ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 165, 2014-02-24 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שאני מאוד מתרגש מהעובדה שוועדת החינוך, התרבות והספורט עורכת הבוקר את המפגש הזה ומכבדת את זכרו של דוביק לאוטמן – דוביק.

עמרם מצנע: כמו רבים אחרים וכל אלה שיושבים כאן, היכרות אישית עם דוביק, יש לכל אחד את הסיפורים שלו, את המפגשים שלו, את הנושאים.

עמרם מצנע: דוביק משאיר, הוא השאיר בכל אחד ואחת חותם מאוד מיוחד של אישיות מדהימה, ואנחנו כאן הבוקר, הוועדה מכבדת את זכרו של דוביק.

עמרם מצנע: זה לא דורש הסבר למה הוועדה הזו מקיימת את המפגש הזה.

עמרם מצנע: זה אך טבעי שהאירוע הזה מתקיים אצלנו בוועדת החינוך, שכן דוביק בראש וראשונה מעל הכול היה קודם כול איש חינוך, במלוא מובן המילה.

עמרם מצנע: גם תעשיין, אבל קודם כול ובראש וראשונה איש חינוך, ומברכים אותו, את זכרו, ואותנו כאן הבוקר אנשים שליוו אותו בתחומים השונים של החינוך, ואין לי ספק שמה שנעלה כאן הבוקר במפגש הזה זה קצה קצהו של התחומים השונים, שכן אין כמעט תחום בנושא החינוך שדוביק לא היה פעיל בו, יוזם, מניע, דוחף, מוביל, ועל כך אנחנו נשמע בעוד כמה דקות.

עמרם מצנע: אני לא יודע אם כולם יודעים, אבל דוביק נושא באחריות אישית לכך שאני ב-2002 הצטרפתי לפוליטיקה הארצית, ותתפלאו, אני מודה לו על כך - במפגש שהיה לי אז אתו ושיחה מאוד ארוכה.

עמרם מצנע: ולאחר מכן הכרתי אותו בנסיבות שהוא הצטרף לעמותת ה-ALS, לצערי הרב כמובן, אם כי אני מוכרח לומר שלשמחתי, בהצטרפותו לעמותת ה-ALS, במלחמה במחלה הארורה הזו, הוא תרם לה ולאלה שהצטרפו, בלית ברירה ובעל כורחם, הוא תרם תרומה ענקית בכך שהוא בא, התייצב, עמד לאורך שנים בראש העמותה והשרה מאישיותו הסוחפת, המחבקת, המעודדת, שיצרה את התקווה שניצחה את הפחד, כפי שהסיסמה של העמותה הזו מלווה אותה עד היום.

עמרם מצנע: בתחום החינוך, מעל ומעבר לפרויקטים הספציפיים והנושאים השונים שהוא היה מעורב בהם, אני חושב שראוי לציין את העקרונות שאני לפחות ספגתי ממנו, והוא הוביל אותם - חקיקה ראשית שעדיין נמצאת בדרך לחיזוק וקידום החינוך הציבורי הממלכתי, מאבק לשוויון הזדמנויות, מעל הכול אחריות המדינה לחינוך – תתפלאו, זה נושא מובן, טבעי, טריוויאלי שאנחנו עוסקים בו עד עצם היום הזה, וגם בשנים האחרונות מאבק בגזענות, באפליה בתוך מערכת החינוך, ובכלל.

עמרם מצנע: אנחנו הבוקר בנינו לוח זמנים, וננסה די בתמציתיות להביא את הסיפורים ואת האנשים שליוו את דוביק בתחומי החינוך, ואנחנו נפתח בהקרנת סרטון של ארבע דקות שמדגים את פעילותו החינוכית של דוביק.

עמרם מצנע: בבקשה.

עמרם מצנע: (הקרנת סרטון).

עמרם מצנע: כן, דוביק, אנחנו נזכור אותך כאדם עם לב, עם לב טוב, ומי שנתן לכל אחד ואחד מאתנו דוגמה אישית בפעילותו ובהתנהגותו.

עמרם מצנע: אני מבקש מנעם לאוטמן לומר מספר מלים ולאחר מכן ידבר הרב שי פרון, שר החינוך.

עמרם מצנע: בבקשה, נעם.

<נעם לאוטמן: תודה.

<נעם לאוטמן: בוקר טוב.

<נעם לאוטמן: כבוד יושב-ראש הוועדה, שר החינוך, יושב-ראש האופוזיציה, חברי כנסת מכובדים, שותפים לעשייה של קרן לאוטמן, לא פחות מכובדים, משפחה וחברים של אבא.

<נעם לאוטמן: שלושה חודשים עברו מאז שאיבדנו את אבא לאחר מאבק ממושך במחלת ה-ALS.

<נעם לאוטמן: אני מזכיר לכולם שאבא הקדיש את רוב חייו הבוגרים בכלל לפיתוח התעשייה הישראלית וליצירת מקומות עבודה בפריפריה, אבל דווקא בגלל זה העובדה שאנחנו יושבים כאן בוועדת החינוך של הכנסת כדי לציין את זכרו ופועלו של אבא, היא מבורכת ומעוררת כבוד.

<נעם לאוטמן: הוא בוודאי היה גאה בכך.

<נעם לאוטמן: בשנים מאז פרש מעסקיו, אבא פעל במרץ, תוך תחושת דחיפות – אני מזכיר שהמחלה כבר קיננה אז בגופו – כדי להקים את קרן לאוטמן ולהפוך אותה למפעל חיים שני, נוסף לדלתא.

<נעם לאוטמן: הוא הבין שהאמצעי היעיל ביותר לסגירת פערים כלכליים בין האוכלוסיות השונות בישראל הוא קידום החינוך.

<נעם לאוטמן: כך הקמנו, חברי הקרן, ותמכנו בפרויקטים רבים שעל חלקם נשמע הבוקר – פרויקטים לקידום מנהלי בתי-ספר, לשיפור החינוך הציבורי בכפרי הדרוזים, לפיתוח מודלים חדשניים בחינוך, להנגשת השכלה גבוהה לצעירים מוכשרים מהפריפריה החברתית, ועוד.

<נעם לאוטמן: אבל אבא תמיד האמין ששינוי מערכתי משמעותי הוא קודם כול באחריות עובדי המשכן הזה ומשרדי הממשלה.

<נעם לאוטמן: לכן ניסינו תמיד ליצור שותפות עם משרדי הממשלה והרשויות המקומיות בהם אנחנו פועלים.

<נעם לאוטמן: אבא ידע לנצל את קשריו, ובעיקר את כושר השכנוע שלו כדי לגייס את מקבלי ההחלטות.

<נעם לאוטמן: לצערי, אין רבים מקרב בעלי ההון המנסים לנצל את משאביהם, קשריהם והשפעתם כדי לפעול ביחד - לא עבור אג'נדה אישית שלהם, כי אם למען חברה ישראלית שוויונית יותר וטובה יותר.

<נעם לאוטמן: חלקם, המעטים, נמצאים כאן בחדר.

<נעם לאוטמן: אותם מעטים, ביחד עם אנשי חינוך מובילים, הקימו את תנועת "הכל חינוך" הקוראת להציב את החינוך בראש סדר העדיפויות הלאומי.

<נעם לאוטמן: ככלל, תורמים רבים נמנעים מפעילות סינגור – Advocacy, מה שנקרא – למה לנו להיות הנודניקים המעצבנים, ועוד כנגד אותם גופים איתם אנחנו מעוניינים לשתף פעולה?

<נעם לאוטמן: אבל אבא ושותפיו נרתמו לעניין מתוך נאמנות אמיתית לחברה הישראלית, ולכן גם מי שלא אהב לפעמים את הנדנודים או הביקורת, ידע להבין את כוונותיהם הטהורות.

<נעם לאוטמן: ביקשנו ממספר אנשים לדבר היום, כולם חלק מהעשייה של דב לאוטמן, חלקם שותפים, חלקם מהווים עדות להצלחת המיזמים, כולם מתגעגעים.

<נעם לאוטמן: במיוחד מתגעגעים הנכדים, שניים מהם נמצאים כאן היום, הם כבר בגיל בו הם מבינים את חשיבותו של סבא דובי לחברה הישראלית.

<נעם לאוטמן: אני רק אבקש משר החינוך פתק למורה שמצדיק את ההיעדרות שלהם.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: שר החינוך, הרב שי פירון, ולאחר מכן חבר הכנסת בוז'י הרצוג, יושב-ראש מפלגת העבודה ויושב-ראש האופוזיציה.

עמרם מצנע: בבקשה, שי.

שי פירון: בוקר טוב, קודם כול למשפחת לאוטמן, אנחנו כמעט משפחה.

שי פירון: במהלך למעלה מארבע וחצי שנים אני יכול לומר שידי לא משה מידו של דוביק אפילו לא ליום אחד, במשך רוב שעות היום.

שי פירון: מי שעבד עם דוביק יודע – מותר גם להגיד כמה דברים – שדוביק היה יכול להיות אובססיבי בטלפונים אליך, והייתי יכול לקבל ממנו בערך 800 טלפונים ביום על אותו עניין, רק לבדוק שזה קרה ולראות שבחמש דקות שעברו לא התבטלת ובאמת קידמת – לא דברים קשים; איזה חקיקה או משהו – אם בחמש דקות כבר דיברת עם ראש הממשלה והספקת לקדם את הדברים הללו.

שי פירון: אני רוצה לחלק את הדברים שלי לשני חלקים.

שי פירון: בחלק הראשון אני רוצה דווקא לא לדבר על דוביק אלא לדבר על משנתו של דוביק, לומר כמה דברים.

שי פירון: בתוך שטף הזיכרונות על האיש המופלא הזה, אנחנו יכולים לשכוח את העומק ואת התורה שמסתתרת מאחורי הדברים האלה, ואני רוצה קודם כול להקדיש כמה מלים למה שאני למדתי בבית המדרש של דוביק, מהם הדברים שבעיני חשובים היום.

שי פירון: אני חושב שאנחנו חיים בתוך חברה שבחרה במודע, כתוצאה מקטנות מוחין וכתוצאה במידה מסוימת מרוע לב, סוג של מניפולציה, בעולם של או/או – או שאתה בעד מדינה יהודית או שאתה בעד מדינה דמוקרטית; או שאתה בעד זכויות אדם או שאתה בעד לאומיות; או שאתה בעד צמצום פערים או שאתה בעד כלכלה צודקת – ובאופן הזה אנחנו מייצרים במדינת ישראל גם פערים, אבל גם בעיקר מייצרים התבהמות של הפרהסיה הציבורית של מדינת ישראל.

שי פירון: ובאופן הזה, גם סוגיה של צמצום פערים הופכת להיות שאלה כלכלית ולא שאלה מוסרית.

שי פירון: ואף-על-פי שדוביק היה איש תעשייה, הוא בא לדבר על צמצום פערים מהמקום המוסרי ולא מהמקום הכלכלי.

שי פירון: כשהוא דיבר על סוגיית ערביי ישראל או על סוגיית חרדים או על אנשים עם מוגבלויות או על היחס בין פריפריה למרכז, הוא לא עסק רק בשאלות של מוביליות חברתית שתבטיח את עתידה הכלכלי של מדינת ישראל.

שי פירון: הוא עסק בשאלה איך יכול להיות שמדינה תייצר במו ידיה פערים, איך יכול להיות שמדינה תייצר במו ידיה מציאות כזו שבה יש ילדים שנגזר עליהם מראש, על אף שכישרונותיהם שווים לאחיהם שנולדו במקומות אחרים במדינת ישראל – כישרונותיהם שווים – איך יכול להיות שמראש התוצאה תהיה ידועה, ידעו מי יעמוד בפתחו של קניון בבגרותו ומי יסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה.

שי פירון: ועם הדבר הזה דוביק לא יכול היה להשלים.

שי פירון: מה שהיה מיוחד במשנתו של דוביק – אני משתמש בדבר המדהים הזה – יש את הסיפור התנ"כי הידוע על שמשון ודלילה, ושם דלילה שואלת את שמשון מה הכוח שלו, והוא עונה לה.

שי פירון: והיא לא בודקת את מה שהוא אומר, היא יודעת שהוא מתחמן אותה.

שי פירון: ואז הוא עונה לה עוד פעם, והיא לא בודקת, היא יודעת שהוא מתחמן אותה.

שי פירון: בפעם השלישית הוא עונה לה והיא עושה את מה שהוא אומר, היא גוזרת לו את השיער.

שי פירון: חכמים שואלים במדרש איך היא ידעה שהפעם הראשונה זה לא נכון, הפעם השנייה זה לא נכון, והפעם השלישית זה נכון.

שי פירון: היה מדרש, שלוש מלים: "ניכרים דברי אמת".

שי פירון: כשאדם אומר את האמת, רואים את זה.

שי פירון: ואצל דוביק היה משהו מאוד עמוק ב"ניכרים דברי אמת", למרות שהיה אפשר להגיד עליו – עשיר, טייקון, צפון תל-אביב, את כל האמירות שאנחנו רגילים לומר כשאנחנו שומעים אמירות על צדק ושוויון מאדם כמו דוביק, על דוביק לא אמרו את זה כי "ניכרים דברי אמת".

