצורה מאוד-מאוד חזקה.

<יעקב רונן: זה טוב, זה נחמד וזה חשוב, אבל חייבים לשים את זה בפרופורציות הנכונות.

<יעקב רונן: חשוב מאוד באמת שהתלמידים יידעו שהמורים שלהם מגיעים לבית-הספר לא מהדור הקודם אלא מהדור הנוכחי, וגם להם יש טלפונים חכמים, וואטסאפ (WhatsApp) וכל הדברים האלה, אבל זה עדיין לא העיקר.

<יעקב רונן: העיקר הוא איך לפתח את הקשרים הבין-אישיים שבין המורים לתלמידים.

<יעקב רונן: אני חושב שכולם פה גם יסכימו שאין תחליף, בשום סמארטפון, בשום טאבלט ובשום רשת חברתית, למילה החמה שהמורה נותן בבוקר לתלמיד כשהוא רואה שהוא מצליח ולגבי המשוב שאנחנו יכולים לתת להם ולהעצים אותם לכך ולתת להם את ההרגשה שהם באמת – לא וירטואלית – תלמידים טובים שמתקדמים.

<יעקב רונן: מבחינתי, זה לתת להם את האבחנה שיידעו להבחין בין העיקר לטפל.

עמרם מצנע: עד כמה אתה משתף את ההורים במאבק הזה לשימוש נכון – הלוא אי-אפשר למנוע את השימוש – ומושכל בכל האמצעים האלה?

עמרם מצנע: אתה סיפרת על הילדים שבאים טרוטי עיניים, ותפקיד ההורים פה מאוד-מאוד מרכזי ומאוד-מאוד חשוב.

<יעקב רונן: זו נקודה.

<יעקב רונן: מה שרציתי להגיד לגבי ההורים הוא שאני חושב שחייב להיות סוג של תהליך להחזיר את החינוך להורים.

<יעקב רונן: אם ילד בא במצב שמורה הוא בעצם חצי בייביסיטר, אז לא יכול להיות שום מצב של שיתוף פעולה אתם.

<יעקב רונן: אם ההורים יבינו שהחינוך הוא בעצם בידיים שלהם ואנחנו רק עוזרים אבל אנחנו שותפים לכל התהליך החינוכי הזה, זה ייצור אצל הילד באמת יותר אבחנה והבנה שהוא בידיים טובות והוא לא במקום פרוץ שהוא יכול לעשות מה שהוא רוצה אלא הוא יכול לעשות הכל בעזרה של מבוגר.

עמרם מצנע: איך אתה עושה את זה בפועל?

<יעקב רונן: איך זה אצלי?

<יעקב רונן: אני יכול לתת דוגמא אישית.

עמרם מצנע: כמה ילדים יש לך בכיתה?

<יעקב רונן: אצלי בכיתה יש עשרים תלמידים.

<קריאה: גם אני רוצה.

<קריאה: זה מעט.

<יעקב רונן: אני קיבלתי כיתה של עשרים.

<יעקב רונן: יש לנו כיתות גם של שלושים תלמידים.

<קריאה: גם בשלושים - - -

עמרם מצנע: עוד פעם, תכל'ס, איך התקשורת עם ההורים?

<יעקב רונן: כשההורים רואים שהמחנך של הבן שלהם הוא בעצם אדם שהוא זמין ונחמד ולא אומר להם "תתקשרו אלי בין 19:30 ל-20:00 בערב" ובעצם הוא בכלל לא עונה בשעות האלה, אל"ף, הם נותנים לו את הגיבוי המלא.

<יעקב רונן: הם רואים שהם אתו.

<יעקב רונן: הם משתפים פעולה.

<יעקב רונן: אני יכול להגיד שאצלי בכיתה עשיתי, אפרופו טכנולוגיה, קבוצת וואטסאפ של ההורים.

<יעקב רונן: זה מבחינת הדיוור הישיר וגם בינם לבין עצמם.

<יעקב רונן: דיברנו על שיח.

<יעקב רונן: אז גם בין ההורים בינם לבין עצמם באותה קבוצה בוואטסאפ אמא אחת יכולה להרים הודעה שהיא מתלבטת באיזה עניין, ותוך שניות כבר עונים לה.

עמרם מצנע: יש להם בוואטסאפ קבוצה של ההורים.

<יעקב רונן: של ההורים בכיתה.

עמרם מצנע: ואתה בפנים?

<יעקב רונן: כן.

<יעקב רונן: אני מנהל הקבוצה.

<יעקב רונן: אני יצרתי אותה.

<יעקב רונן: ההורים מרגישים, בעצם, שיש פה איזה חיבור של הורות, בית-הספר והתלמיד.

<יעקב רונן: אני חושב שזה משפיע.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רחל שממה: שמי רחל, ואני מבית-הספר "רימלט" בנתניה בשכונת פולג.

<רחל שממה: אני מחנכת את כיתה ה' שיש בה 36 ילדים ואני גם סגנית בית-הספר.

<רחל שממה: אני רוצה להתייחס לדברים שאמרת לגבי הזמינות של המורים לתקשורת עם הורים.

<רחל שממה: אני חושבת שמעמד המורה נמדד גם בזמינות מצד אחד, אבל מצד שני גם לנו מגיעים הזמן שלנו, הרוגע והשקט שלנו.

<רחל שממה: מתוך זה נמדד המעמד שלנו, זאת אומרת איך אנחנו מובילים את המעמד שלנו ככה זה מצטייר בפני ההורים.

<רחל שממה: אם אנחנו נהיה יותר מדי זמינים, בסוף זה יעלה לנו על הראש.

<רחל שממה: תוך כדי זה אנחנו, בעצם, נבנה את המעמד שלנו.

<רחל שממה: אצלנו בבית-הספר הלמידה מאוד מתוקשבת כחלק מלמידה מגוונת.

<רחל שממה: יש לנו בבית-הספר לאפטופים, שלוש עגלות, ואנחנו עובדים עם תכנית של "עת הדעת" בארבעת מקצועות הליבה.

<רחל שממה: אנחנו מתייחסים לזה כלמידה מגוונת, ומשלבים עם זה את חומרי הלמידה.

<רחל שממה: תכנית "עת הדעת" היא מאוד טובה לתלמידים.

<רחל שממה: כמורה לעברית אני משלבת הרבה.

<רחל שממה: תלמידים כותבים טקסטים ומגיעים עם דיסק און קי לבית-הספר, מציגים את הטקסט טיעון שהם כתבו, עומדים בפני הכיתה ומסבירים איך הם כתבו, והתלמידים נותנים להם משוב.

<רחל שממה: זה כל הזמן לשלב למידה מגוונת, כאשר המורה הוא המתווך ועומד במרכז ונותן את הכלים המתאימים, ותוך כדי זה נבנה המעמד שלו גם בפני התלמידים וגם בפני ההורים.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רבקה פריבר-טל: קוראים לי ריקי, ואני מחנכת כיתה ה' בת 36 תלמידים וגם בירושלים בבית-ספר קשת תלפ"ז יחד עם מאיה.

<רבקה פריבר-טל: רציתי להגיד כמה דברים.

<רבקה פריבר-טל: באמת בעידן הזה של האינטרנט והתקשורת אני מרגישה שיש הצפה של ידע.

<רבקה פריבר-טל: אני מאוד-מאוד מתחברת למה שאמרה חברת-הכנסת.

<רבקה פריבר-טל: יש הצפה של ידע.

<רבקה פריבר-טל: הידע הוא וירטואלי והוא בשפע.

<רבקה פריבר-טל: התפקיד שלנו כאן, כמורים, לדעתי, רק מתחדד עוד יותר ועוד יותר, ולדעתי הוא נעשה עוד יותר חשוב, כי כאן אנחנו צריכים לדעת איך לסנן את הידע, איך לכוון את התלמידים, איך להנחות אותם ואיך לתת להם את המיומנויות איך להתמודד עם הידע הזה.

<רבקה פריבר-טל: אנחנו חייבים גם לתת להם את התקשורת הבין-אישית הזאת בינינו, לראות אותם פנים מול פנים ולתת להם את המילה הטובה וללמד אותם לעבד את הידע הזה ולהקשיב להם – אני לא מכירה שום מחשב שיכול לעשות את זה במקומנו – לתת להם את הליווי האישי, את העידוד, את ההקשבה הזאת, את המילה הטובה, את הדמות לחיקוי ואת המודל לחיקוי, את ההערכה ואת המשוב המילולי, ולהנחיל להם את הערכים.