שי פירון: כי הבינו שכשדוביק מדבר על שוויון, הוא מדבר על שוויון לא ממקום של פתרון בעיותיה של מדינת ישראל וכושר התחרות שלה, אף פעם לא שמעתם ממנו מלים כאלה, אלא דוביק מדבר על תפיסת עולם מוסרית.

שי פירון: אני חושב שהעובדה שאנחנו לא יודעים לייצר שיח שבו שוויון הזדמנויות במדינת ישראל ויחסה של מדינת ישראל לכלל אזרחיה הערבים ויהודים כאחד, הוא חלק מהאתוס של המדינה היהודית והדמוקרטית, זה כשל חינוכי רעיוני ורוחני עמוק.

שי פירון: והעובדה שאנחנו הופכים את אחד מהיסודות העמוקים ביותר של שיח של חברה למשהו פוליטי ולא למשהו רעיוני, למשהו שנמצא במוקד של ויכוח ולא משהו שנמצא בתשתית הקיומית שלנו, הוא אחד מהנזקים הגדולים שאני מקווה שדורות רבים לא ישלמו עליו מחירים רבים.

שי פירון: מה דוביק לימד אותנו?

שי פירון: דוביק לימד אותנו שצריך עכשיו לחזור אל הדברים האלה ולהגיד אותם עוד פעם ועוד פעם, ושלפעמים השפה והאמירה – מה שאנחנו קראנו לזה, המנטרות – העובדה שדוביק יכול היה להתחיל משפט וכל האנשים הקרובים ידעו בדיוק מה הוא הולך להגיד, שמעת את אותם דברים עוד פעם ועוד פעם, זה בשל העובדה שבסופו של דבר מלים מחוללות שינוי.

שי פירון: תרבות פנימית, דברים שצומחים מלמטה, מייצרים בסופו של דבר שינוי עמוק.

שי פירון: אני מכיר כל מיני אנשים קטנים, אני נפגש בהם כל הזמן, שכותבים מאמרים וצוחקים – האחר הוא אני, האחר הוא כזה, למה אתם מתכוונים – זה אנשים שלא מבינים שהשיח, שינויים לוקחים זמן, תרבות צומחת מלמטה.

שי פירון: אנחנו צריכים עכשיו לדבר על עולמות של שינוי וצדק באופן מדורג.

שי פירון: זה ייקח לנו כמה שנים משום שהמחלה כל כך מושרשת והנזקים כל כך עמוקים והפערים כל כך גדולים, ששום דבר לא יקרה ביום אחד, הדברים יתרחשו בתהליך עמוק.

שי פירון: אבל עכשיו צריך לדבר בשפה של דוביק, שנותנת כבוד לכל אדם באשר הוא אדם, ומבינה שהכבוד לכל אדם באשר הוא אדם לא פוגע באתוס של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אלא להפך, מאדירה אותה והופכת אותה להיות באמת חברת מופת.

שי פירון: אני מרגיש שעל אף שלמדתי הרבה מאוד שנים בחיי, קיבלתי מדוביק את חכמת החיים המתומצתת הזאת, מה שהוא אמר עכשיו – להיות מסוגל להסתכל על כל אדם כאדם, לראות את השליחות הלאומית שלי ביחס לפרט, לראות את הייחודיות ההשקפתית שלי בחיבור לכל אחד ואחד.

שי פירון: ואני חושב שאנחנו מחמיצים, מחמיצים בכך שאנחנו הופכים את השאלות הכל כך עמוקות האלה וכל כך מוסריות האלה, כפי שאמרתי קודם, לשאלות פוליטיות.

שי פירון: הילדים שלנו מפסידים, הדורות הבאים מפסידים, וכך נוצרת תרבות שיש בה יותר שנאה, יותר הדרה, יותר יצירה של הסללה תרבותית וחברתית וכלכלית, ויש לנו הזדמנות לקחת את משנתו של דוביק ולהפוך אותה למשהו שהוא מחבר, ממקום עמוק ומקום אוהב.

שי פירון: עצם העובדה שעם מה שאני מייצג, דוביק בחר בי להיות המנכ"ל של "הכל חינוך", להקים אותה בעצם ולשבת לצדו במשך ארבע וחצי שנים, אומרת שזה מעבר למחלוקות הפוליטיות, שזה מעבר להשקפת עולם מדינית אפילו, אלא יש כאן משהו שהוא הרבה יותר תשתיתי והרבה הרבה יותר עמוק.

שי פירון: ואני מרגיש שהדברים שאני מנסה לעשות עכשיו – זה ייקח; אני כל הזמן אומר, כשהתחלנו את "הכל חינוך" דיברנו על עשור החינוך; היום אני אומר, אם זה רק עשר שנים, קניתי, אבל אנחנו צריכים להיות מחויבים לא לפתרונות קסם אלא לפתרונות תרבותיים תשתיתיים.

שי פירון: גם תקצוב דיפרנציאלי, אם הוא לא יבוא יחד עם שינוי תרבותי, יהפוך להיות מנגנון טכני שלא משרת את המטרה המהותית שעליה אנחנו מדברים.

שי פירון: אני חושב שהמטרות המרכזיות שדיברנו עליהן אז ואני מחויב להן גם עכשיו – בין אם זה קודם כול חיזוק החינוך הציבורי והגדרת מדינת ישראל כמדינה שאחראית לחינוך, מחויבות המדינה לחינוך במובן העמוק של המילה, וגם יצירת תקצוב דיפרנציאלי וסל אישי לתלמיד – אלה דברים שאנחנו נמשיך לקדם אותם.

שי פירון: כמובן שמהמקום הזה זה מורכב יותר, זה מסובך יותר, זה כנראה נכון שיש דברים שרואים מכאן ולא רואים משם, אבל הם לא באידיאולוגיה והם לא במהות אלא הם בתהליך.

שי פירון: במהות, בתפיסה, ישנה מחויבות לדברים האלה.

שי פירון: זאת נקודה אחת בתפיסת עולמו של דוביק.

שי פירון: הנקודה השנייה שאני רוצה להגיד על דוביק, ובזה אסיים את החלק העקרוני - אמרתי קודם שאנחנו נמצאים בתוך חברה שבה אנשים אומרים או/או, ואנחנו היום מתקרבים לעולם פוסט-מודרני שבו חברת הגם וגם, שאומרת שבעצם שאלת ההגדרה היא הקטנה של המסר, והצורך לתפוס צד אחד מתוך שניים הוא בעצם פספוס והחמצה של העומק וההזדמנויות הגדולות, הייתה אצל דוביק באופן מאוד מאוד מרכזי, ודוביק בעצם לימד אותי את תורת הגם וגם.

שי פירון: אני באתי לדוביק מעולם הישיבות, אצלי הכול היה או/או, התחלק לטובים ורעים, הכול היה בשמאל-ימין, דתיים-חילוניים, מרכז-פריפריה, ואתה לומד לחיות עם מישהו שעולם הגם וגם, היכולת באמת לסנכרן לא במובן הטכני אלא במובן המהותי, במובן העמוק, ולמצוא את נקודת העומק, היא חלק ממשנת חייו.

שי פירון: הייתי אומר אפילו, ככה באופן מאוד פשוט, יש תרי"ג מצוות, ודוביק לימד אותי את המצווה התרי"ד, המצווה שאומרת – והיית נורמלי.

שי פירון: משהו מאוזן, משהו שלוקח את הכול, משהו שמצד אחד מדבר על צדק חברתי אבל מצד שני יודע ליהנות מהחיים, לא טהרן מדי, לא אדם שתמיד מוקצן, משהו נורא מאוזן, משהו מאוד נורמלי.

שי פירון: ובתוך השיח הציבורי שלנו לפעמים יש תחושה שאם אתה לא הולך לקיצוניות ואתה לא אומר משהו נורא חד ונורא חריף שהוא או כאן או כאן, אז אתה לא אידיאליסט באמת ואתה לא אידיאולוג באמת ואתה לא באמת הולך עד הקצה.

שי פירון: ובדוביק היה משהו נורא נורמלי.

שי פירון: היכולת לומר את הדברים, עם האישיות הכל כך מורכבת והכל כך מרובדת, ואני חושב ששני הדברים שבחרתי לומר – גם הרצון לדבר על צדק ממקום של מוסר, וגם הרצון לפרוץ מאו/או לגם וגם – אלה שני דברים שאני לוקח איתי מדוביק.

שי פירון: אני אומר משפט אחד אישי, ואני חושב שיהיה די בדברים האלה.

שי פירון: לא רק אותך, עמרם, דוביק הוביל לפוליטיקה הישראלית.

שי פירון: בכלל, אני חושב שאם פעם יעשו כינוס של ראשי מפלגות שונות במהלך הניסיונות שלו בתחום, ב-20 שנה האחרונות, יהיו עוד כמה אנשים שישבו ליד השולחן ויגידו שהם היו אצל דוביק בשיחה וקרה כך וכך וכך, אבל אני במילה אחת רק אספר סיפור קצרצר, ובזה אסיים.

שי פירון: לפני ארבע שנים, יום אחד מתקשרת אלי שרון, שיושבת מולי – צריך לדעת, דוביק זה משפחה; אצל דוביק לא באים, הולכים לעבודה.

שי פירון: מי שמצטרף – יעל, נעם, שרון, מנשה וכולם – זה משפחה.

שי פירון: נכנסת למקום, זה משהו מאוד מאוד עמוק ומאוד אינטנסיבי.

שי פירון: מתקשרת שרון ואומרת שדוביק רוצה להזמין אותי אליו – אצל דוביק תמיד מזמינים לפגישה משש לשבע, זה חלק מהעניין – רוצה להזמין אותך לפגישה הערב אצלו בבית עם העיתונאי יאיר לפיד.

שי פירון: אז אני אומר: מה לי וליאיר לפיד, מה יש לנו לדבר?

שי פירון: היא אומרת: לא, אתם צריכים לבוא, הוא אמר.

שי פירון: באנו, ישבנו אצל דוביק בחדר הטלוויזיה, בפינה שם, ואז הוא אמר: תראו, אתם שניכם באותו גיל, את שניכם אני אוהב ועכשיו שניכם צריכים לעשות ביחד דברים גדולים.

שי פירון: הסתכלנו אחד על השני, ואז הוא אמר: נו, תקבעו קפה כבר, זהו.

שי פירון: אז דוביק אמר.

שי פירון: קבענו קפה, ומזה צמחה חברות עמוקה – שלוש שנים, בכלל לא קשורה לפוליטיקה – חברות מאוד מאוד עמוקה, שוב, משפחתיות מאוד גדולה, וכל פעם כשאני נכנס למשרד החינוך, כשאני נכנס למקומות האלה, אני זוכר שהרבה הרבה דברים קרו בזכות דוביק, בנורמליות שלו, באיזון הזה, באופן הטבעי.

שי פירון: המילה מתגעגע לדוביק היא מילה רזה מדי.

שי פירון: הוא מילא חלק מאוד מאוד מרכזי בחיים שלי.

שי פירון: יש לי אליו געגוע מאוד מאוד עמוק ואהבה עצומה, ולא בכדי בסוף הלוויה אמרתי לנעם שלפחות אם דוביק מת בוא נחליט שאנחנו אחים, ואני חושב שזה הדבר העמוק ביותר שאני יכול לומר.

שי פירון: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה לשי.

עמרם מצנע: אחים, זה הפך להיות מילה בעייתית.

שי פירון: לא, די.

שי פירון: שם כבר עברנו לבני-דודים - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, זה מזכיר לי שיחת טלפון של דוביק אלי, ששאל אותי: תגיד לי, עם שי ויאיר נפגשת כבר?

עמרם מצנע: ואז שתינו כוס קפה ביחד.

שי פירון: ואז הזמנו אותך לכוס קפה, וישבת גם אתנו, אבל נעזוב את זה עכשיו.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: בוז'י, בבקשה, ואחריו תדבר פרופ' חגית מסר-ירון, סגנית יושב-ראש המל"ג.

יצחק הרצוג: בוקר טוב לכולם.

יצחק הרצוג: תודה רבה לך, עמרם, על היוזמה המבורכת שוועדת החינוך של הכנסת תציין בישיבה מיוחדת את מעשיו ופועלו של דוביק לאוטמן, זכרו לברכה.

יצחק הרצוג: באמת, הרי הקהל שפה זה קהל אוהבי דובי, המועדון – כמו שהגדיר אותו שי – הוא מועדון מיוחד.

יצחק הרצוג: ואני רוצה גם להודות לנעם ולמשפחה, ובמיוחד להודות לכם על כך שאתם ממשיכים בכל הכוח ובמלוא המרץ במורשת המפוארת שדובי הוביל, יזם, הגה וביצע.

יצחק הרצוג: אני זכיתי להכיר את דוביק כבר מצעירותי, ואני לא אתחיל עם כל מורשת הקרב של הקשר עם דוביק.

יצחק הרצוג: אני רק אציין שלפני שהוא קיבל פרס ישראל הוא זכה לפרס חיים הרצוג למפעל חיים בתחילת שנות ה-2000 על כך שהוא באמת ראה את נושא הדו-קיום בחברה הישראלית, יהודים וערבים, כנושא דגל.

יצחק הרצוג: עד אז אנשים מהתחום הזה לא ממש עסקו בכך, והוא אופיין כמי שראה את זה.