<רבקה פריבר-טל: אני חושבת שבעולם הזה של הידע הוירטואלי מאוד חשוב גם לתת את המגע האנושי.

<רבקה פריבר-טל: אני חושבת שאין תחליף לראיית העיניים של הילד כשהן בורקות כהוא מצליח – זה הסיפוק שלנו – ולראות את הריגוש שלו כשהוא מקבל משוב חיובי מילולי מולנו.

<רבקה פריבר-טל: מצד שני, אני לא חושבת שאנחנו יכולים להרשות לעצמנו להתעלם מכל מה שקורה, אלא אנחנו חייבים לדעת איך לשתף עם זה פעולה במינונים הנכונים.

<רבקה פריבר-טל: אני רוצה לתת דוגמא לגבי מה משרד החינוך למשל עושה כדי להכניס את הנושא הזה בדרך הנכונה.

<רבקה פריבר-טל: כל יחידות ההוראה, שאנחנו מקבלים, יחידות הוראה מוכנות שמשרד החינוך, המחלקה לחינוך הלשוני מכינה, הן יחידות שיש בהן שילוב של מחשב, שהן משדרגות את הלמידה ושבאמת מביאות את הלמידה מהדלת בדרך הנכונה.

<רבקה פריבר-טל: דוגמא פשוטה: אם אנחנו לומדים איך לכתוב טקסט טיעוני ואנחנו משתדרגים מטיוטה לטיוטה, אנחנו עושים את זה באמצעות המחשב.

עמרם מצנע: יש תכניות שאת בעצמך מרכיבה?

<רבקה פריבר-טל: על זה בדיוק רציתי לדבר בנקודה השנייה.

<רבקה פריבר-טל: דווקא בעידן הזה של "אופק חדש" שאני חושבת שהוא שיפר את מעמד המורה בנושא הזה של משכורות ותנאים – דווקא כאן - - -

<קריאה: תנאים – לא.

<קריאה: ויתרת על הפנסיה.

<ריקי פריבר-טל: אוקיי.

<ריקי פריבר-טל: אולי יותר במשכורת.

<ריקי פריבר-טל: אבל, אני חושבת שדווקא בתחום הזה של פיתוח תכניות חלה נסיגה, כי אנחנו יותר מקבלים תכניות מוכנות ובדגש על מבחנים מוכנים מאשר בעבר.

<ריקי פריבר-טל: בעבר אנחנו פיתחנו יותר תכניות, ואנחנו בנינו את המבחנים בעצמנו.

<ריקי פריבר-טל: אני חושבת שבעידן הזה, בשנה הזאת, - - -

עמרם מצנע: מהי הבעיה?

עמרם מצנע: שאת לא מרגישה מספיק יודעת איך להכין את התכניות?

<ריקי פריבר-טל: אני יודעת מצוין איך להכין.

עמרם מצנע: אז למה את לא מכינה?

<ריקי פריבר-טל: אנחנו מכינים את זה בבית-הספר.

<ריקי פריבר-טל: בבית-הספר שלנו מנסים להתמודד עם התופעה הזו.

<ריקי פריבר-טל: יש לנו תכניות בית-ספריות ונושאים שאנחנו בונים לעצמנו ומפתחים אותם.

<ריקי פריבר-טל: אבל, בשנים האחרונות, אנחנו מקבלים יותר יחידות מוכנות שאנחנו מצופים לקיים אותן ולהוביל אותן.

<ריקי פריבר-טל: אלה יחידות הוראה.

עמרם מצנע: הן סגורות או פתוחות כך שאת יכולה לשנות בפנים?

<ריקי פריבר-טל: קודם כל, הן טובות מאוד.

<ריקי פריבר-טל: מה שטוב בהן הוא שאני יכולה לצקת אותן לנושאים אחרים, ופה באמת המקום שלנו כמורים.

עמרם מצנע: הרעיון צריך להיות שבעצם מורים מכינים תכניות.

עמרם מצנע: בשביל זה צריך קצת לדעת כמובן.

עמרם מצנע: אני יודע לפחות – אני-לא-יודע, יש פה בתי-ספר שהם ב"סיסמה לכל תלמיד"?

<קרי: כן.

עמרם מצנע: הרעיון הוא שהמורה עצמו יכול להכין לעצמו את השיעורים או לקחת תכניות מובנות ולעשות בהן התאמות לכיתה שלו, בין אם זה במבחנים או בכל דבר אחר.

<ריקי פריבר-טל: כן, אבל בשנים האחרונות היו הרבה מאוד מבחנים כדוגמת המיצ"ב למשל, שאתה מצופה להעביר מבחן מסוים.

<ריקי פריבר-טל: נותנים לך אותו.

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

<ריקי פריבר-טל: אני חושבת שהצעד הזה של שר החינוך הוא צעד מבורך – להחליט על הערכה מחודשת של הנושא הזה – וצריך להמשיך אתו.

<ריקי פריבר-טל: צריך שתהיה הלימה בין הלמידה המשמעותית שהיא לא כמותית אלא איכותית לבין דרכי ההערכה, כלומר איך אנחנו מעריכים אותם.

<ריקי פריבר-טל: אי-אפשר להמשיך באותה מסורת של כל כך הרבה מבחנים ומוכתבים מראש.

<ריקי פריבר-טל: צריך יותר לתת למורה לבנות את המבחן שלו ולהתאים אותו לכיתה ולצרכים.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: היום בכנסת מבקרים הרבה מאוד ראשי מועצות בעיקר כאלה חדשים שנבחרו רק לאחרונה.

ג'מאל זחאלקה: רק חדשים.

עמרם מצנע: רק חדשים.

עמרם מצנע: אולי נשמע את ראש מועצת עין מאהל.

עמרם מצנע: תתקרב למיקרופון.

<ואליד אבו ליל: שלום לכולם.

<ואליד אבו ליל: הקול שלי קצת גבוה.

<ואליד אבו ליל: אני אוהב לדבר בעמידה.

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: רגוע.

עמרם מצנע: אתה כבר הבנת שחינוך הוא הדבר הכי חשוב במועצה?

<ואליד אבו ליל: קודם כל, בוקר טוב לכולם.

<ואליד אבו ליל: אני מברך את כולם, את המורים ואת המורות.

<ואליד אבו ליל: אני גם באתי מהחינוך.

<ואליד אבו ליל: הייתי מנהל בית-ספר בנצרת 30 שנה ועוד 10 שנים כמורה, ובסך-הכל הייתי 40 שנה בעבודה בחינוך.

<קרי: רק ארבעים שנה.

<ואליד אבו ליל: לא רק 40 שנה אלא 41 שנה.

<ואליד אבו ליל: יצאתי לפנסיה לשנה אחת, ולמזלי יצא שאהיה ראש מועצת כפר עין מאהל ותושב כפר עין מאהל למרות שאני עבדתי בנצרת.

<ואליד אבו ליל: זה אותו דבר וזה לא רחוק.

<ואליד אבו ליל: זה מרחק של חמישה קילומטרים.

<ואליד אבו ליל: אני מכיר את חנין שהיא שכנה טובה.

<ואליד אבו ליל: אני מכיר את אביה ואת אמה, ואנחנו כמעט משפחה אחת.

<ואליד אבו ליל: היא לא יודעת – אני יודע.

עמרם מצנע: יש לך איזה סיפור פיקנטי או משהו?

<ואליד אבו ליל: הזמנתם אותי להגיד משהו.

<ואליד אבו ליל: בקשר למעמד המורה, אני מברך את המורים והמורות.

<ואליד אבו ליל: אני רוצה להגיד דבר אחד: אנחנו בעידן חדש.

<ואליד אבו ליל: אנחנו בתקופה שאנחנו חייבים לדאוג לילדים שלנו בצורה אחרת ממה שאנחנו למדנו.

<ואליד אבו ליל: זה השינוי שאני מדבר עליו כל הזמן.

<ואליד אבו ליל: אי-אפשר לעמוד, להסתכל ולהגיד: ככה למדנו, ככה עשינו.

<ואליד אבו ליל: אנחנו חייבים לעשות את המקסימום לגבי איך יהיו הבנים שלנו בעתיד, איך אני רוצה לראות את עצמי בתוך הבן או הבת שלי בעתיד.

<ואליד אבו ליל: זה החזון שלי – שאני אראה את הבן שלי, את הבת שלי או את הנכד שלי, ושתחיו כולכם עד 120 ותראו אפילו את הנינים, ותראו איך הם נראים ואיך הם יהיו ומה אני מצפה מהם.

<ואליד אבו ליל: על זה אנחנו צריכים לחשוב היום.

עמרם מצנע: עזוב.

עמרם מצנע: אלה סיסמאות בחירות.

<ואליד אבו ליל: לא סיסמאות בחירות.

עמרם מצנע: תכל'ס, תכל'ס.

עמרם מצנע: אתה היית מנהל בית-ספר כל כך הרבה שנים, ועכשיו אתה ראש מועצה.

עמרם מצנע: מה אתה תעשה אצלך במועצה – שינויים במערכת החינוך?

<ואליד אבו ליל: אני כבר התחלתי לעשות.

<ואליד אבו ליל: זה לא "מה תעשה?".

עמרם מצנע: מה אתה עושה?

<ואליד אבו ליל: אני כבר מהיום הראשון התחלתי לדאוג לסטאז'רים של הכפר.

<ואליד אבו ליל: יש לי 30 בנות, 30 מורות, שיש להן תואר ראשון ותעודת הוראה, ואין להן לאן ללכת לעשות את הסטאז' שלהן.

<קריאה: שישלח אותן - - -

<ואליד אבו ליל: הן עומדות בצד שנים.

<קריאה: יש פה סגנית.

<ואליד אבו ליל: אני דאגתי לזה מהיום הראשון, וסידרתי להן מקום בכפר, לא רחוק, ומימנתי את כל התקצוב הזה, למרות שנכנסתי בשנת 2013 שזה לא תקציב שלי אלא של מישהו לפני.

<ואליד אבו ליל: אני הבטחתי שאני אקיים, ואני קיימתי, ועכשיו הם עובדים.

<ואליד אבו ליל: זה הולך ודוהר.

<ואליד אבו ליל: זה דבר אחד.

<ואליד אבו ליל: דבר שני – אני הלכתי על חינוך מיוחד.

<ואליד אבו ליל: יש לנו בכפר בעיה של הרבה חירשים-אילמים, ויש אחוז גדול.

<ואליד אבו ליל: יש גם תלמידים שיש להם חינוך מיוחד למצב בינוני-קשה גם.

<ואליד אבו ליל: עשיתי את המקסימום לעשות תכנית להקמת בית-ספר לחינוך מיוחד.

<ואליד אבו ליל: אני לא יודע איך יצא לי בתוך חודשיים לקבל את האישור הזה.

<ואליד אבו ליל: אני קיבלתי את האישור, ועכשיו אני בשלב של היתר בנייה.

<ואליד אבו ליל: עוד חודש-חודשיים אני אתחיל לבנות.

<ואליד אבו ליל: אני מבטיח, בעזרת השם, בעזרת משרד החינוך שיתקצבו את זה - -

ג'מאל זחאלקה: משרד התקציבים.

<ואליד אבו ליל: - - כפי שהבטיחו לי בתב"רים ובכל מיני דברים, שב-1 לספטמבר התלמידים ייכנסו לבית-הספר.

<ואליד אבו ליל: זו גם תעסוקה.

<ואליד אבו ליל: אני חושב גם על תעסוקה לכפר.

<ואליד אבו ליל: אם אני עושה בית-ספר לחינוך מיוחד בכפר, זו תעסוקה לכפר.

<ואליד אבו ליל: אתה אמרת לי "מה עשית?

<ואליד אבו ליל: " או "מה אתה תעשה?".

חנין זועבי: אין זמן.

עמרם מצנע: רק דבר אחד.

<ואליד אבו ליל: עוד דבר בחינוך – אומר רק משפט אחד: ראש המועצה שלפני הגיש בקשה לבית-ספר תיכון שני.

<ואליד אבו ליל: יש לנו בית-ספר מקיף, והוא מפוצץ ויש בו 1,800 תלמידים, וזה לא ייתכן.

עמרם מצנע: כמה תושבים יש בעין מאהל?

<ואליד אבו ליל: 13,000 תושבים.

עמרם מצנע: יש לך תיכון?

<ואליד אבו ליל: יש תיכון אחד מקיף עם חטיבת ביניים.

עמרם מצנע: באים גם מכפרים אחרים?

<ואליד אבו ליל: לא, לא.

<ואליד אבו ליל: זה של הכפר.

<ואליד אבו ליל: אחוז הילדים שלנו גדול, ויש בכפר צעירים.

<ואליד אבו ליל: בממוצע אנחנו עם הצעירים.

<ואליד אבו ליל: אני נכנסתי, וראש המועצה שהיה לפני ניסה לעשות בית-ספר אחר, ולא נתנו בגלל שהיו לו איזה סכסוכים פה ושם, ואני לא רוצה להיכנס לזה, וזה לא יצא.

<ואליד אבו ליל: אבל התכנית הייתה על השולחן.

<ואליד אבו ליל: לקחתי את התכנית ונסעתי לירושלים.

<ואליד אבו ליל: באתי לכאן.

<ואליד אבו ליל: אני סידרתי מה שסידרתי.

<ואליד אבו ליל: יש לי חבר שהוא מפקח במשרד החינוך והוא היה אתי.

<ואליד אבו ליל: במקרה, אתמול נמצאת על השולחן שלי, ועוד לא קראתי, התכנית אושרה.

<ואליד אבו ליל: זה בתוך שלושה חודשים.

<ואליד אבו ליל: אז אתה תשאל אותי מה אני רוצה לעשות?

<ואליד אבו ליל: – אני רוצה לעשות הרבה דברים.

עמרם מצנע: מה הקסם?

<ואליד אבו ליל: איפה הכסף?

<ואליד אבו ליל: אני רוצה כסף.

<ואליד אבו ליל: אני רוצה שהממשלה תיתן לנו כסף.

<ואליד אבו ליל: אני רוצה מכבוד אדוני עמרם מצנע.

<ואליד אבו ליל: אני מכיר אותך, ואני יודע איפה עבדת וכל מיני דברים אני יודע.

<ואליד אבו ליל: אני יודע שאתה יכול לעזור לנו, ולא רק אתה.

<קריאה: חאלס, חאלס.

<ואליד אבו ליל: לא חאלס.

<ואליד אבו ליל: אני לא אהיה עוד פעם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<ואליד אבו ליל: תודה רבה לכם.

<ואליד אבו ליל: היה נעים.

עמרם מצנע: שיהיה לך בהצלחה.

<ואליד אבו ליל: תודה.

עמרם מצנע: אני נותן רשות דיבור לאלה שלא דיברו.

<אורית נבון: אני רק רוצה להעלות משהו שנייה.

<אורית נבון: אני לא אדבר הרבה.

<אורית נבון: זה משהו שפספסנו.

<אורית נבון: משהו שאנחנו מפספסים, לדעתי, בדיון הזה, וחבל, בנושא אמצעי התקשורת והסמארטפונים.

<אורית נבון: הפייסבוק והרשתות החברתיות הן זירה נסתרת מהעין שלנו.

<אורית נבון: כל השימוש החיובי מוכר לנו, והתועלת שלנו מוכרת לנו.

<אורית נבון: השאלה היא מה אנחנו עושים כמחנכים וכהורים במקומות הלא נראים.

עמרם מצנע: על זה אנחנו מדברים.

עמרם מצנע: בבקשה.

<גנית כהן: שמי גנית, ואני מבית-ספר "השלום" במבשרת.

<גנית כהן: אני מחנכת כיתה א'.

<גנית כהן: עד עכשיו לא היה מישהו כזה.

עמרם מצנע: כן, עד עכשיו היו לנו ו"וניקים.

<גנית כהן: האמת היא שבקטע הזה הקטע של התקשורת זה בעצם אומר שילדי כיתה א' עדיין לא כל כך חשופים לכל הרשתות החברתיות שכל בני-הנוער והטרום נוער כבר כן חשופים אליהם.

<גנית כהן: אבל, דווקא בגלל זה, אני כן מרגישה מחויבת להוות איזו שהיא דוגמא, מודל, למה נכון ולמה לא נכון מבחינת תקשורת בין-אישית; זה דבר מאוד-מאוד חשוב, עם כל הרשתות החברתיות והוואטסאפים למיניהם, לדעת לתת לילדים כלים כבר מהגיל הצעיר איך נכון לתקשר, איך נכון לדבר, מה נכון לומר ומה לא נכון לומר.

<גנית כהן: אם אני רוצה לומר משהו, איך להגיד אותו?