יצחק הרצוג: הוא ראה את זה דרך עולם העסקים, דרך הפעילות בדלתא שחשפה אותו לכל מה שקורה במגזר הערבי בישראל.

יצחק הרצוג: דיבר איתי על זה המון ואחר כך גם עם כל העולם, כי ככה הוא היה, והניח יסודות אדירים – הרעיון של "קו משווה" לדעתי הוא רעיון פנומנלי, כי עד אז אף אחד לא בא ואמר:

יצחק הרצוג: המגזר העסקי הציב תקרת זכוכית למנהלים מהמגזר הערבי, אבל אם מסתכלים טוב על המגזר העסקי – נעזוב רגע את המגזר הציבורי – במגזר העסקי אין מספיק מנהלים בעמדות בכירות מהמגזר הערבי, ודובי ראה את זה, ולקח והפך את "קו משווה" למיזם כל כך מבורך.

יצחק הרצוג: לדעתי, קו השבר והגורם שהניע את דובי לפעילות הזו, בסוף, זה לא רק המחלה.

יצחק הרצוג: זה התחיל עם רצח רבין.

יצחק הרצוג: כלומר, עוד לפני זה הוא היה איש ציבור למופת, מעולם התעשייה וכל מה שקשור לפיתוחה וצמיחתה של המדינה והתמיכה בתהליך השלום עם יצחק רבין זכרו לברכה, אבל אחרי רצח רבין אני זוכר את המפגש הראשון אצלו בבית, שממנו נולדה תנועת "דור שלום" ולאחריה נולדה ממנה תנועת "אחריי", וכל הרעיון של לקחת צעירים, וכמו שנאמר בסרט – צעירים, מצוינות, הזדמנות.

יצחק הרצוג: הוא בעצם ראה בצעירים כוח למצוינות וכוח להזדמנות.

יצחק הרצוג: התולדה של כל המכלול המדהים של מפעלות ציבוריים שהוא הקים, היא תולדה שמבוססת על הקונספט הזה, ו"הכל חינוך" הוא נגזרת, או הייתי אומר, פרק נוסף בעשייה הזאת.

יצחק הרצוג: כשדובי ראה – ועל כך קיימתי איתו שיחות אין קץ, גם כשר רווחה – בחינוך, מנוף אמיתי להתמודדות עם העוני ולצמצום הפערים החברתיים.

יצחק הרצוג: כלומר, החינוך כנותן הזדמנות, החינוך כמאפשר מצוינות, והחינוך כפותח עולמות של צעירים, שהוא מאוד מאוד נמשך אליהם באופן טבעי.

יצחק הרצוג: ואני חושב שהרעיון שלו, שאת החינוך הממלכתי צריך לחזק, הוא הרעיון הנכון ביותר, ואנחנו כולנו גאים בכך שחסינו בצל קורתו, שזכינו להשכיל ממנו, לשאוב ממנו רעיונות, לקבל ממנו השראה כי הוא היה אדם יחיד ומיוחד במינו בכל הנוף הציבורי שלנו.

יצחק הרצוג: ועוד הערה אחרונה.

יצחק הרצוג: הוא לא רק התעניין בפוליטיקה, גם במפלגת העבודה, גם בשלהי חייו, דרך אגב.

יצחק הרצוג: דבר ראשון, אני חושב שהוא היה החלוץ לפני המחנה, ונמצאים פה אנשים שממשיכים את הדרך הזאת, של אנשי עסקים שהצליחו ובאו והציגו מודל שקיים בתפוצות ולא היה קיים בצורה משמעותית בארץ, שהם לוקחים אחריות בתחום החברה והקהילה.

יצחק הרצוג: הוא היה באמת הראשון שהניח יסודות לתבנית כזאת, ואני שמח שיש כאלה שנמצאים כאן שממשיכים את המעשה הנאצל והגדול הזה.

יצחק הרצוג: אז יהי זכרו של דובי ברוך, ואני מקווה שנמשיך במורשת שלו ונביא את השינוי הגדול בחינוך וסגירת הפערים החברתיים.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה, בוז'י.

עמרם מצנע: פרופ' חגית מסר-ירון, סגנית המל"ג, בבקשה.

<חגית מסר-ירון: תודה רבה.

<חגית מסר-ירון: שר החינוך, יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה, יושב-ראש הוועדה, חברי כנסת נכבדים, משפחת לאוטמן, חברים מעולם החינוך.

<חגית מסר-ירון: אני רוצה לקשר את עשייתו של דוביק להשכלה גבוהה.

<חגית מסר-ירון: בעברית לא אומרים "חינוך גבוה" כמו באנגלית, אומרים "השכלה גבוהה", והמילה מרמזת על כך שזה לא בדיוק אותו דבר.

<חגית מסר-ירון: דוביק מאוד מזוהה עם תחום החינוך, אנחנו יושבים כאן עם הרבה חברים מהתחום הזה, קצת פחות יודעים על המעורבות שלו בהשכלה הגבוהה.

<חגית מסר-ירון: ככלל, ההשכלה הגבוהה בעשורים האחרונים עוברת שינוי מאוד דרמטי – ממגדל שן של אליטיזם של מצוינות, ההשכלה הגבוהה נפתחת בכל העולם וגם בארץ לנגישות, למעורבות יותר עם החברה.

<חגית מסר-ירון: ההיסטוריה הפרטית של דוביק עולה בקנה אחד עם המגמה הזאת.

<חגית מסר-ירון: לא יודעת אם כולם יודעים, אבל זה התחיל מכך שהתואר האקדמי של דוביק מאוניברסיטה קטנה ובלתי ידועה, MIT בארצות-הברית, שבפירוש נושאת את דגל המצוינות והאליטיזם של ההשכלה הגבוהה.

<חגית מסר-ירון: טביעת הרגל הראשונה שלו במערכת ההשכלה הגבוהה היא בתוכנית המצוינים של אוניברסיטת תל-אביב, שנקראה על שם בנו עדי, זכרו לברכה, שזה גם הולך לכיוון של המצוינות אבל השלב הבא, כאשר דוביק נקרא אל הדגל והתבקש לעמוד בראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב, בספר המצוין בביוגרפיה של דוביק שכתבה כרמית גיא, מספר איתמר רבינוביץ' שהיה אז הנשיא, כשהוא פנה לדוביק, השאלה הראשונה שדוביק שאל אותו, האם האוניברסיטה מחויבת לפעילות חברתית.

<חגית מסר-ירון: כלומר, משאלה לעניין המצוינות - אבל ההובלה של אוניברסיטה כמו אוניברסיטת תל-אביב, אוניברסיטת מחקר במצוינות - דוביק הסיט את מרכז הכובד שלו למחויבות לפעילות חברתית.

<חגית מסר-ירון: ואכן, בשבע שנותיו כיושב-ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב הוא הצליח במידה מסוימת להרחיב את המנדט של אוניברסיטת תל-אביב מאוניברסיטה שמחויבת למצוינות, גם לאוניברסיטה שהיא רב-ממדית ומחויבת לדברים נוספים, וברמת ההישגים, למרות ויכוחים שחלקם מתוארים בספר הזה, עם הסגל עם כל מיני מאורעות אחרים, דוביק קיבל באוניברסיטת תל-אביב לידיו אוניברסיטה עם משבר תקציבי, עם בעיות כאלה ואחרות, והצליח לגמור את הקדנציה שלו עם אוניברסיטה מאוזנת שמחויבת גם למעורבות חברתית ועם חוקה הרבה יותר מאסדרת, זאת המילה הנכונה.

<חגית מסר-ירון: גם כשהוא עזב את תפקידו באוניברסיטה, הוא המשיך בקשר עם ההשכלה הגבוהה, הן במסגרת אוניברסיטת תל-אביב, היחידה לנוער שוחר מדע, מצוינות של צעירים שנשמע עליה כאן, ואחר כך פגשתי בו גם כשהייתי נשיאת האוניברסיטה הפתוחה שדוביק חיבק בחום בגלל שהאוניברסיטה הפתוחה הייתה אותו גוף שמאפשר לכל אחד ואחת, לאו דווקא צעירים בוגרי תיכון, הזדמנות נוספת, נגישות להשכלה הגבוהה, והנושא הזה היה מאוד מאוד חשוב לו.

<חגית מסר-ירון: כלומר, בסיכומו של דבר, לאורך כל העשייה שלו הוא היה מובל על-ידי אותו דבר שהשר דיבר עליו, אותם ערכים גנריים שהם חוצי תחומים – אם זה בתעשייה, אם זה בחינוך, אם זה בהשכלה הגבוהה – אותה פתיחות, אותה הזדמנות, אותו שוויון, ערכים שליוו אותו לאורך כל חייו, וגם בהשכלה הגבוהה, טביעות האצבע שלו, טביעות הרגל שלו מופיעות ומלוות אותנו.

<חגית מסר-ירון: אני רוצה לנצל את המלים האחרונות בשלוש דקות שהוקצו לי להגיד לדוביק, בשם ההשכלה הגבוהה, תודה.

<חגית מסר-ירון: אני מוכרחה להגיד שמעבר לדברים שיודעים, יש הרבה מקומות שלא יודעים עליהם, כמו זה שהוא קישר את הרב שי למשרד החינוך.

<חגית מסר-ירון: בהרבה נקודות של משבר ניתן היה לפנות לדוביק, ועם הקשרים שלו, אם הוא השתכנע שהנושא הוא לטובת האינטרס הציבורי הרחב, הוא ידע להרים טלפון ולדאוג שדברים יקרו.

<חגית מסר-ירון: הסיפורים האלה של מאחורי הקלעים הם לעולם אולי לא ייוודעו, אבל לנו במערכת היה מאוד טוב לדעת שדוביק שם ואפשר לפנות אליו.

<חגית מסר-ירון: אז תודה רבה, ומילה אישית אחרונה – אני לא שוכחת את תאריך יום ההולדת של דוביק, שחל בסוף השבוע הזה, ואני בטוחה שהוא אתנו, ואני רוצה מכאן לאחל לו מזל טוב.

<חגית מסר-ירון: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה, חגית.

עמרם מצנע: חבר הכנסת גטאס, בבקשה, ואחריו פרופ' דני בן-דוד.

באסל גטאס: שלום לכולם, משפחת לאוטמן, נעם.

באסל גטאס: אני מודה על ההזדמנות להגיד כמה מלים על דב לאוטמן, אולי במיוחד זה שאני יכול לדבר עליו בתור חבר כנסת.

באסל גטאס: אני הכרתי אותו לא מזמן, אולי בעשר השנים האחרונות, והוא הכיר אותי טוב.

באסל גטאס: הוא ידע מי אני, מה הדעות הפוליטיות שלי, מה אני חושב, אבל מהמפגש הראשון אני חושב שזה העוצמה של דב.

באסל גטאס: כששאלו אותו בסרט איך אתה רוצה שיזכרו אותך, הוא התמהמה כמה שניות אחרי המילה "אדם", ובשבילי זה היה הכי חשוב, שאפשר לזכור אותו בתור אדם.

באסל גטאס: הוא היה שובר, יש לו כישרון אדיר – אני חושב שזה לא כישרון, זה משהו בדמות, בדי.

באסל גטאס: אן.

באסל גטאס: אי שלו – שסוגר את המרחק.

באסל גטאס: הוא ישר מתקרב, ישר מתייחס אליך כאדם, ואני חושב שלמרות שהמון אנשים, מהשמאל וכו', דיברו על דו-קיום, בשבילי הוא עשה דו-קיום.

באסל גטאס: אולי הוא התעשיין האולטימטיבי של הדו-קיום, ואולי הוא אחד הבודדים שאני מכיר בישראל, כשמדברים על פיתוח הגליל הוא לא מתכוון לייהוד הגליל אלא לחיזוק הגליל באמת, לכל תושביו.

באסל גטאס: הוא לא אדם עם אג'נדה גדולה, לא פילוסוף, לא הוגה דעות, הוא לא פוליטיקאי בנשמה שעשה בשביל אג'נדה מסוימת, והוא לדעתי בעומק נשמתו ידע שבארץ הזאת יש שני עמים שנגזר עליהם לחיות ביחד, לחלוק את הגורל שלהם ביחד, את האוויר, את הארץ, את הרחובות.

ראובן ריבלין: הוא היה אומר שהם נועדו, ולא נגזר עליהם.

באסל גטאס: אני אמרתי, נגזר עליהם.

ראובן ריבלין: לא, לא, לא.

ראובן ריבלין: הוא היה מדגיש שלא נגזר עליהם, אלא נועדו לחיות יחד.

באסל גטאס: והוא ידע לחבר, הוא ידע לקבל את האחר ולחבר בינו לבין זה שמולו, ואם יש עדות, היות ועמאד תלחמי איננו פה, אז אני מוכרח להגיד שיחסו לעמאד תלחמי - שהפך להיות המשנה שלו ולדעתי הוא היה הערבי הבכיר ביותר בחברה ציבורית, מאז לא היה בכיר כזה שהגיע לעמדה מספר שתיים בחברה ציבורית שנסחרת בבורסה בישראל – אבל מעבר לעובדה שהוא קידם אותו בגלל הכישרון האדיר של עמאד, הוא ראה בו את הכישרון, לא עשה לו טובות, אבל היחס הזה השוויוני, המקבל – אני זוכר ביום ההלוויה של אמו של עמאד, דב הגיע והיה במצב לא טוב מבחינת בריאות, מבחינת קושי להגיע ולהיכנס לכנסייה, אני חושב שהוא גם דיבר, לא זוכר אם אמר כמה מלים – זה היה אדיר, זה אומר שהאיש הזה נותן את כל מה שיש לו, מכיר בערך של החברות ושל אנשים.