<גנית כהן: הקטע תמיד בחינוך הלשוני הוא על שפה דבורה ושפה כתובה והבדלים בין שפה דבורה לשפה כתובה, אז בעצם זה לטשטש את ההבדל הזה ושלא יהיה הבדל ושאני אדבר כמו שאני כותב.

<גנית כהן: ואז, כשאני אכתוב גם ברשתות החברתיות בעתיד אני אכתוב נכון, אני אתייחס נכון, אני אדבר נכון ואני אכבד את הבן-אדם שנמצא מולי, בין אם אני רואה אותו ובין אם אני לא רואה אותו, כדי לדעת שזה המינימום של תקשורת בין-אישית שהילדים היום לא כל כך יודעים לעשות את זה.

<גנית כהן: הם פולטים כל מה שהם רוצים בלי לחשוב.

עמרם מצנע: כמה ילדים יש בכיתה?

<גנית כהן: 37.

עמרם מצנע: 37?

עמרם מצנע: אבל, את מקבלת פיצול כיתות א'.

<גנית כהן: יש לנו שעות ריווח.

<גנית כהן: זה משהו מאוד מבורך שנכנס בשלוש השנים האחרונות.

עמרם מצנע: נכון.

<גנית כהן: זאת אומרת, בכיתה א' יש לי עשר שעות ריווח, כשבעצם יחד אתי יש מורה נוספת.

<קריאה: שעות רוחב.

<גנית כהן: ריווח, רוחב.

<גנית כהן: אבל, זה עדיין באמת המון ילדים.

<גנית כהן: מתוכם יש שלושה ילדים משולבים, ושניים הם של כיתת חינוך מיוחד ושל ליקויי למידה כאלה ואחרים.

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: אם זה כיתת חינוך מיוחד, אז הם לא אצלך.

<גנית כהן: הם משולבים אצלי בכיתה.

עמרם מצנע: בחלק מהשעות.

<גנית כהן: בחלק מהשעות.

<גנית כהן: יש ילד של כיתת תקשורת.

עמרם מצנע: תאמרי לי: יש כיתת א' אחת או כמה?

<גנית כהן: יש כיתת א' אחת שהיא כיתת א' של חינוך מיוחד, וחוץ מהכיתה שלי יש שלוש כיתות א'.

עמרם מצנע: כולן עם 37 תלמידים או משהו כזה?

<גנית כהן: כן, בערך.

עמרם מצנע: כיתה א' עם יותר מ-30 תלמידים - -

<קריאה: זה בלתי-אפשרי.

עמרם מצנע: - - זה ממש פשע.

<קריאה: גם אצלנו יש 36.

<גנית כהן: זה מחזור שלישי שלי שאני עם 37 ילדים.

<קריאה: זה קורה המון.

<קריאה: גם אצלנו.

<קריאה: זה לפי חוזר מנכ"ל.

<קריאה: זה עד 41.

<גנית כהן: אני עוד פעם חוזרת למה שאמרנו קודם שהתפקיד שלי היום, כמחנכת, בין אם אני מרכז או לא, אני כן מרגישה שהתפקיד שלי הוא עדיין מאוד-מאוד מרכזי.

<גנית כהן: נכון שאני לא יודעת הכל ונכון שאני מעבירה לילדים שאני לא יודעת הכל, ועם מחשב בכיתה אני כן מראה להם שאם אני לא יודעת משהו אני פותחת מחשב ואני מראה להם שאפשר למצוא את התשובות, אבל זה בדיוק התפקיד שלי: לדעת להגיד איך לתקשר, תקשורת בין-אישית – מודל, איזה שהוא מצפן שהוא כן חשוב לחברה מבחינת מה להגיד ומה לא להגיד ומה לעשות ומה לא לעשות, ולהגיד שגם באינטרנט עם כל עידן הפורומים וכל הדברים גם לא בטוח שכל המידע נכון.

<גנית כהן: נכון שהוא זמין, אבל אני כלומד חייב להיות שקול ולדעת מה הוא בעירבון מוגבל ומה אני לוקח אתי.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת זחאלקה, בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: הדיון הזה מזכיר לי סרט מצויר שבו מראים שתי דמויות שמנסות לפצח אגוז עם אבן.

ג'מאל זחאלקה: הן דופקות ולא מצליחות, ואז בא החכם ואומר: אנחנו לא חיים בתקופת האבן.

ג'מאל זחאלקה: יש לנו טכנולוגיה חדשה.

ג'מאל זחאלקה: הוא לוקח מחשב נייד ומתחיל לשבור את האגוז, וכמובן שהוא לא מצליח והמחשב רק מתפרק.

ג'מאל זחאלקה: כמובן שהטכנולוגיה החדשה לא תפתור את כל הבעיות, והיא לא טובה לכל דבר.

ג'מאל זחאלקה: אבל, אני חושב שצריך לקחת את זה כמציאות.

ג'מאל זחאלקה: עד היום בחברה החרדית אסור לראות טלוויזיה.

ג'מאל זחאלקה: אי-אפשר.

ג'מאל זחאלקה: זה יכול להיות בחברות סגורות וקטנות.

ג'מאל זחאלקה: אבל יכול להיות שבעוד שלושים שנה יהיו מקומות שלא ילמדו באינטרנט ולא ילמדו בצורה דיגיטלית ויהיו מאוד שמרנים ואפילו לא תהיה תכנית ליבה.

ג'מאל זחאלקה: זה יכול להיות.

ג'מאל זחאלקה: אבל, אני מדבר על החברה הפתוחה, החברה שאצלנו בארץ ובכל מקום בעולם.

ג'מאל זחאלקה: אין ספק שהאינטרנט והפיתוח הטכנולוגי הוא מתנה גדולה מאוד שהאנושות קיבלה.

ג'מאל זחאלקה: צריך לחבק, צריך לאמץ, צריך לאהוב, אסור ליפול באגדות על העניין הזה, על כל מיני סיפורים של התמכרות, שינויים באישיות וכל מיני דברים.

ג'מאל זחאלקה: יש פה בעניין הזה ערבוביה גדולה מאוד של מדע ואגדות.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו זוכרים את הסיפורים פה שאנשים היו מכורים לטלפון, והרכב הממונע וההפגנות של עובדי הסדר נגד הדפוס המודרני.

ג'מאל זחאלקה: החיים משתנים ומתקדמים, וצריך לראות את הטכנולוגיה, לאמץ אותה ולדחוף אותה בכיוון הנכון.

ג'מאל זחאלקה: אני לא רוצה להיכנס לדיון הפילוסופי בעניין הזה, אם כי הוא מרתק.

ג'מאל זחאלקה: המרתק שבו הוא שחל שינוי.

ג'מאל זחאלקה: השינוי הוא בקצב.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, חבר הכנסת רן כהן שאדם לא רואה את העתיד, אדם מפנה גבו לעתיד והוא רואה רק את העבר.

ג'מאל זחאלקה: בקצב של פעם בני-אדם הסתדרו.

ג'מאל זחאלקה: עכשיו בקצב הזה הכל כך רץ, המהירות שבה הדברים משתנים, זה בלתי נתפס, וזה לא רק עניין של מערכת החינוך.

ג'מאל זחאלקה: יש לי הערות קטנות בעניין הזה.

ג'מאל זחאלקה: קודם כול, אני שואל מה מותר הדיון הזה מדיון במקום אחר בארץ בעניין הזה, כלומר מה הכנסת יכולה לעשות, מה ועדתנו המכובדת יכולה לעשות.

ג'מאל זחאלקה: אני ציפיתי לשמוע מהמורים: את הדיון הזה הם יכלו המורים לערוך בינם לבין עצמם בלי נוכחותנו, ואנחנו רק נתנו במה ושידור ישיר.

ג'מאל זחאלקה: השאלה היא מה הכנסת יכולה לעשות בעניין הזה.

עמרם מצנע: קודם כל, לתת דוגמה אישית בהתנהגותה.

עמרם מצנע: אתה יודע שכשמורה נכנסת לכיתה א' או ב' והילדים עושים רעש, היא אומרת: "ילדים, תתנהגו יפה.

עמרם מצנע: פה זה לא כנסת".

ג'מאל זחאלקה: נכון.

ג'מאל זחאלקה: הכנסת יכולה לעשות הרבה דברים בעניין החינוך בכלל.