באסל גטאס: אפשר להגיד עליו הרבה.

באסל גטאס: אני הזמנתי אותו פעמיים לוועידת העסקים שעשיתי בנצרת, והוא קיבל את ההזמנה ובא ודיבר לאנשים, דיבר לאנשים בגובה העיניים – לא ציונות ולא יודע מה, דיבר לאנשים על מה שצריך להיות, על חינוך ועל תעשייה ועל איך מפתחים.

באסל גטאס: ואני זוכר, כשבאתי לאולם של הוועידה בחמש בבוקר, אני רציתי שיהיה רב-שיח, הוא השתתף ברב-שיח, ואז ראיתי שהוא לא יוכל לעלות על הבמה, ונזכרתי שבהרבה כנסים לאחרונה שהוא דיבר, הוא דיבר מהאולם כי ברוב המקומות לא חושבים איך יעלה בעל מוגבלות לדבר, ואז הזעקתי את כל הטפסנים של האזור והם בתוך פחות משעה הכינו את הבמה, והוא עלה ודיבר וכיבד אותנו בנוכחותו.

באסל גטאס: המון סיפורים, בטוח לאנשים יש הרבה יותר ממני, אבל היה לי חשוב להגיד – דווקא בתור אדם - שפוליטית אולי היה בינינו מבחינה זו מרחק גדול, לא רוצה להגיד תהום, איך הוא ידע לחבר ולדבר עם אנשים ולקבל אותם ולחלום על עתיד משותף.

באסל גטאס: ועובדה בשבילי, בנוסף לעניין שהזכרתי על עמאד, מה עשה עם "קו משווה", כמה עשרות, אם לא מאות מהנדסים, אפילו לא מנהלים; מהנדסים שקיבלו הכשרה מצוינת, לא יכולים להתקבל, הוא עשה שם מהפכה שלמה בצורת החשיבה, במיוחד של מנהלי כוח-אדם בחברות ישראליות.

באסל גטאס: יהי זכרו ברוך.

עמרם מצנע: תודה רבה, חבר הכנסת גטאס.

עמרם מצנע: פרופ' דני בן-דוד, מנכ"ל מכון טאוב שעוסק הרבה מאוד במחקר בנושאי חינוך, חברה וכלכלה, ואחריו תדבר חברת הכנסת עדי קול.

עמרם מצנע: בבקשה.

<דני בן דוד: תודה רבה.

<דני בן דוד: דוביק היה אחד האנשים המדהימים שהכרתי, ואולי ביטוי הכי טוב שאני יכול לחשוב עליו, עם כל הרעשים שיש כאן במדינה הזו, היה לו מצפן מכויל היטב, כלומר לא נתן לרעשים להפריע לו.

<דני בן דוד: אנחנו הכרנו במספר מעגלים.

<דני בן דוד: המעגל הראשון – בדיוק סיימתי את התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת תל-אביב, הלכתי לעבוד במקום שדוביק היה הבית שלו, התאחדות התעשיינים, הייתי שם כלכלן זוטר והוא היה אחד מעמודי התווך שם, וזו הייתה ההיכרות הראשונה וההפנמה שלי לגבי ההבדל בין האיש הזה ורבים האחרים שיצא לי להכיר במהלך החיים.

<דני בן דוד: אנחנו גם הכרנו באוניברסיטת תל-אביב כשחזרתי לארץ אחרי הדוקטורט, שם הוא היה יושב-ראש חבר הנאמנים בתקופה כפי שחגית אמרה, אחת התקופות הקשות של האוניברסיטה, אבל בעיקר ההיכרות והחיבור בינינו הם בתחום הציבורי.

<דני בן דוד: דוביק אחראי באופן אישי להיכרות שלי עם רבים מהמשתתפים כאן בחדר הזה היום, כולל יושב-ראש הוועדה.

<דני בן דוד: הוא לא היה רק איש של מוסר וצדק, דוביק היה איש של מספרים, וזה היה החיבור המיידי בינינו.

<דני בן דוד: הוא היה אומר שללא מדידה והערכה, כל השאר קשקשת.

<דני בן דוד: הוא עזר לנתונים שהיו לי על החברה והמשק בישראל להגיע לכל רמות הממשל בישראל, כולל לראשי הממשלה, וכשקיבלתי את המינוי כמנכ"ל מרכז טאוב – מכון מחקר לחקר המשק והחברה בישראל – היה לו חשוב מאוד למעשה לתת דוגמה אישית, הוא התחבר אלינו, הוא הצטרף אלינו כחבר ההנהלה הישראלי הראשון, כסמל לאחרים שבאו אחריו, שזה בעצם האחריות שלנו לנסות לשנות כאן את הכיוונים, ועל כך אני רוצה בזמן שנותר לי, להרחיב.

<דני בן דוד: אינני יודע דרך טובה יותר, מתאימה יותר, לכבד את דוביק ואת תפיסת עולמו מאשר להראות לכם את הנתונים שהזעיקו אותו, וחייבים להזעיק מדינה שלמה, ובוודאי את הוועדה המכובדת והחשובה הזו.

<דני בן דוד: נתחיל עם הפערים.

<דני בן דוד: דובר כאן על פערים, בואו תראו איזה פערים – זה מדוח מצב המדינה האחרון של מרכז טאוב.

<דני בן דוד: אחד הדברים שעשינו, הסתכלנו על הפערים של ישראל ושל מדינות המערב על פני זמן, זה מדד הג'יני – משנות ה-70, וזו מדינת ישראל.

עמרם מצנע: דני, תצטרך לצמצם.

<דני בן דוד: אני מצמצם.

<דני בן דוד: אני רק מראה לכם את זה ועוד אחד.

<דני בן דוד: החיבור כאן לחינוך – מייד.

<דני בן דוד: כשאנחנו מסתכלים על המבחנים הבין-לאומיים ומשווים את ישראל למדינות המערב המובילות, 25 מדינות, שנה אחרי שנה הפערים בתוך מדינת ישראל, כלומר סטיית התקן במבחנים אצלנו היא הגבוהה במערב.

<דני בן דוד: מי שחושב שבלי לתקן את בעיית החינוך כאן בצורה יסודית, אנחנו נוכל להתחיל להקטין פה פערים, שיחשוב שוב.

<דני בן דוד: השקף השני והאחרון שאני רוצה להראות לכם, מדובר לא רק על פערים בתוכנו אלא פערים בינינו לבין המדינות המערביות, שהולכים וגדלים.

<דני בן דוד: פריון העבודה, זה בעצם קובע גם את הצמיחה הכלכלית וגם את השכר במדינת ישראל.

<דני בן דוד: לפני 40 שנה ככה הוא גדל במדינות המערב המובילות, ה-7-G.

<דני בן דוד: בשנות ה-50 וה-60, כשהיו פה תפיסות עולם קצת שונות, אנחנו סגרנו את הפער, מאז אנחנו הולכים ומתרחקים.

<דני בן דוד: על אף שזו מדינת הסטרט-אפ, יש כאן עוד מדינה במדינת ישראל, זו שאינה מקבלת לא את הכלים ולא את התנאים לעבוד במשק מודרני.

<דני בן דוד: זה ייגמר בבכי, אין לנו עוד 40 שנה של שקף כזה, וזה חייב פה להדאיג את כולם.

<דני בן דוד: אני רוצה פשוט לסיים כאן.

<דני בן דוד: יש כאן כמה בעיות תשתית מאוד מאוד חשובות שגורמות לדברים שראיתם כאן, אבל התשתית החשובה מכולן, תשתית החינוך – מה אנחנו נותנים לילדים, איך אנחנו מכינים אותם לעתיד – ואת זה דוביק תפס והוא עשה את כל המאמצים שרק אפשר לתאר, להביא את זה לידיעת כולם.

<דני בן דוד: קשה לי לתאר את החיסרון של דוביק בחיי האישיים, אבל חסר עוד יותר המצפן האנושי למצפון הלאומי.

<דני בן דוד: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חברת הכנסת עדי קול, בבקשה.

עדי קול: תודה רבה.

עדי קול: אני מאוד מאוד שמחה על ההזדמנות לדבר באירוע כזה, והאמת שאני מתרגשת.

עדי קול: דיברתם על כל מיני פרויקטים או יוזמות נסתרות מהעין של דוביק.

עדי קול: אני חושבת שמכירים באופן ציבורי את אוניברסיטת קיץ לנוער והיחידה לנוער שוחר מדע ו"הכל חינוך" ו"קו המשווה"; אני לא חושבת שהרבה אנשים יודעים שהתוכנית שאני הקמתי ועמדתי בראשה, "אוניברסיטה בעם", לא הייתה קורית בלי דוביק לאוטמן, והרבה ממה שקרה לי מאז 2005 לא היה קורה בלעדיו.

עדי קול: אני רק אספר לכם באמת אנקדוטה קצרה.

עדי קול: חזרתי לארץ בשנת 2005, עשיתי דוקטורט בקולומביה בניו יורק וחזרתי בלי שום רצון להתעסק במשפטים, שזה הדוקטורט שלי, אלא רצון להקים אוניברסיטה אחרת, מין אוניברסיטת-בת שתפעל בתוך אוניברסיטת תל-אביב ותפתח את שעריה לכולם, בעיקר לאנשים שהאוניברסיטה אמרה להם, אתם לא תגיעו – אנשים מבוגרים, חסרי הזדמנות – והגעתי ככה בכל מיני פניות לאנשים באוניברסיטה, בהתחלה לדיקן של משפטים שאמר שזה רעיון מדהים אבל זה לא הסמכות שלו, ואחרי זה לרקטור שאמר שזה רעיון נפלא אבל זה לא הסמכות שלו, ואז הגעתי לנשיא האוניברסיטה ואמרתי לו: שמע, יש לי רעיון.

עדי קול: בשעות הערב, בשמונה בערב, כל הבניינים מתרוקנים, הקמפוס נעשה ריק לחלוטין, כיתות ריקות ויש המון-המון ידע, בוא נפתח מחדש ונביא אנשים שלא הייתה להם הזדמנות, ללמוד בכיתות האלה.

עדי קול: והנשיא הסתכל עלי ואמר לי: רעיון נהדר, אבל לא.

עדי קול: שאלתי למה לא, הוא אמר: אחד, אנחנו לא מביאים "אנשים כאלה" ללמוד באוניברסיטת תל-אביב; שתיים, אני רציתי שמי שילמד אותם יהיו סטודנטים לתואר ראשון שיקבלו קרדיט אקדמי כי אני חושבת שהוראה היא חלק מאוד משמעותי מהחינוך האקדמי – מי שלומד ומלמד את החומר שהוא לומד, לומד אותו יותר טוב, מכיר אותו לעומק וגם פוגש את החברה שאולי הוא לא מכיר במסגרת הלימודים – הוא אמר לי: אנחנו לא נותנים קרדיט אקדמי על פעילות כזאת שהיא לא אקדמית בהגדרה; ודבר שלישי, אין כסף.

עדי קול: אז הוא אמר לי לא בעצם, ולפני שיצאתי מהדלת אמרתי לו: אם אני מוצאת כסף, אני יכולה לחזור?

עדי קול: ואז הוא אמר לי: טוב, נראה אותך.

עדי קול: הלכתי החוצה, ויש סיפור מאוד ארוך ומצחיק על איך ניסיתי לגייס כסף, אבל הלכתי לקניון רמת אביב שהוא מאוד קרוב לאוניברסיטה, נכנסתי לחנות סטימצקי, ובסטימצקי יש ספר שאני זוכרת עד היום ושומרת אותו, 500 עשירי ישראל של גלובס, הוא עולה 500 שקל, לקחתי וכתבתי 500 מכתבים לכל עשירי ישראל.

עדי קול: קיבלתי תגובה אחת, שלא הניבה תרומה אבל זה לא כל כך עבד, ואז אמרתי: טוב, אני צריכה כסף, איך אני עושה את זה?

עדי קול: אני מאוד מאמינה ברעיון וזה לא רעיון יקר.

עדי קול: אוניברסיטה ריקה, יש כיתות, סטודנטים מקבלים קרדיט, זה באמת לא עולה הרבה כסף, ורציתי להביא את האנשים שהאוניברסיטה לא נגישה להם ולכן רציתי להביא אותם בהסעות ולתת להם ארוחת ערב קלה לפני שהם לומדים כי אימא שלי פולנייה, אמרה שלא לומדים על בטן ריקה, אז זו בעצם העלות המרכזית של התוכנית.

עדי קול: ופניתי למשרדי עורכי-דין ועשיתי עבודה מאוד קשה ומואצת שלא הניבה פירות, עד שהגעתי ליושב-ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל-אביב, שבאמת אני חושבת שלקח לו 20 שניות להגיד אני אתך, אני הולך אתך.

עדי קול: עם הברק בעיניים, עם הסיפור, עם החזון – אני לא בטוחה שבאותו רגע הוא הבין עד הסוף מה אנחנו רוצים לעשות, אבל הוא אמר אנחנו הולכים על זה, ובטלפון אחד הוא התקשר לנשיא ואמר לו: הנה, לעדי יש את הכסף להתחיל.

עדי קול: וככה קמה "אוניברסיטה בעם".

עדי קול: למי שלא יודע, היום ל"אוניברסיטה בעם" יש סניף בתל-אביב, בבאר שבע, באוניברסיטה העברית, אנחנו פותחים בשנה הבאה את הסניף הרביעי בחיפה, 3,000 תלמידים בשנה לומדים בתוכנית הזאת, אנשים שממוצע שנות הלימוד שלהם הוא כיתה ט', זאת אומרת שלא למדו אף פעם בשום מסגרת ולומדים היום בערבים, מגיעים לאוניברסיטת תל-אביב ולומדים קורסים במשפטים, ברפואה, במינהל עסקים, בפסיכולוגיה.

עדי קול: זו לא תוכנית ידועה והיא לא מוכרת.

באסל גטאס: איך קוראים לה?

עדי קול: "אוניברסיטה בעם" - אוניברסיטה בתוך העם, לא בעירבון מוגבל, מין משחק כזה.

עדי קול: אבל זה היה יצירתי ואחר, זה היה להביא אנשים.

עדי קול: אנחנו מביאים מכורים לשעבר לסמים ונפגעות אלימות ואסירים משוחררים – אנשים שלא דרכו באוניברסיטה אף פעם, והיה צריך חזון אמיתי ואהבת אדם אמיתית כדי לראות את זה, והיה גם צריך להאמין בי, שהייתי קטנה ומשוגעת.

עמרם מצנע: תודה, עדי.

עדי קול: אז עכשיו אני פה.

עדי קול: עוד דבר אחרון.

עדי קול: אני רוצה להגיד תודה גם לדוביק – אמרו את זה הרבה אנשים – אבל גם לכל הצוות מסביב, יעל ומנשה וכולם, שגררתי את דוביק לכל מיני אירועים בלילות, והסכימו ואישרו וליוו אותי וחיבקו אותי לאורך כל התהליך ובזכותם אני כאן, אז תודה.

עמרם מצנע: תודה, עדי.

עמרם מצנע: אני יכול להעיד עדות אישית.

עדי קול: גם אותך.

עמרם מצנע: הייתי פעם באחת ההרצאות, ובאמת מדהים.

עמרם מצנע: היושב-ראש לשעבר של הכנסת, רובי ריבלין, בבקשה.

ראובן ריבלין: אדוני היושב-ראש, משפחת לאוטמן, חברותי וחברי חברי הכנסת, כל המכובדים, ובעיקר השר לשעבר בייגה שוחט, ותכף אני אסביר למה.

ראובן ריבלין: אני הכרתי את דוביק שנים רבות כעורך-דין שהיה עוסק בנושאים שהוא היה קשור בהם, אבל הפעם הראשונה שקיבלתי ממנו טלפון הייתה בשלהי שנות ה-90, כאשר אני התבטאתי בנושא של הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל ובמדינת ישראל באמירה שעד שלא יהיה שלום בינינו, אזרחי ישראל היהודים והערבים, לא יהיה שלום במזרח התיכון.

ראובן ריבלין: ודוביק ביקש להתקשר אתי, ואכן מייד נעניתי, ושאלתי אותו מה הביאך אלי, למה אתה פתאום התחלת להאמין שאנחנו אומרים דברים נכונים.

ראובן ריבלין: אמר: אם בייגה שוחט אמר לי שכשרובי ריבלין אומר את זה הוא באמת מתכוון לזה, אני רוצה לדבר אתך, יש לנו הרבה מה לדבר, ואז היו הימים של אוסלו שבהם לא היינו מיושרים בעמדותינו.

ראובן ריבלין: ובאמת, אני לא יודע אם נקשר לבי ללבו, אבל נקשר לבו ללבי.

ראובן ריבלין: והיו לנו שיחות רבות, ובאמת הוא ראה את הנושא של "לא נגזר עלינו לחיות יחד אלא נועדנו לחיות יחד" ועד שלא נבין זאת, לא נוכל לקיים חיים מסודרים בארץ, הביא אותו גם לידי הנושא של הצורך לצמצם את הפערים בין יהודים וערבים.

ראובן ריבלין: ולאחר מכן כאשר הייתי ליושב-ראש הכנסת הוא ביקש ממני לבוא ולתת יד לכל אותם נושאים אשר יכפו על הממשלה להביא לידי החקיקות הראויות.

ראובן ריבלין: אני לא רוצה להיכנס לנושאים האלה, שכן דיבר עליהם גם שר החינוך.

ראובן ריבלין: אני מוכרח לומר שהוא אמר לי, בעוד מספר שנים יהיה לנו את שר החינוך הנוכחי ואז הכול ישתנה.

ראובן ריבלין: אני לא יודע אם חזונו אכן הוגשם או יוגשם או מוגשם, אבל בהחלט הוא ראה בשר החינוך דמות שיכולה להביא תקווה.

ראובן ריבלין: אני רוצה לומר שזכיתי להיות שותף בהרבה טקסים של פרס ישראל, ודווקא בשנה שקיבל דוביק את פרס ישראל לא הייתי, אבל יש מעטים שאפשר לומר שפרס ישראל מתכבד בכך שהוא אוחז בהם, ודוביק הביא כבוד גדול לפרס ישראל וכבוד גדול לי להשתתף בישיבה לזכרו.

ראובן ריבלין: יהי זכרו ברוך.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: יעל נאמן, מנכ"לית קרן לאוטמן, בבקשה.

<יעל נאמן: שלום לכולם.

<יעל נאמן: דב היה אדם שהמחויבות לחברה שבה הוא חי הייתה חלק מהתחושה שליוותה אותו כל החיים.

<יעל נאמן: הוא תמיד הרגיש שהוא צריך לעשות, לתקן, לפעול למען.

<יעל נאמן: לא היה דבר כזה לשבת בשקט, ההווה והעתיד צריכים להיות טובים יותר.

<יעל נאמן: ובחינוך הוא ראה כלי חשוב וגם מטרה בפני עצמה, הוקיר את החשיבות של החינוך, ובעיקר האמין מעומק לבו כי בעזרת החינוך – גם הפורמלי וגם הבלתי פורמלי, אגב – ניתן לצמצם את הפערים ולהיטיב עם ילדים ובני נוער שלא קיבלו את התנאים האופטימליים להתפתח ולהתקדם ולהצליח.

<יעל נאמן: כשהוקמה קרן לאוטמן בשנת 2008 על-ידי דב ונעם, היה ברור כי שני נושאי הליבה של הקרן, חינוך, קידום לשוויון והשותפות בין יהודים וערבים בישראל, יכוונו שניהם לצמצום הפערים החברתיים, אשר נראו לדב מסוכנים ומטרידים.

<יעל נאמן: הקרן, במהלך שנות פעילותה, מעורבת בתוכניות חשובות אשר את חלקן יזמה ופיתחה, תמיד בעזרת שותפים ובדרך כלל גם בשותפות עם משרד החינוך עצמו או עם רשויות מקומיות.

<יעל נאמן: הקרן פיתחה תוכניות עבור מנהלי בתי-ספר, כמו תוכנית "צמרות" שמפתחת וחושפת למודלים מצוינים ומלמדת מיומנויות ניהול מתקדמות, או תוכנית "מפרש" שמטרתה לעודד תרבות יזמית בתוך מערכת החינוך ולאפשר למנהלי בתי-ספר להגשים חלומות.

<יעל נאמן: כמו שאמרתי, דב האמין גם בכוחו של החינוך הבלתי פורמלי, ותוכניות מנהיגות – לטפח יכולות ולסייע למנהיגות חברתית – היו חלק מהתוכניות שהקרן הייתה שותפה להן.

<יעל נאמן: הוא היה ממקימי "אחריי" כבר לפני 15 שנה, ובמסגרת הקרן היה שותף גם להקמת מרכזי נוער בכל יישובי הדרוזים, שאליהם תמיד גילה קרבה מיוחדת.

<יעל נאמן: כדי לבחון אפשרויות שונות לצמצום פערים, הקרן גם יזמה תוכנית לשיפור וביסוס תשתיות חינוכיות ביישוב אחד או בשכונה אחת, והייתה שותפה ליישום של מודל כזה בגבעת אולגה, שכונה של העיר חדרה, שבה צמחו שירותים יפיפיים בחמש השנים האחרונות.

<יעל נאמן: דב, שהרגישות שלו כלפי שוויון לכלל אזרחי מדינת ישראל, הייתה ידועה, פעל במגוון דרכים לקידום האוכלוסייה הלא-יהודית – בתוכניות בתיכונים הערבים אשר יסייעו לתלמידים לבחור קריירה אקדמית נכונה וסיוע לסטודנטים ערבים בהשתלבות באקדמיה או בהבאת תלמידים ערבים לתוכניות מצוינות באוניברסיטאות ובמכללות.

<יעל נאמן: שתי תוכניות, מהיקרות והאהובות על דב – תוכנית "צמרות" למנהלי בתי-ספר ותוכנית "אוניברסיטה לנוער" של נוער שוחר מדע – מיוצגות כאן היום על-ידי אנשים שהגיעו מהתוכניות: חדיג'ה טהא שהיא מנחה בתוכנית "צמרות", ושירה שופטי, מנהלת היחידה לנוער שוחר מדע, יחד עם שתיים מבוגרות התוכנית, ואנחנו נשמע אותן.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: חדיג'ה טהא, בבקשה.

<חדיג'ה טהא: שלום רב לכולם.

<חדיג'ה טהא: אני אספר את הסיפור של מפגש מנהל עם דב לאוטמן.

<חדיג'ה טהא: היה פה שקף בסרט והראה צילום, תמונה של דב לאוטמן עם קבוצת מנהלים, ואמרתי: לרגע אם היה יכול להעביר את האנרגיות שנוכחות שם במפגש של דב עם מנהלי בתי-ספר.

<חדיג'ה טהא: לי זה קרה ב-2008 כמנהלת בית-ספר, הגעתי להשתתף בכנס בירושלים והכנס היה בנושא צמצום פערים בחברה הישראלית, ואני ודב הנחינו איזשהו פאנל.

<חדיג'ה טהא: ועד אז לא פגשתי את דב – אני הכרתי אותו, שמעתי עליו מהתקשורת – וכל הדרך חזרה לג'לג'וליה חשבתי על דב.

<חדיג'ה טהא: אמרתי, מה גורם לי לחשוב כל כך, נסיעה של שעה וחצי?

<חדיג'ה טהא: וכאשר התחלתי להנחות את תוכנית "צמרות", שהיא תוכנית משותפת של קרן לאוטמן ו"אבני ראשה", התחלתי להבין מה יש באדם הזה שגורם למנהלים להתרגש כל כך – התרגשות שמאפשרת להם להסתכל על האדם ולשאול אותו ולבקש ממנו לשתף אותם בידע, בכל מיני נושאים שהיו עולים במפגשים האלה שהוא היה מגיע פעמיים בשנה לקבוצת "צמרות" – בפתיחה במוזיאון או בכנס – משהו קורה למנהלים שם.

<חדיג'ה טהא: אחד הדברים שאני רוצה לשתף אתכם, דווקא ביום שדב נפטר.

<חדיג'ה טהא: למחרת - דב נפטר ביום שבת – ביום ראשון, 10:00 בבוקר, אני מקבלת טלפון ממנהלת בית-ספר מבאר שבע, בוגרת תוכנית "צמרות" מחזור ב', אני לא מכירה אותה טוב, היא יודעת שאני עובדת בתוכנית "צמרות", והיא מתחילה לשתף אותי רבע שעה בלדבר על דב.

<חדיג'ה טהא: והיא אמרה לי: זה מה שהיה לי חשוב; שמישהו ישמע אותי, יקשיב וידע שזה אחד הימים הכי קשים לי בשנה הזו, והייתי מאוד שמחה להגיע לתל-אביב אבל נבצר ממני.

<חדיג'ה טהא: אז במפגש של דב עם מנהלי בתי-ספר היה משהו שהם לקחו הלאה.

<חדיג'ה טהא: תוכנית "צמרות" זאת תוכנית שמאפשרת למנהלים טובים ומצוינים לקחת את התפקיד שלהם עוד צעד אחד קדימה.

<חדיג'ה טהא: המפגש עם אנשי עסקים ועם אנשים מעולם ההיי טק, אני חושבת שזה משדרג את איכות המנהלים, אנחנו פוגשים אותם שנים אחרי ואנחנו מבינים מה המפגש הזה עשה להם.

<חדיג'ה טהא: ודב היה אומר כל הזמן, שכל עוד אנחנו לא נשקיע במנהלי בתי-ספר ואנחנו לא נשנה את דרכי החשיבה והניהול שלהם בכך שהם יתחילו להתחבר לכל הגורמים והמאפיינים של החברה הישראלית, אז יש עוד מה לעשות.