ג'מאל זחאלקה: אני מדבר על הנושא הספציפי, נושא הדיון היום.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר שהדבר הראשון שצריך לעשות ושהכנסת יכולה לעשות זה איך ללחוץ על משרד החינוך ועל הגורמים הרלוונטיים לממן את המחשוב של בתי-הספר הלא ממוחשבים.

ג'מאל זחאלקה: זו המצווה הראשונה.

ג'מאל זחאלקה: זה לא רק לרוץ עם אלה שהתקדמו ויש להם את הכל.

ג'מאל זחאלקה: את זה צריך לעשות ולבנות תכניות.

ג'מאל זחאלקה: אבל יש כאלה אחרים.

ג'מאל זחאלקה: הנה, מורה מהנגב אמרה שאין להם שום דבר.

ג'מאל זחאלקה: בזה צריך לטפל.

ג'מאל זחאלקה: כבוד היושב-ראש, אני חושב שפה תפקידנו.

ג'מאל זחאלקה: זה תפקידנו המוסרי.

ג'מאל זחאלקה: כולם מדברים על מחשבים, ויש לה קנאת מחשב.

ג'מאל זחאלקה: סליחה על הביטוי, אבל יש פה קנאת מחשב.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו רוצים שיהיה לנו, ואחר כך שיהיו לנו את הבעיות של המחשבים.

<איניתסאר עיאש: זה למרות שבבית-הספר שלנו לכל מורה יש מחשב נייד, זאת אומרת המורים מצוידים אחלה.

<איניתסאר עיאש: אבל איפה לתת?

<יאסר עומר: איזה בית-ספר?

<איניתסאר עיאש: אנחנו מדברים על הנגב, וזה בית-הספר תל-שבע.

<יאסר עומר: איזה?

<יאסר עומר: ג'?

<איניתסאר עיאש: בית-ספר תל-שבע אלרסאלה.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר שזה הדבר הראשון שצריך לעשות.

ג'מאל זחאלקה: .

<איניתסאר עיאש: שנגיע כמו שכולם הגיעו.

<איניתסאר עיאש: הם רוצים עוד יותר, ואנחנו עדיין חולמים שלילדים יהיה מחשב בבית ושיהיו להם בבית את האפשרויות לראות גם טלוויזיה ולראות הכל.

<איניתסאר עיאש: אנחנו במצב מאוד - - -

עמרם מצנע: כן, אוקיי.

ג'מאל זחאלקה: אני רק רוצה להביע את עמדתי.

ג'מאל זחאלקה: אני בעד מתן חופש ושימוש באינטרנט ובמחשב הנייד בכל דבר שהוא נוגע – הראייה צריכה להיות ראייה חינוכית, ובחינוך המודרני.

ג'מאל זחאלקה: כלומר, אם יהיה סמארטפון לכל תלמיד שבו הוא יוכל להשתמש בו באמצע השיעור; אני לא יודע, יכול להיות שמחר...

ג'מאל זחאלקה: צריך ללמד את התלמידים איך לחפש ידע ולא שיהיה להם ידע.

ג'מאל זחאלקה: זה כמו שפעם אמרנו שילדים לא יודעים לחבר או לעשות כפל בגלל המחשבון.

ג'מאל זחאלקה: התלמידים הפיקחים ידעו להכפיל 321 כפול 452 ולתת לך תשובה תוך דקה, והיום לא צריך את זה.

ג'מאל זחאלקה: זו חוכמה היא לא רלוונטית.

ג'מאל זחאלקה: צריך לחפש חוכמה אחרת.

עמרם מצנע: אני שמעתי כבר מורים ששואלים: למה צריך ללמוד את לוח הכפל בעל-פה?

ג'מאל זחאלקה: צריך.

עמרם מצנע: אתה יודע שלוח הכפל זה במספרים הנמוכים.

עמרם מצנע: בעל-פה זה חלק מאיזו שהיא תפיסה שאתה לא מחשב אלא רואה את זה מול העיניים.

ג'מאל זחאלקה: נכון.

עמרם מצנע: לכן גם בעידן המחשב - - -

ג'מאל זחאלקה: לא, אני לא ביטלתי את הידע.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר שצריך להתאים את העניינים.

ג'מאל זחאלקה: אני לא אמרתי "5 כפול 6".

ג'מאל זחאלקה: נתתי מספרים גדולים.

עמרם מצנע: ברור.

ג'מאל זחאלקה: אלה היו החוכמות הגדולות.

ג'מאל זחאלקה: אני אומר דבר אחד: יש פה שלוש דרגות, ואיפה תפקיד המורה?

ג'מאל זחאלקה: זה העניין.

ג'מאל זחאלקה: אני בכלל רואה שתפקיד המורה הוא יותר בחינוך מאשר בלימוד.

ג'מאל זחאלקה: תפקיד המורה הוא יותר לתת לתלמיד לא את הדגים אלא את החכה, כלומר כיצד להגיע לידע, כיצד לחשוב.

ג'מאל זחאלקה: צריך הכשרה למורים בעניין הזה של כיצד ללמד את הילדים לחפש.

ג'מאל זחאלקה: זה כל הדברים האלה.

ג'מאל זחאלקה: בכל זאת, למרות הטכנולוגיה, עדיין התודעה האנושית לא השתנתה.

ג'מאל זחאלקה: יש פה שלוש רמות: יש רמה של מידע ואת זה אפשר למצוא באינטרנט; יש את הרמה של הידע שזה המידע המאורגן.

ג'מאל זחאלקה: יש באינטרנט אבל אתה לא חייב להיכנע לו, כלומר צריך ללמד את הילד לבנות את הידע שלו על סמך מידע; מעבר לכך ומעבר לכל זה, יש את החוכמה והתפיסה המוסרית, ובזה יכול להיות שהמורה יהיה מורה לחוכמה ומוסר.

<ריקי פריבר-טל: בזה צריך להשקיע – לברור את המורים.

ג'מאל זחאלקה: בדיוק.

ג'מאל זחאלקה: זה העניין.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: נשארו לנו עשר דקות.

עמרם מצנע: אני מבקש מראש המועצה האזורית אל-בטוף: בוא בבקשה תאמר כמה מילים בקיצור, ולאחר מכן ניתן לעוד שניים, ואנחנו רוצים להספיק.

<קריאה: יש כמה מורים שרוצים.

<קריאה: אני נציגה של משרד החינוך.

<יאסר עומר: קודם כול, תודה על ההזדמנות.

<יאסר עומר: אני דוקטור יאסר עומר, והיום אני משמש ראש מועצה אזורית אל-בטוף.

<יאסר עומר: נבחרתי לפני שנה וחודשיים.

עמרם מצנע: לא כולם יודעים מה זו מועצה אזורית אל-בטוף.

<יאסר עומר: מועצה אזורית אל-בטוף – למי שלא מכיר זה בבקעת בית נטופה ליד צומת גולני – מאגדת בתוכה ארבעה ישובים: רומת היב, רומנה, עוזר וואדי חמאם במרחק 30 ק"מ.

<יאסר עומר: זאת אומרת, אין רצף.

<יאסר עומר: לכן, החליט מי שהחליט שזו תהיה מועצה אזורית.

<יאסר עומר: זה לא לרוחי ולא לטעמי היום, אבל זה המצב הנתון היום.

עמרם מצנע: אלה ישובים בדואים.

<יאסר עומר: ככה-ככה.

<יאסר עומר: מעורבים, מה שנקרא: 50%-50%.

עמרם מצנע: כמה תושבים יש בסך-הכול בכל ארבעת הכפרים ביחד?

<יאסר עומר: 8,000 תושבים בכל ארבעת הישובים, ואנחנו באשכול סוציואקונומי 1.

<יאסר עומר: שמעתם פעם על מועצה אזורית באשכול סוציואקונומי 1? – כולם נמצאים בדרגה 7 ומעלה.

עמרם מצנע: לא כולם, אבל יש באמת מעט ב-1.

<יאסר עומר: זאת אומרת, התושבים עניים ממש.

<יאסר עומר: לא ניכנס לכל הפרטים של המועצה.

עמרם מצנע: על מה הדוקטורט שלך?

<יאסר עומר: הדוקטורט שלי הוא בגיאוגרפיה.

<יאסר עומר: אני גיאוגרף.

<יאסר עומר: אני פרשתי ממשרד החינוך אחרי תאונת עבודה שהייתה לי.

<יאסר עומר: הייתי במערכת החינוך 42 שנה, ומתוכן 26 שנים הייתי מפקח על בתי-הספר ובין היתר עשר שנים בדרום בנגב, ולכן שאלתי אותה על איזה בית-ספר היא מדברת.