<חדיג'ה טהא: אני חושבת שהמקום הזה של לראות מנהלי בתי-ספר, שאני הולך להשקיע, הוא לא מובן מאליו, הוא לא ברור, אבל אצל דב זה היה אחד הדברים הכי חשובים.

<חדיג'ה טהא: המפגש השלישי במעגלים האלה זה עם דב במשרד שלו בתל-אביב.

<חדיג'ה טהא: פעם בחודש אנחנו, תוכנית "צמרות", ארבעה מנחים, שתמיד דב אמר: לקחנו ערבייה מג'לג'וליה, צפונבון מחולון, המתנחל מעלי והקיבוצניקית מהכפר הירוק, שמנו אותם במכונית ושלחנו אותם להוביל את המנהלים.

<חדיג'ה טהא: אלה פניה של החברה הישראלית וככה אנחנו נעשה את השינוי.

<חדיג'ה טהא: אין לי הרבה מה לשתף כי אני כל כך מתרגשת שוב להיזכר במה עבר עלי בשנתיים האחרונות שאני עובדת בתוכנית, אלא להגיד גם היום – אני חושבת שהמפגש ב-2008 עם דב גרם לי להחליט שאני רוצה להיות כמו דב כשאני אהיה גדולה.

עמרם מצנע: תודה רבה, חדיג'ה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת איציק שמולי, אחריו תדבר שירה שופטי.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, נעם והמשפחה וכל מכירי ומוקירי דוביק.

איציק שמולי: אני חושב שהישיבה הזאת, אם נתאר את כל מה שדוביק עשה, יכולה להימשך לפחות עד מחר בבוקר.

איציק שמולי: לכן, על כל הדברים הגדולים שדוביק עשה גם בתעשייה וגם בחברה יוכלו להעיד אנשים טוב ממני, ושככה עבדו אתו גם בצורה צמודה.

איציק שמולי: מה שאני אהבתי בדוביק – זה מאוד מתחבר למה שאמרה עדי – היכולת שלו לקחת אנשים צעירים שיש להם איזשהו חלום קצת מטורף, לנקות את כל רעשי הרקע, להזמין אותם לסלון ופשוט להגיד להם שהוא מאמין בהם.

איציק שמולי: אצלי זה קרה בכמה וכמה הזדמנויות.

איציק שמולי: דווקא אחרי המחאה הגדולה היה לי את הרעיון המטורף הזה לעבור לעיר לוד, וכולם מסביב גיחכו ואמרו שזה לא יצליח ומה איבדנו שם, ואני זוכר שדוביק היה הראשון שככה הזמין אותי לפגישה ואמר לי שלא רק שאסור לוותר על החלום הזה, שזה דבר חשוב מאוד, והוא גם מתכוון להתגייס ולתמוך בעניין.

איציק שמולי: והנה אחרי שנתיים, מתברר שחלומות מתגשמים, ויש כבר 250 סטודנטים בעיר לוד, שלא רק שגרים בעיר, שפועלים בה בצורה חברתית, ובזכותו של דוביק גם המודל פועל בצורה שוויונית, כך שהפעילות נעשית גם בשכונות הערביות, גם בשכונות היהודיות וגם בשכונות המעורבות, וכוללת כמובן כ-35%–40% סטודנטים ערביים בפרויקט.

איציק שמולי: אני חושב שעוד משהו שככה אני הולך אתו זה העניין הזה שבתוך כל ההמולה הגדולה תמיד היה לך את המקום הזה, את הסלון של דוביק, שבו יכולת לשים את כל הרעשים ואת כל הכותרות ואת כל הדרמות בחוץ, ולהיכנס למקום שאתה יודע שרוצה אך ורק בטובתך ובטובתה של החברה הישראלית.

איציק שמולי: ולמען האמת, גם אני מאלה שחייבים להתוודות על כך שחלק גדול שאני נמצא כאן היום זה בזכותו של דוביק, שברגעים שבהם עשיתי לעצמי כל מיני הנחות ואמרתי שמספיק לי עם הפרויקטים החברתיים והתאחדות הסטודנטים, וזה די והותר לבן-אדם אחד שיעשה למען החברה הישראלית, אז דוביק ככה היה מאלה שהתעקשו על כך שאני לא אוותר על העניין הזה של להגיע לכאן ולנסות לשנות גם מכאן.

איציק שמולי: אני חושב שהבקשה של דוביק שנזכור אותו כבן-אדם עם לב גדול היא כמובן מובנת מאליה, ואני אזכור אותו כעוד משהו, כבן-אדם שפשוט האמין באנשים אחרים ובכך שטבע האדם בסופו של דבר בעולם הציני הזה הוא טוב מיסודו, וזו המורשת אני חושב הכי גדולה של דוביק ועם זה אני הולך הלאה.

איציק שמולי: תודה רבה.

איציק שמולי: יהי זכרו ברוך.

עמרם מצנע: תודה רבה, איציק.

עמרם מצנע: שירה, מנהלת היחידה לנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל-אביב, בבקשה.

<שירה שופטי: אני אהיה מאוד קצרה כי הבאתי שתי תלמידות ותלמיד, אז אני נותנת להם זמן משלי בבקשה, אם אתם מסכימים.

<שירה שופטי: אני מאוד מתרגשת, גם מהאנשים המכובדים ובעיקר מהאיש שלא נמצא פה, שכמו כל מי שדיבר לפניי, השפיע מאוד על חיי האישיים והעיסוקים שלי.

<שירה שופטי: אני מאוד מאוד גאה להגיד שאנחנו יחידה לנוער שוחר מדע על שם דב לאוטמן.

<שירה שופטי: דוביק בחייו הסכים למהלך שבייגה שוחט הוביל – בייגה, תודה כמובן – והיחידה נקראת על שמו, שזה לא דבר טריוויאלי כי אנחנו יחידה ששמה על הדגל את עניין המצוינות, ונוער שוחר מדע בדימוי הציבורי הוא ילדים צפונים שלומדים מדע.

<שירה שופטי: בזכות דוביק ובזכות הרבה מאוד עבודה ותורמים נוספים, הדברים אינם כמו שהם נתפסים בציבור.

<שירה שופטי: רוב הילדים שלנו מגיעים מהפריפריה.

<שירה שופטי: המטרה שלנו בנוער שוחר מדע זה בדיוק בהתאם ובהמשך למה שכבוד השר אמר, זה לא או-או.

<שירה שופטי: יש מצוינות, והמצוינות הזו נמצאת גם בפריפריה, למרות שלא רואים אותה.

<שירה שופטי: הפערים בארץ הם כל כך גדולים – דן הראה לכם את הגרפים – אני יכולה לספר לכם מהיכרות עם תלמידים, שאני פוגשת תלמידים שאין להם חלום להתקדם.

<שירה שופטי: הם לא יודעים עוד אם הם יכולים או לא יכולים, אין בכלל חלום, הם עוד לא נתקלו בחומה או בתקרת הזכוכית, ואלה הילדים שאנחנו רוצים לעזור להם להגיע לאוניברסיטה.

<שירה שופטי: המוטו שלנו הוא לגלות את ההון האנושי.

<שירה שופטי: אנחנו עובדים עם 30,000 תלמידים, וכל מי שרוצה – הבאתי חוברות לספר על היחידה – אבל אני רוצה לתת להון הזה לדבר, אז אני מעבירה את רשות הדיבור.

<שירה שופטי: שירה, את הראשונה בגיל.

<שירה שופטי: אני יכולה להעביר?

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

עמרם מצנע: שירה מלכה.

<שירה מלכה: תודה.

<שירה מלכה: בוקר טוב, תודה רבה על ההזדמנות לדבר בפניכם.

<שירה מלכה: אני שירה מלכה, סטודנטית לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל-אביב, במקור ממושב זיתן.

<שירה מלכה: את התואר הראשון שלי למעשה התחלתי באוניברסיטת קיץ לנוער, ביחידה לנוער שוחר מדע על שם דב לאוטמן.

<שירה מלכה: למדתי בגיל 17 קורסים באוניברסיטת תל-אביב, גם שנה לאחר מכן חזרתי כמדריכה, ואני יכולה להגיד בוודאות שאלמלא התוכנית הזאת וההזדמנות העצומה הזאת להתחיל את הלימודים האקדמיים אז, אני מאמינה שהיום סביר להניח שלא הייתי בסוף התואר השני שלי ולא הייתי חולמת על דוקטורט באנתרופולוגיה.

<שירה מלכה: יכול להיות שהדברים האלה היו מגיעים קצת יותר מאוחר, אבל בזכות ההזדמנות שניתנה לי למעשה, קודם כול ברמה האישית הכרתי אדם חם עם אישיות מופלאה שהיכולת שלו לדבר בגובה העיניים עם כל מי שפגש הייתה איזשהו קסם כזה שדבק בך, והדבר המדהים השני שקרה בזכות ההיכרות עם דב לאוטמן ועם שירה זה בעצם ההידבקות בחיידק הזה של שינוי חברתי ומעורבות חברתית, אחריות חברתית.

<שירה מלכה: כל העבודות שעשיתי מאז והלימודים הם למעשה סוג של נגזרת מאותו קיץ שהשפיע על החיים שלי במידה רבה מאוד, ואני יכולה להגיד שההזדמנות לצמוח ככה בתוך האקדמיה מגיל 17 עד גיל 27 – ממש כמו שזה, לא מילולית – התאפשרה בזכות המפעל העצום הזה של דב לאוטמן ובזכות השותפות האדירה של משרד החינוך, ואלמלא השותפויות האלה אני מאמינה באמת שאני ורבים כמותי לא היינו במקום הזה.

<שירה מלכה: אני מאמינה שהצוואה הרוחנית של דב לאוטמן היא שבאמת הפרויקטים האלה יימשכו ושיותר ויותר אנשים יבינו שזאת לא גזרת גורל להיוולד בפריפריה.

<שירה מלכה: אני נולדתי במשפחה שאפשר להגדיר אותה משפחה מרובת ילדים ודור ראשון להשכלה לפי מדדים כאלה ואחרים, בפריפריה חברתית, במושב זיתן ליד לוד, ואני יכולה להגיד שפרויקטים מהסוג הזה זה סוג של הזדמנות אדירה לנסות ולמצות, כמו ששירה אמרה, את ההון האנושי שלנו ואת הפוטנציאל.

<שירה מלכה: והאחריות המוסרית של אנשי ציבור ואנשים שיש להם איזושהי אחריות חברתית, והם במוקדי כוח והשפעה, כמו דב לאוטמן זכרו לברכה, היא בעצם לצמצם את הפערים האלה שפרויקט כמו נוער שוחר מדע עושה כל שנה ושנה.

<שירה מלכה: ובאמת, כבוד שר החינוך דיבר על העניין הזה של הגם וגם, אז אני מאמינה באמת שיש מצוינות בפריפריה, כמו ששירה אמרה, כל מה שצריך זה לייצר את ההזדמנויות ולאפשר לתלמידים צעירים כמוני לפני עשר שנים לחלום ולמצוא את המקום שלהם ולטפס לאט-לאט באקדמיה, וזה מה שיוביל לשינוי חברתי בסופו של דבר.

עמרם מצנע: תודה רבה, שירה.

<שירה מלכה: תודה לכם.

עמרם מצנע: קסה גטו, בבקשה.

<קסה גטו: חכמים לפניי אמרו שהנוער הוא הסיכוי הנצחי לאנושות, וזאת הולכת ומאבדת אותו שוב ושוב.

<קסה גטו: הסיפור שלי עם האנושות התחיל כנראה הרבה-הרבה לפני כן, והתחלתי מנקודה שכבר הרגשתי והבנתי שהאנושות כבר ויתרה עלי עוד לפני שנכנסתי למעגל הזה.

<קסה גטו: אז קוראים לי קסה גטו, אני דור ראשון, עליתי ב-1991 מאתיופיה.

<קסה גטו: למה ויתרה עלי האנושות?

<קסה גטו: כי נולדתי בצבע הלא נכון, כי אני עולה, כי אני אישה, מעוד הרבה-הרבה סיבות שיכולות להיות ככה מאוד מאוד בולטות, וזה באמת משהו שהאמנתי בו המון-המון זמן.

<קסה גטו: אפרופו, שירה, דיברת על חלומות וילדים.

<קסה גטו: אני התחלתי לעבוד מגיל נורא צעיר, בערך מגיל תשע, שזה לא יעלה על הדעת – תחשבו על הילדים שלכם – והסיכוי שיצא ממני משהו, בואו נשים את זה על השולחן, הוא לא כזה מזהיר או גבוה, וזה משהו שידעתי וחייתי אתו, בהשלמה מאוד מאוד ברורה.

<קסה גטו: לי לא היה ברור שאני אסיים בית-ספר, לא היה לי ברור שאני אסיים – בטח לא בכיתה מצוינת, בטח לא עם תעודת בגרות מצוינת, בטח עוד הרבה דברים שחשבתי ככה – וכשהגעתי לנוער שוחר מדע, לי לא הייתה סיבה להגיע לנוער שוחר מדע, גם כי לא הייתה לי תמיכה מהבית והייתי צריכה לעבוד ולגדל את האחים שלי, והדבר האחרון שחשבתי עליו זה עכשיו לנסוע לתל-אביב ולפנות כמה שעות, שאיזה מרצה יבוא, לבן, ישב לי על הראש, יספר לי סיפורים על אפלטון, אריסטו, מה לי ולזה?

<קסה גטו: אני צריכה לשלם – אתם יודעים, החיים קשים – ולא הבנתי את המהות של זה בכלל, גדלתי לתוך זה וצמחתי לתוך זה.

<קסה גטו: ואני הייתי ממש הילדה הזאת ששירה אמרה.

<קסה גטו: היה לנו מפגש שדב לאוטמן היה בו, ובכלל מלא אנשים מכובדים, אז לא הבנתי את זה, וככה אמרו לי: טוב, תספרי מה החלום שלך, ואני ישבתי והסתכלתי, למי יש זמן לחלום?

<קסה גטו: ואני חושבת ששירה הייתה שם אז, וזה מזעזע לחשוב על ילדה בכיתה ט' שמחזירה את השאלה – הכי פשוט, לא בהתנשאות או משהו כזה – למי יש זמן לחלום?

<קסה גטו: וזה מה שאני קיבלתי מנוער שוחר מדע.

<קסה גטו: אני לא חושבת שזה עשה לי קיצורי דרך לאוניברסיטה או עשה לי איזשהן הנחות, זה פשוט נתן לי את הדלת ואמרו לי, את נכנסת עכשיו לכאן ויש לך הזדמנות.

<קסה גטו: לא כל כך הבנתי מה ההזדמנות הזאת, אבל היום אני מבינה שמי שאין לו אלטרנטיבה, הוא לא יכול לחשוב בכלל להגשים משהו אחר, לשנות משהו אחר.

<קסה גטו: ואני היום סטודנטית כבר בשלבי סיום של התואר הראשון שלי, של מדעי המדינה ותקשורת.

<קסה גטו: אני פעילה המון-המון בקהילה, בעדה, כי אני באמת מאמינה שהנוער הוא הסיכוי הנצחי של האנושות, ואסור לנו לתת לה לאבד אותו שוב ושוב, ולא משנה, לא המין, לא הצבע, לא הגודל ולא מתי עליתי.

<קסה גטו: נוער שוחר מדע זה בשבילי בית.

<קסה גטו: אני מכירה רק דלת אחת – כל ההתלבטויות שלי - אני חזרתי לפני חמישה חודשים מחילופי סטודנטים, חייתי בוונציה בלימודים שהם Study International, אחר כך חייתי בניו יורק בתוכנית מדהימה ב-NYU ששיתפה גם פלסטינים וגם יהודים.

<קסה גטו: ולפני כן, המפגש הראשון שלי בערך בכלל עם הצד הפלסטיני או הערבי זה היה כשהדרכתי בנוער שוחר מדע בקיץ.

<קסה גטו: אני הייתי מחזור שהיה לאורך כמה שנים, במשך שלוש שנים הגעתי לאוניברסיטה ולמדתי ולקחתי קורסים מן המניין והייתי סטודנטית והגשתי עבודות ומבחנים, וזה היה ככה באוניברסיטת קיץ לנוער – הוא היה החניך שלי – אז נפגשתי בכל הדבר הזה שהוא מיוחד, שזה לא רק בשבילי שזו הייתה הזדמנות בתור מיעוט ממעמד סוציו-אקונומי מאוד נמוך, אתיופית ועולה, אלא בכלל לראות את כל המגוון הרחב הזה, כשמה שנוער שוחר מדע שם לנגד עיניו זה שאנחנו מסוגלים, שהכוח של היחידה זה באמון בילדים שבקלות יכלו להתפספס.

<קסה גטו: בקלות יכולתי לא להיות כאן, בקלות יכולתי להיות כמו כל אחד מהחניכים שעבדתי איתם בקריית משה בתור מדריכה בנוער שוחר מדע, בתור רכזת לילדים מצוינים.

<קסה גטו: יכולנו לא להיות כאן, אף אחד מאתנו, וזה חשוב להבין את זה כי לפעמים לא רואים את זה כשמתבגרים, כשנהיים מבוגרים יותר, ולי נוער שוחר מדע – כל פעם כשאני נכנסת ואני רואה מוחות צעירים וילדים רעננים, וככה כל אחד שיכל להתפספס – אני רואה את עצמי כל פעם מחדש, זה בית בשבילי ואני צומחת שם וכל הצלחה קטנה שלי זה ממש - - -

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: חדרת לכולנו ללב, קסה.

עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג', בבקשה.

עיסאווי פריג': אני נותן לניצן לפניי כי הוא ממהר.

עמרם מצנע: חבר הכנסת ניצן הורוביץ.

ניצן הורוביץ: אני לא אאריך.

ניצן הורוביץ: אני, בניגוד אולי לרוב האנשים פה שהכירו את דוביק דרך כל מיני פעילויות חינוכיות ופוליטיות, אני הכרתי אותו דרך משהו אחר.

ניצן הורוביץ: הייתי חבר של הבן שלו שמת, עדי.

ניצן הורוביץ: הכרנו כשזה עוד היה עדי ועדי – אני הייתי אז כתב בפריס – הכרתי אותם כזוג, ואחר כך כשהיא מתה זה בדיוק היה ימים של הסכם אוסלו, ספטמבר 93', וככה תוך כדי הסיקור של הדברים הדרמטיים, אז גם עקבנו אחרי הדבר העצוב שקרה אתה, ואחר כך היו לי אתו בפריס, עם עדי, אחרי שהיא מתה, הרבה שיחות, וגם דרכו ככה הכרתי את המשפחה באופן מסוים.

ניצן הורוביץ: ואז, הוא שם קץ לחייו, וזאת הייתה טרגדיה עצומה, באמת קשה ביותר.

ניצן הורוביץ: ואני חושב, דברים כאלה, כשקורים למישהו, אז הרבה פעמים גורמים למשפחה, להורים במקרה הזה, לאבא – שעליו אנחנו מדברים – להסתגר או להתרחק או לפתח נוקשות, עוינות, גם אפשר להבין את זה, אחרי שבן-אדם עובר אסון כזה, אבל במקרה הזה קרה בדיוק ההפך.

ניצן הורוביץ: הוא נפתח והוא הגביר את הפעילות והוא יצא מהמשפחה ומעצמו כלפי החברה, ושמענו כאן את הדברים המדהימים שהוא עשה והוא עזר, ואני חושב שבאמת אולי זאת הדרך – 20 שנה עברו מאז – אולי הדרך הכי יפה להשאיר את הזכר של שניהם, שני ה"עדי" שמתו, ואני חושב שאם הם היו פה, אז הם היו מאוד מרוצים ממה שהם היו שומעים.

ניצן הורוביץ: זהו, אז צר לי גם שדוביק כבר לא אתנו, אבל אני חושב שמה שהוא עשה עוד יישאר אתנו הרבה מאוד שנים.

עמרם מצנע: תודה, ניצן.

עמרם מצנע: בבקשה, חבר הכנסת שמעון אוחיון.

שמעון אוחיון: אני לא הכרתי אותו אישית, הכרתי אותו דרך עובדת חברה שלנו שהייתה חולה במחלת ה-ALS, וכל הזמן היינו סקרנים לשמוע על השיחה שלה אתו, כשבדרך כלל אתה מצפה במחלה כזאת שתשמע מילות עידוד, תקווה, אולי אפילו גם איזושהי אשליה מסוימת, אבל היא תמיד הייתה אומרת: לא, הוא דיבר אתי בגובה העיניים, לא השלה אותי, לא נתן לי תקוות רבות, אבל הוא נתן לי כמה עצות איך להתמודד יום-יום עם המחלה הזאת.

שמעון אוחיון: וכך באמת הכרתי אותו לראשונה, כמובן הכרתי ושמעתי עליו כתעשיין.

שמעון אוחיון: בעניין זה לא הכרתי את פועלו החינוכי, יותר מאוחר בעניין הזה, ואני מוכרח לומר – לאחר שעקבתי – למעשה, הוא הצביע פה על שתי נקודות.

שמעון אוחיון: אחת כל האנשים כאן דיברו, ואחת נשכחה מאתנו, ואת זאת אני רוצה להדגיש.

שמעון אוחיון: אני חושב שאפשר לומר למשפחה, תמיד אומרים את המדרש הידוע, יעקב אבינו לא מת.

שמעון אוחיון: אומרים, מה זאת אומרת, אבל הספידו אותו, חנטו אותו.

שמעון אוחיון: אומרים, לא, אבל רוחו, הרעיונות שלו ממשיכים ללכת.

שמעון אוחיון: ואני רואה את שני הרעיונות המרכזיים שהם מהדהדים כאן בכנסת – אחד שגם שר החינוך ויושב-ראש ועדת החינוך, וגם אנחנו כוועדת החינוך מדברים עליו, העניין הזה של תקצוב דיפרנציאלי.

שמעון אוחיון: הזעקה שלו – ואני מצטט, או השוואה יותר נכון, בלי לצטט – בין אותה ילדה, אותו ילד משדרות לאותו ילד מרעננה בהקצבה, זה עדיין אחד הקווים המובילים בפעילות שלנו כאן בוועדת החינוך, צמצום הפערים שצריך להיעשות על-ידי תקצוב דיפרנציאלי.

שמעון אוחיון: הנקודה השנייה, שהוא גם זיהה אותה – והתפלאתי שאף אחד כאן לא עמד על כך – הוא בוודאי כתעשיין היה אומר, השקעה טובה ביותר מבחינה חברתית-כלכלית היא בחינוך, ונדמה לי שגם בעזרתם ובתמיכתם של מחקרים, אם נסתמך עליהם, היה אומר, ההשקעה הטובה ביותר בחינוך היא במורים.

שמעון אוחיון: והוא זעק את הזעקה.

שמעון אוחיון: ואני שוב בעניין הזה, כשהוא אמר, אני רואה עלבון – אני מצטט אותו – אני מרגיש עלבון כשאני רואה את שכרם של המורים ובמיוחד השכר ההתחלתי.

שמעון אוחיון: אני גאה בכך שאני עומד בראש השדולה לקידום מעמד המורה, ואני מקווה שבאמת הרעיונות הללו שהוא התווה, שהיה מעורב בהם, והוא גם היה נאה דורש ונאה מקיים, זה לא סתם רק לדרוש ולא בא בהכרח מלכתחילה מיסודו מהחינוך, וזה הדוגמה והמופת וזה היפה שבזה, שהוא הטביע את חותמו, ואני מקווה ששתי הנקודות הללו – צמצום הפערים בתקצוב הדיפרנציאלי וחיזוק מעמד המורה – יתרמו למערכת חינוך ראויה כפי שהוא היה רוצה.

עמרם מצנע: תודה רבה, שמעון.

עמרם מצנע: חבר הכנסת בר-לב, בבקשה.

עמר בר-לב: תודה.

עמר בר-לב: אני הכרתי את דב לפני קרוב ל-20 שנה אחרי רצח רבין, ובעצם דב, הוא היה דמות שהקימה את תנועת "דור שלום", זה הוזכר קודם ככה במשפט אבל דור שלום זו הייתה תנועה שבעצם הבינה, אני חושב פעם ראשונה, שנכון להניף את הדגל המדיני אבל חייבים לצד הדגל המדיני להניף את הדגל החברתי ולהתמודד עם הפערים החברתיים במדינת ישראל, ובתנועת דור שלום צמחו כל מיני עמותות, כמו עמותת "אחריי" שאני עמדתי בראשה.

עמר בר-לב: בשנים הראשונות, כל עוד "דור שלום" הייתה פעילה, דוביק בעיקר היה מרוכז ב"דור שלום", ואחרי ש"דור שלום" הפסיקה את פעולתה, הוא הפך להיות גורם מאוד דומיננטי בתנועת "אחריי".

עמר בר-לב: אני חושב שהחוויה שהייתה לי אתו היא דווקא טיפה שונה ממה שכאן מספרים כי מצד אחד הוא בן-אדם מאוד מאוד מאוד דומיננטי, מאוד מאוד חזק, מאוד מאוד יודע להגיד את דעותיו ולשים אותן בעוצמה על השולחן, ומצד שני הוא לא כפה את דעתו.

עמר בר-לב: הזכירו כאן את האובססיביות בסיטואציות מסוימות, אז זה קרה, אבל היו לפי לפחות פעמיים או שלוש שבסופו של דבר אני, ובעקבות זה הוועד של "אחריי" לא קיבל את דעתו, והוא בהחלט ידע לתת את המרחב ואת הכבוד לקבוצה שהוכיחה את עצמה לאורך שנים, גם אם לא הולכים בדיוק על-פי דעתו.

עמר בר-לב: ובכלל, אני חושב שהייתה בו איזושהי ניגודית שמצד אחד, הלוא חינוך זה לא המטרה, חינוך זה אמצעי, המטרה היא צמצום הפערים בחברה הישראלית, שאין ספק שזה תהליך רב-שנתי; עד שהחינוך ישפיע על צמצום הפערים זה תהליך מאוד מאוד ארוך.

עמר בר-לב: מצד שני, האישיות שלו הייתה מאוד אקטיביסטית, מאוד מיידית.

עמר בר-לב: אני זוכר שבכל הדיונים אתה מצפה – הוא היה המבוגר בחבורה, מהמבוגרים – שיהיו מתונים, שיגידו לצעירים, אל תרוצו כל כך מהר, ואצלנו בוועד מה שהיה, זה תמיד היה הפוך.