<יאסר עומר: תרשו לי רק לומר משהו מהניסיון שלי במשך התקופה ולגעת בכמה נקודות.

<יאסר עומר: הייתי גם מפקח על בתי-ספר בכעביה.

<יאסר עומר: הדבר הראשון – אני אומר קודם כל תודה לכנסת ותודה לוועדת הפנים.

<יאסר עומר: באמת הגיע הזמן לדבר על מעמד המורה.

<קריאה: ועדת החינוך.

<יאסר עומר: מצדי, כפי שאני רואה היום, אני לא הולך לשום ועדה.

<יאסר עומר: היום אנחנו בסיור בוועדות הכנסת בהשתלמות, ולכן מצאתי לנכון גם להישאר בוועדה הזאת כי חשוב לי גם לשמוע את הדברים.

ג'מאל זחאלקה: צריך שיבינו, שאמרו שכל ראשי המועצות: תלכו לוועדות שאתם רוצים.

ג'מאל זחאלקה: תבחרו לוועדות.

ג'מאל זחאלקה: חמישה ראשי מועצות מקומיות ערביות, שאקרא את שמותיהם – כפר אל-מנדא, עראבי, אל-בטוף, עין-מאהל, ומזרעה – בחרו לבוא לוועדת החינוך.

<יאסר עומר: כפר מנדא וטובא-זנגריה.

ג'מאל זחאלקה: וכעביה וטובא-זנגריה, ולפני כן היה טורעאן.

ג'מאל זחאלקה: כמעט כולם באו לחינוך.

עמרם מצנע: המעניין הוא התופעה הזאת של אנשי חינוך שהולכים להיות ראשי מועצות.

<יאסר עומר: אני חושב שיש לך את התשובה.

<קריאה: הם יודעים מה יש לתקן.

<קריאה: אני אומרת: אתה יודע מה יש עוד לתקן.

<יאסר עומר: בדיוק.

<יאסר עומר: זו נקודה מאוד חשובה.

<יאסר עומר: אני יודע שהזמן קצר.

<יאסר עומר: ברשותכם, אני רוצה לגעת בנקודה הראשונה.

<יאסר עומר: קודם כל, אני מרחם על המורים בגלל שתי בעיות או נקודות.

<יאסר עומר: יש את בעיית האלימות.

<יאסר עומר: היום כשמורה בעל-יסודי יורד במדרגות, אתם לא יודעים מה קורה שם.

<יאסר עומר: יש הרבה-הרבה-הרבה תלונות, והייתה הרבה אלימות נגד מורים בתוך בתי-הספר.

<יאסר עומר: נקודה שנייה – אני מרחם גם על אלה שלא נכנסו עדיין לטכנולוגיה ולעידן החדש ושמול הידע של הילד צריכים להתמודד.

<יאסר עומר: זו בעיה מאוד-מאוד-מאוד רצינית היום בבתי-הספר.

<יאסר עומר: במפלגה שלי אני עם מורות ומורים, ויש את החרדה להשתמש במחשב.

<יאסר עומר: הידע של ההורים היום הוא ידע מתקדם.

<יאסר עומר: זה מול האינטרנט ומול הטכנולוגיה החדשה.

<יאסר עומר: זה מאוד חשוב לגבי איך להתמודד עם ההורים.

<יאסר עומר: אני מדבר על הסיפור שלנו, על המגזר הערבי.

<יאסר עומר: בהתחלה חשבו שלהורים אין בכלל חלק בכל מה שקורה בבית-הספר.

<יאסר עומר: היום ההורים מתכתבים במייל, שואלים על הילדים שלהם ויודעים בדיוק מה קורה, וזה מה שקורה היום.

<יאסר עומר: לכן, המורה צריך להיות מוכן לכל הדברים האלה.

ג'מאל זחאלקה: למשל בכיתה של הבת שלי, בכיתה ג', כל ההורים בוואטסאפ וכל הזמן מצפצפים.

ג'מאל זחאלקה: מה קורה?

ג'מאל זחאלקה: איך נושמים?

ג'מאל זחאלקה: זה ככה אצל כל ההורים, ואחר כך אנחנו יודעים דברים מהורים אחרים כי יש קבוצה בוואטסאפ.

<קריאה: אנחנו חשופים.

<קריאה: אנחנו חשופים ולבד שם, בלי הדרכה ובלי - - -

<יאסר עומר: ברשותכם, אומר עוד טלגרפית.

עמרם מצנע: עוד משפט אחד.

עמרם מצנע: אנחנו צריכים לסיים.

<יאסר עומר: כן.

<יאסר עומר: יש עוד נקודה – היום יש לנו בעיות במקיפוּת, "עוז לתמורה" ו"אופק חדש".

<יאסר עומר: הייתי מפקח, ואני יודע בדיוק מה זה.

<יאסר עומר: לא לקחו את זה בחשבון.

<יאסר עומר: היום לא מתייחסים למקיף כאל בית-ספר מקיף, אלא מתייחסים אליו כאילו זה בית-ספר נפרד וזה בית-ספר נפרד, - -

עמרם מצנע: שש-שנתי.

<יאסר עומר: - - ואין איגום משאבים.

<יאסר עומר: באו הסתדרות המורים וארגון המורים ומשרד החינוך והחליטו שמנהל מקיף יהיה או כאן או כאן.

<יאסר עומר: איך אפשר?

<יאסר עומר: הבעלות היא שונה.

<יאסר עומר: במקיף הבעלות היא של הרשות.

<יאסר עומר: בחטיבת הביניים זו בעיה רצינית.

<יאסר עומר: בעיה אחרונה שאני רוצה לגעת בה היא בעיית העמותות – חטיבת הילדים בגני-הילדים בחינוך המוכר שאינו רשמי.

<יאסר עומר: זו בעיה מאוד רצינית.

<יאסר עומר: משרד החינוך מעמיד לרשויות בנייה, יחידות גן, ואצלי לפחות שלוש יחידות גן עומדות ריקות.

<יאסר עומר: מי כוח-האדם שנמצא בעמותות האלה?

<יאסר עומר: כוח-האדם הזה לא מיומן.

<יאסר עומר: רק על הנייר כתוב של מורה, וכשאתה הולך ובודק איפה המורה, אומרים: היא חולה היום.

<יאסר עומר: אז בדיוק כל הדברים האלה - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

<יאסר עומר: תודה רבה לכם.

עמרם מצנע: משרד החינוך, בבקשה.

<מלכה וידיסלבסקי: אני מלכה וידיסלבסקי, ואני עובדת בחינוך היסודי במנהל הפדגוגי.

<מלכה וידיסלבסקי: קודם כל, כל הדיון הזה מאוד חשוב.

<מלכה וידיסלבסקי: כביכול שאל חבר-הכנסת: אז מה חדש?

<מלכה וידיסלבסקי: הרי יכולתם בלעדינו.

<מלכה וידיסלבסקי: אני לא הייתי מצליח לפגוש את כל האנשים האלה דווקא ולשמוע אותם, אם לא אתם.

<מלכה וידיסלבסקי: אני פוגשת הרבה מורים ונמצאת בבתי-ספר, ובכל זאת זו פניות אחרת והקשבה אחרת.

<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שזה חשוב מאד.

<מלכה וידיסלבסקי: הייתי רוצה לתת לכם קצת מידע לגבי מה משרד החינוך עושה.

<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שכל מה שכאן נאמר זה מזכיר קצת בדיחה, לפיה הלכו שני מתדיינים לרבי, והרבי שמע אחד ואמר "אתה צודק", שמע את השני ואמר "אתה צודק".

<מלכה וידיסלבסקי: אמרה אשתו של הרבי: אבל, איך יכול להיות?

<מלכה וידיסלבסקי: אמרת לו שהוא צודק.

<מלכה וידיסלבסקי: הוא ענה לה: גם את צודקת.

<מלכה וידיסלבסקי: בעצם, הדיון הזה מקיף את כל המורכבות ואת כל הסוגיות שאנחנו מתלבטים בהן במעשה החינוכי עם הטכנולוגיה ובלעדיה.

<מלכה וידיסלבסקי: הסיפור של מעמד המורה – היום יהיה במכון מופ"ת יום עיון מהשעה 14:00 על המורה בחינוך היסודי, וזה בדיוק בנושא הזה בזווית נוספת.

<מלכה וידיסלבסקי: מה שאנחנו עושים זה בכמה רבדים.

<מלכה וידיסלבסקי: על הצד של באמת יותר תחומי הדעת מורות סיפרו כאן.

<מלכה וידיסלבסקי: היחידות שנשלחות הן רק דוגמאות כדי באמת לתת כלים, לתכנן ולעשות תכנון מקצועי נוסף ולפתח.

<מלכה וידיסלבסקי: אלה לא יחידות שהן הבלעדיות והיחידות.

<מלכה וידיסלבסקי: נושא המבחנים – לפני שנה אנחנו הוצאנו חוזר שמאוד מגביל את כמות המבחנים בחינוך היסודי.

<רחל שממה: זה מבורך, מבורך מאוד.

<מלכה וידיסלבסקי: אני שמחה לשמוע.

<קריאה: מעולה.

<מלכה וידיסלבסקי: היישום לוקח זמן כי באמת מורים צריכים כלים אחרי כדי להסתדר בלי מבחנים.

<קריאה: הערכה חלופית.

<מלכה וידיסלבסקי: זה הרבה מאוד שינוי.

<מלכה וידיסלבסקי: זה מתחבר גם למדיניות באמת של התפיסה הזאת של למידה משמעותית, כי שינוי תפיסת ההערכה היא מאוד בסיסית בעניין.

<מלכה וידיסלבסקי: אנחנו העלינו לרשת, לרשות המורים והמנהלים, חומרים שמיועדים דווקא להורים, כי לנו אין נגישות להורים.

<מלכה וידיסלבסקי: העלינו מדריך להורים שנמצא באתר משרד החינוך ב"מחנכים מסביב לשעון".

<מלכה וידיסלבסקי: אבל תוכלו גם להקליד ב"גוגל" "מדריך להורים ולאינטרנט בטוח".

<מלכה וידיסלבסקי: יש לנו הרבה קהלי יעד, ואחד מהם זה המנהלים.

<מלכה וידיסלבסקי: אני, באופן אישי, יותר מטפלת בתחום המנהלים.

<מלכה וידיסלבסקי: אנחנו מוציאים כתב עת שנקרא "ארבעה מינים".

<מלכה וידיסלבסקי: יש מספר גיליונות שעוסקים בתפקיד המנהל לאפשר להתמודד עם כל המורכבויות כולל החינוך לאינטרנט בטוח, התפיסה מה זו פדגוגיה בסביבה חדשנית, הניהול בסביבה הזאת.

<מלכה וידיסלבסקי: זאת אומרת, באופן מתמיד, אנחנו מעדכנים ומוסיפים, כי גם לנו יש למידה בלתי פוסקת.

<מלכה וידיסלבסקי: החומרים האלה – שגם מורים משתמשים בהם – הם באמת נותנים גם סקירות מאוד עדכניות של המחקרים האחרונים ביותר ונקודות מבט אחרות מהאשליה הזאת של המוכר, זה לנסות לראות משהו שגם אנחנו נהיה מופתעים קצת.

<מלכה וידיסלבסקי: אני חושבת שזה ניסיון כזה.

<מלכה וידיסלבסקי: לגבי החומרה, קודם כל, הייתה תכנית התקשוב, והיא עדיין מופעלת.

<מלכה וידיסלבסקי: הצפון והדרום דווקא מוחשבו על-ידי משרד החינוך.

<מלכה וידיסלבסקי: נעשה מהלך הכשרה מקיף מאוד, וזה בלי יוצא מן הכלל לכל המגזרים.

<מלכה וידיסלבסקי: צריך לזכור שאני חושבת שהברכה הגדולה של המכשירים האלה היא שאנחנו לא צריכים הרבה ברזלים עכשיו.

<מלכה וידיסלבסקי: התחזוקה של המחשבים הנייחים יקרה.

<מלכה וידיסלבסקי: העדכון המתמיד שצריך של כל המערכות – אלה באמת עלויות, ותמיד יש את הדילמה האם לצמצם כמות ילדים בכיתה או להוסיף מכשירים.

<מלכה וידיסלבסקי: לתפיסתי, ההבנה והתפיסה שלנו של המורים היא ערך ששווה להשקיע בו יותר.

<מלכה וידיסלבסקי: היא מאפשרת לפתוח דלתות, ויש אופציות אחרות מאשר מחשב בתוך בית-ספר ביישובים, בקהילות ובכל מיני מקומות שאני חושבת שאפשר שהגופים העצמאיים והחברות יתרמו.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: אנחנו חייבים לסיים.

עמרם מצנע: יש מישהו שחושב שיש משהו שלא נאמר וחשוב.

<גילה ליטרה: אפשר לומר משהו קטן?

עמרם מצנע: אבל, בבקשה משפט.

<גילה ליטרה: קוראים לי גילה ליטרה, ואני מחנכת וסגנית מנהלת בבית-הספר "רכסים" בבאר-שבע.

<גילה ליטרה: אנחנו דיברנו, ואני חושבת שאנחנו חזרנו הרבה על עצמנו, ולי חבל כי יש הרבה דברים שאולי היינו יכולים לדבר עליהם ולא דיברנו עליהם ועכשיו הזמן קצוב.

<גילה ליטרה: אנחנו דיברנו יותר על הסיכויים ומה כן אנחנו יכולים לעשות, ודיברנו פחות על הסיכונים.

<גילה ליטרה: אני חושבת שגם צריך להבדיל בין אינטרנט וכל מה שהטכנולוגיה מאפשרת לנו כמורים בכיתה לבין הרשתות החברתיות שחוצות פעולות בית-הספר, וזה לא רק אנחנו.

<גילה ליטרה: לכן, אני חושבת שצריך לתת את הדעת.

<גילה ליטרה: אמנם הזמן קצר, אבל אני חושבת שאם אנחנו מדברים על למידה משמעותית, למידה משמעותית מתחילה באיך אני נותנת משמעות לדברים שאני עושה.

<גילה ליטרה: כדי לתת משמעות לאיך אני מעבירה את הטכנולוגיה לכיתה, להורים, למורים, לצוות ולא משנה מה, קודם כל אני צריכה למצוא את המשמעות שלי, וכאן יש את העניין של הכשרת מורים.

<גילה ליטרה: זה לא מספיק שיש מחשב בכיתה.

<גילה ליטרה: אני נכנסת לכיתות, ואני רואה מורות: בסדר, יש מקרן, יש מסך, ומעבירות מצגת.

<גילה ליטרה: מה אני עושה עם זה?

<גילה ליטרה: האם זו טכנולוגיה?

<גילה ליטרה: יש הרבה סיכונים שאני חושבת שאולי בדיון אחר צריך לקחת בחשבון ולנסות למצוא פתרונות.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: האם יש עוד מישהו או משהו?

עמרם מצנע: בבקשה, משפט וחצי.

<עידית בלכר: קוראים לי עידית, ואני סגנית מנהלת בבית-הספר "סביונים" באור-יהודה.

<עידית בלכר: בבית-הספר שלנו יש ארבע כיתות חינוך מיוחד וארבע ילדים עם סייעת אישית.

<עידית בלכר: אני רוצה להתייחס למה שאמרת קודם בעניין של ילדים משולבים.

<עידית בלכר: במסגרת השיעורים אצלנו, משולבים במקצועות הליבה - -

ג'מאל זחאלקה: שיהיה לכם בהצלחה.

ג'מאל זחאלקה: אני חוזר לדיון בכנסת.

<עידית בלכר: תודה.

<עידית בלכר: - - ושיעורים מקצועיים כמו אמנות, מוזיקה וחינוך גופני.

<עידית בלכר: בגלל שאנחנו בסיום, ובאמת אני מתחברת להרבה דברים שנאמרו כאן, אני רוצה לסכם: אנחנו מגדלים ילדים שהם ילדי המסך – דור של מסכים.

<עידית בלכר: הם כל היום, אחרי שעות הלימודים, מול מחשב, מול איזה שהוא אביזר מולטימדיה זה או אחר, קונסולות משחק וכו', וכל הזמן אני שומעת "עוד מחשבים, עוד מחשבים".

<עידית בלכר: צריך להבין שהמקור שלנו, כמורים וכאנשי חינוך, זה להביא את הילדים לתקשורת בין-אישית שחסרה להם מאוד.

<עידית בלכר: התקשורת הבין-אישית הזאת היא במפגשים אחר-הצהריים, ב"צופים", בתנועות נוער, בפעילויות שאנחנו המורים נותנים להם מענה, ולא כל הזמן האמירה פה של "עוד מחשב ועוד מחשב".

<עידית בלכר: אנחנו קצת מתבלבלים.

<עידית בלכר: נכון שאנחנו בקידמה.

<עידית בלכר: כן המורים שלנו מתוקשבים, וכן הם כל הזמן מעודכנים, וכן יש למורים היום סמארטפונים ומחשבים ניידים.

<עידית בלכר: הם בתוך העניין.

<עידית בלכר: אבל, השאלה היא המינון.

<עידית בלכר: לילדים היום חסרים מאוד התקשורת, הקשר החם, המבט האישי, יצירת הקשר.

<עידית בלכר: הם רבים המון.

<עידית בלכר: לפעמים הם פותרים בעיות באלימות.

<עידית בלכר: אני חושבת ששם אנחנו צריכים לתת את הדגש.

עמרם מצנע: תודה.

<קריאה: אין להם שפה.

<קריאה: הם לא יודעים לדבר.

<עידית בלכר: אין להם שפה.

<עידית בלכר: אין להם תקשורת שמעודדת קשר משמעותי.

<קריאה: דיון כזה בעוד עשר שנים - - -

<עידית בלכר: אני רק רוצה להגיד מילה לסיכום: שר החינוך אמר בכנס "להאמין, לאהוב להצטיין".

<עידית בלכר: בבית-הספר שלנו זה מה שמוביל אותנו.

<עידית בלכר: אנחנו צריכים להאמין בילדים שלנו, אנחנו צריכים לעודד אותם - -

עמרם מצנע: ולאהוב אותם.

<עידית בלכר: - - ולתת להם את האהבה, ואז הם יצטיינו.

<עידית בלכר: תודה.

עמרם מצנע: קודם כל, אני רוצה באמת להודות.

עמרם מצנע: אמרתי בתחילת דבריי שהמטרה שלנו במפגשים האלו היא לא לפתור בעיות של כיתות, מחשבים ועומס בכיתות.

עמרם מצנע: אלה הם נושאים שעוסקים בהם ביום-יום בצינורות המקובלים והמתאימים.

עמרם מצנע: אנחנו גם הרבה מסיירים בשטח בוועדה.

עמרם מצנע: המטרה היא לעשות מין שיחה חופשית.

עמרם מצנע: אני חושב שמבחינה זו אני לפחות מאוד נהניתי.

עמרם מצנע: זה היה מאוד מעניין.

עמרם מצנע: אתם – כל אחד בא מהעולם שלו, אבל מייצגים בעצם קשת רחבה מאוד ואלפי מורים בחינוך הממלכתי, בחינוך הממלכתי-דתי, בחינוך הלא יהודי, הערבי, הדרוזי, ואני חושב שגם לכם זו הזדמנות טובה לשמוע עמיתים שלכם שבאים לפעמים מעולמות אחרים קצת על הבעיות שמעסיקות ומטרידות.

עמרם מצנע: זו נקודה אחת.

עמרם מצנע: נקודה שנייה – אין ספק בכלל שההוראה היום הרבה-הרבה יותר מורכבת, קשה ומחייבת מאשר מורים של פעם.

עמרם מצנע: הרבה מאוד פעמים אני שומע מין התרפקות על המורים של לפני 20, 30 ו-40 שנה, וכל אחד מאתנו, בטח המבוגרים בינינו, זוכרים מורה או מורה מאוד משמעותיים.

עמרם מצנע: ההבדל הגדול הוא שהסביבה היום היא סביבה מאוד-מאוד מאותגרת, סביבה שבה נחצים גבולות, ולא תמיד יודעים לשים גבולות – גבולות של התנהגות, גבולות בין מורה לתלמיד, גבולות בין הורים לתלמידים, גבולות בין תלמידים בינם לבין עצמם, מה נכון ומה הם כללי המשמעת הנכונים; דרך-אגב, אני מניח שגם זה נושא שאפשר לדבר בו רבות.

עמרם מצנע: וכמובן יש את העובדה שהמורה הוא כבר לא מרכז ידע.

עמרם מצנע: זה לא המורה שעומד בכיתה ומספר על איזה פרק בהיסטוריה או על איזו ארץ גיאוגרפית רחוקה והילדים פעורי פה שומעים לראשונה את הסיפורים ואת הדברים האלה.

עמרם מצנע: מורה בעצם עוסק בהנחיה, בהדרכה ובלחדד או לבנות את חוש הביקורת של הילד והילדה לעולם שסובב אותם ובעצם לפתוח להם את יכולות הלמידה, את הסקרנות, את היצירתיות.

עמרם מצנע: את זה אי-אפשר לעשות בכלים של פעם בדו-שיח, אלא צריך לבנות את זה, כפי ששמענו פה מחלק מבתי-הספר, בלמידות משמעותיות ובעבודה יותר על פרויקטים, על הקשר עם העולם החיצוני וכדו' וכדו'.

עמרם מצנע: אני רוצה עוד פעם לומר שהמורה הוא דמות לחיקוי.

עמרם מצנע: אם כל אחד ואחד יזכור מי זה המורה שהוא רוצה להידמות אליו ומי זה המורה שהוא רוצה לא להידמות אליו, זה הכלים הבסיסיים איך אני בסוף מתנהג ואיך אני נתפש בעיני עצמי.

עמרם מצנע: כמובן, ואת דיברת על זה, יש את התקשורת הפתוחה והיוצרת כותרות.

עמרם מצנע: כל מי שחווה פעם שבתקשורת מדברים על משהו שהוא בקיא בו במאה אחוז, הוא יודע איזה מרחק יש בין הכותרות ובתכנים שמעבירים בתקשורת לבין האמת והמציאות.

עמרם מצנע: לאחרונה, יש גם כמה סדרות בטלוויזיה על כל נושא כיתת הלימוד והכיתה העתידית – כל כך הרבה סיסמאות וכל כך הרבה אמירות נבובות של אנשים שלא חווים את מה שאתם חווים באמת בכיתת הלימוד.

עמרם מצנע: אנחנו לרשותכם.

עמרם מצנע: אתם בהחלט יכולים לכתוב לנו ולשתף אותנו.

עמרם מצנע: תיכנסו גם לאתר של הכנסת ושל ועדת החינוך, ותוכלו לעיין בפרוטוקולים ובדיונים שנערכים פה על שלל נושאים.

עמרם מצנע: אנחנו, בהחלט, רואים את החינוך כנושא ה-מרכזי.

עמרם מצנע: לדעתי, הבעיה היום של החברה הישראלית היא לא האיראנים, לא החיזבאללה ולא החמאס, ותסלחו לי שאני אומר את זה, ואני גם בא מהדיסציפלינה של הביטחון.

עמרם מצנע: הבעיה העיקרית היא הפערים החברתיים שהולכים, לצערי הרב, בתחומים רבים, ומתרחבים.

עמרם מצנע: זו הבעיה המרכזית.

עמרם מצנע: אני אומר את זה כי המקום להתמודד עם הפערים החברתיים ולצמצם אותם זה החינוך – החינוך על שלל כמובן הפנים שלו.

עמרם מצנע: זה גם החינוך הפורמלי, ולא פחות חשוב החינוך הבלתי פורמלי.

עמרם מצנע: את, האחרונה שדיברה, באמת הערת שזה תנועות נוער, מתנ"סים ופעילות ספורט.

עמרם מצנע: בעצם, זו פעילות של 24/7 אם אתם רוצים שהיא בחופשות ובסופי שבוע, וזו יכולת באמת למצות את בניית הילד כבוגר עצמאי אחראי על מעשיו.

עמרם מצנע: המטלה הזאת מוטלת עלינו, עליכם, ואנחנו כאן בוועדה נעשה את הכול כדי לתת למעמד המורה לא רק סיסמא אלא גם תוכן ותוקף.

עמרם מצנע: נהניתי מאוד לשמוע אתכם.

עמרם מצנע: נהניתי לשמוע מורים שכבר מלמדים 20, 25 ו-30 שנה ועדיין מתלהבים.

<קריאה: ועדיין צעירות.

<קריאה: תסתכל.

עמרם מצנע: צעירות.

עמרם מצנע: מאחר ויש לי מורה כזו בבית, אני יודע מה זה.

עמרם מצנע: תרגישו טובות, כי אתם עושות/עושים את הדברים הכי חשובים.

עמרם מצנע: אנחנו פה מדברים ומברברים, אבל הדברים החשובים הם שלכם.

<קריאה: תכל'ס.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.