עמר בר-לב: הוא אמר: תרוצו, תרוצו, תיקחו סיכונים, החומר יגיע אחרי הרוח.

עמר בר-לב: תרוצו עם הרוח – אין תקציב, יש תקציב – זה יסתדר תוך כדי תנועה, והאמת היא, אני לא יודע, זה כנראה אחד מהקסמים שהוא הצליח להנחיל גם לנו, באמת זה הסתדר תוך כדי תנועה, ותמיד, לפחות בכל הפעילות של "אחריי", באמת הרוח היא זו שהובילה.

עמר בר-לב: לקחנו סיכונים, וכל היתר כבר הסתדר.

עמר בר-לב: מילה אחרונה.

עמר בר-לב: כמו אחרים, גם אני, כשהחלטתי לקפוץ לפוליטיקה באתי להתייעץ אתו.

עמר בר-לב: כמובן שהוא עודד אותי, הוא אמר לי שהוא עצמו, לו הוא היה יותר צעיר, ואולי זה אחד הדברים שהוא במידה מסוימת מצטער עליהם, הוא היה נכנס לפוליטיקה.

עמר בר-לב: והוא שאל אותי מה הכוונה, אמרתי לו, אני מתכוון להצטרף למפלגת העבודה, אז הוא אמר לי, למה שלא תלך ליש עתיד, אתה תהיה שם שר, אמרתי לו, אני רץ למרחקים ארוכים.

עמר בר-לב: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה, עמר.

עמרם מצנע: שירה, אתם רציתם שעוד סטודנט ידבר?

עמרם מצנע: אור, בבקשה.

<אור ברחק: קוראים לי אור ברחק, אני עכשיו עתודאי שנה ב' באוניברסיטה העברית ולומד כלכלה וחשבונאות.

<אור ברחק: אני בוגר המחזור העשירי של נוער שוחר מדע, פרויקט הדגל אולי על שם דב לאוטמן, אוניברסיטת קיץ לנוער.

<אור ברחק: זה בעצם פרויקט שמקבץ כל קיץ למשך חודשיים נערים מכל הארץ - מהפריפריה החברתית, הגיאוגרפית, ממש מכל הכיוונים – מקבץ אותם לאוניברסיטת תל-אביב, המקום הנגדי ביותר אולי, רמת אביב, סטודנטים מן המניין, בעצם ללמוד אתם ולעשות קורסים כבר בכיתה י'.

<אור ברחק: בתור סטודנט צעיר זו הייתה חוויה מאוד מלמדת, ואולי אחד הדגלים הכי חשובים בפרויקט זה שינויים חברתיים – לצמצם פערים ובעצם ליצור יותר שוויון בחברה הישראלית.

<אור ברחק: אני אתן דוגמה ממה שקרה לי.

<אור ברחק: באתי מירושלים, מבית-ספר דתי "הימלפרב", מקום מאוד דתי, סביבה מאוד הומוגנית יחסית.

<אור ברחק: באמת נכנסתי לפרויקט, ישר ביום הראשון – אני לא אשכח את זה – הייתי בחדר עם עולה חדש מרוסיה, שני אתאיסטים ואני הדתי, ארבעה אנשים בחדר.

<אור ברחק: זה היה מאוד מוזר בתור תלמיד בכיתה י'.

<אור ברחק: בשלב השני של הפרויקט ישנתי בחדר עם ערבי – עכשיו זה כבר היה בכלל הרמת גבה, אמרתי: מה, ערבי, אני לא מכיר, תלמיד כיתה י', זה קצת מוזר לי, בכל זאת.

<אור ברחק: אבל מה שכן, מה שיצאתי אתו מהפרויקט זה ממש 180 מעלות.

<אור ברחק: בתור חניך אני זוכר שבלילה, אחרי שהמדריכים היו עושים כיבוי אורות, היינו משחקים שחמט, הוא גם באותו זמן למד לפסיכומטרי אז למדתי אתו לפסיכומטרי בערבית שזה היה פרויקט בפני עצמו, זה מאוד קשה, אבל חוץ מזה באמת בעיקר שינוי חברתי, שינוי גישה.

<אור ברחק: אני בטוח שאם את הפרויקט שאני עברתי, החוויה שאני יצאתי ממנה בכיתה י' היו עוברים רבע, אם אפשר אפילו כל תלמידי ישראל, לא היה צריך לעשות שלום, שלום פשוט היה קורה.

<אור ברחק: זה עובדה, זה אפילו לא דעה בעיני, זה פשוט עובדה, וזה באמת המורשת שאני לוקח מדב לאוטמן – באמת היכולת לא רק להגיד מה הבעיות ומה הפתרונות, לפעול למען הפתרונות, וזו באמת התודה שלי לדב לאוטמן זכרונו לברכה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: לא סיפרת לנו על המדריכה שלך.

<אור ברחק: אני גם הייתי מדריך בתקופתי, אז זאת מורשת של נוער שוחר מדע.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: חבר הכנסת עיסאווי פריג', בבקשה.

עיסאווי פריג': שלום לכולם.

עיסאווי פריג': ראשית כול, מצנע, אני חייב להודות לך על קיום הדיון.

עיסאווי פריג': איש בתרומתו של דב, ראוי במינימום שבמינימום שנכבד אותו ונזכור אותו בדיון, מינימום מהסוג הזה.

עיסאווי פריג': אני, למען האמת, כערבי רוצה לדבר, וכישראלי אחרי זה.

עיסאווי פריג': אני כערבי כי אני ערבי.

עיסאווי פריג': דב לאוטמן, מבין הראשונים שנתן לי את התחושה שאתה חלק מהחברה הישראלית, וזה מאפיין של האיש.

עיסאווי פריג': לא היו פרויקטים ביני לבין דב, כמה מפגשים, היכרויות שיח, ובתפיסה האידיאולוגית שלי אני מסתכל על הדברים, ואמרתי את זה רבות – יש כוונות ויש מעשים.

עיסאווי פריג': כוונות טובות יש להמון ולהרבה אנשים, מעשים, מעט אנשים, ודב היה בצד של המעשים, בצד של המעט, וזה לזכותו.

עיסאווי פריג': הדבר השני, אני אישית מעריך, מדד המדידה שלי לאיש הוא מידת תרומתו לחברה שלו, ובמדד הזה דב היה בראשית הסולם.

עיסאווי פריג': זה לזכותו, זו נקודת ציון.

עיסאווי פריג': הנקודה המהותית שאני רוצה לציין – בישיבה הראשונה שהייתה לי אתו בתל-אביב אני הופתעתי מהיהודי הראשון שאני פוגש, והוא אומר לי, עיסאווי – אז יוסי ביילין תיווך בישיבה הראשונה – והוא אומר לי, עיסאווי, הבעיה האקוטית והחשובה ביותר של מדינת ישראל, איך לעשות את הדבק בין היהודים לערבים בתוך המדינה.

עיסאווי פריג': זה הראשון שאמר לי, ומשם עשה לי סוויץ' בראש, איך הוא נותן לנו עדיפות בשיח ובדבק, והתייחסנו לכל הפערים ולכל צד החינוך.

עיסאווי פריג': והנקודה האחרונה שאני רוצה לציין, שמעתי את הבחורה מלכה שלומדת תואר שני, שאמרה משפט, אנחנו דור ראשון להשכלה.

עיסאווי פריג': 99% מהחברה שלנו עדיין דור ראשון להשכלה, וזה שאת מציגה את הדברים אני כל כך מזדהה אתך, ומחמם לי את הלב, ואני רוצה מכאן שהממונים על מערכת החינוך ומקבלי ההחלטות למיניהם יפנימו שמה שאמר עופר, שפערים ייקח הרבה זמן לצמצם ולסגור אותם, הכול בולשיט.

עיסאווי פריג': בולשיט.

עיסאווי פריג': 65 שנה, והפערים הולכים וגדלים.

עיסאווי פריג': זה good willing, אין סדר עדיפות, אין רצון טוב, יש כוונות אבל אין מעשים, ומכאן שתהיה קריאה לכל מקבלי ההחלטות במערכת החינוך ובמשרד החינוך בפרט, שמדד ההצלחה והכישלון שלהם הוא מדד הפערים שיהיה קיים במדינה ולא המלים וה"צ'פחות" שאנחנו נראה ערבים לבקרים.

עיסאווי פריג': שיהיה זכרו ברוך.

עיסאווי פריג': נעם, תהיה חזק, יש לך אבא שהשאיר מורשת ודוגמה ומופת לרבים, ותודה לך, מצנע, על הישיבה.

<נעם לאוטמן: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה, עיסאווי.

עמרם מצנע: חבר הכנסת כבל, בבקשה.

איתן כבל: תודה, אדוני היושב-ראש, תודה לכולם.

איתן כבל: אני מתנצל קודם כול שלא הגעתי בתחילת הישיבה כי הייתי אצל יושב-ראש הכנסת בוועדת ההסכמות השבועית.

איתן כבל: ברשותכם, אני נחשפתי להיכרות אישית קרובה עם דוביק לאוטמן בקדנציה הקודמת כשנפגשנו בנושא תנועת "הכל חינוך", ולקחתי על עצמי עד כמה שאפשר להוביל את הצעת החוק שכולנו או רובנו מכירים בוודאי, היושב-ראש, והמנכ"לית נמצאת כאן.

איתן כבל: אני מודה שזה לא היה הנושא הכי חשוב לי בתחילת הדרך ואני יכול לומר לכם שמצאתי את עצמי נכנס בכל כוחי לתוך התהליך הזה, ומצאתי את עצמי עם הזמן שהוא בולם אותי ולא אני בולם אותו בתוך התהליכים.

איתן כבל: אדם מדהים, איש שכולו נתינה, ואני אומר זאת לא על משקל אחרי מות קדושים אמור, שכולנו מצווים או רובנו מצווים לומר דברים בשבחו של אדם אחרי לכתו.

איתן כבל: אמרתי לעצמי לא פעם, שמבחינתי, לא רק שהייתה לי זכות להכיר אותו אלא חבל שלא הכרתי אותו קודם באופן שבו יצאה לי הזכות להכיר אותו מקרוב.

איתן כבל: באופן אישי, במידה רבה אני רואה שליחות בהצעת החוק הזו שהנחנו, בשינויים כאלה ואחרים שכנראה בכל מקרה אני אנסה להוביל אותם כי אני רוצה להזכיר לכולנו שזאת הצעת חוק שהיא המלצת חוק, אבל במידה רבה, חגית, אני רואה בה צוואה – ואני אומר זאת לא כקלישאה ולא כמלים גדולות ונבובות אלא באמת לעשות את הכול כי בוודאי ובוודאי, הכוונה הכנה שהכותרת של החוק זה "הכל חינוך", זה באמת כל דבר, אבל אני אומר, כל דבר, תחילתו בחינוך, כי סופו מי ישורנו.

איתן כבל: אם לא הכל חינוך, אז סופו, אף אחד לא יודע לאן זה באמת יכול ללכת.

איתן כבל: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: ורד ליבנה, מנכ"לית "הכל חינוך".

איתן כבל: אמרתי חגית.

איתן כבל: אני מתנצל, ורד.

<ורד ליבנה: מכיוון שהתחלנו בסרט, החלטתי שנסגור קצת בתמונות שאולי יספרו את הסיפור של דב, שחבר הכנסת פריג' הגדיר כל כך טוב, אומנם אמר, וחזר ואמר, אבל עשה ועשה כל כך הרבה.

<ורד ליבנה: הסיפור של "הכל חינוך".

<ורד ליבנה: בכנס היסוד עלו השאלות, בעצם למה?

<ורד ליבנה: אז בגלל הפערים, בגלל ההישגים שהלכו והידרדרו, וכמו שחבר הכנסת אוחיון הזכיר, המעמד הנמוך של מקצוע ההוראה בפועל וביחס, התכנסה חבורה סביב הרעיון של דוביק, שאפשר לעשות מעשה מלמעלה, השפעה על מדיניות, כפי שנעם ציין, לא במקום שתמיד נוח אבל במקום שיש לו את סיכויי ההשפעה הגדולים ביותר.

<ורד ליבנה: חזון, אחריות המדינה לחינוך ולצמצום פערים, שבאה לידי ביטוי בחיזוק החינוך הציבורי.

<ורד ליבנה: לשם כך באמת נוסחה הצעת חוק שחבר הכנסת כבל הזכיר וחבר הכנסת מצנע מוביל היום את הצעת החוק יחד עם חבר הכנסת כבל ועם 30 מחברי הבית כמעט מכל הסיעות, למעט הסיעות החרדיות.

<ורד ליבנה: אני לא אלאה אתכם, אני רק רוצה להזכיר שבאמת מדובר בהצעת חוק חזונית שאמורה להניח תשתית למערכת חינוך טובה יותר, ואני רוצה להזכיר לכם – בדרך כלל, פרויקטים בחינוך עוסקים במה שעל פני השטח; כשמדברים על מדיניות מדברים על מלמעלה.

<ורד ליבנה: הצעת החוק הזו עוסקת במקום שלא מרבים לעסוק בו, ביסודות, במבנה, במקום שבדרך כלל לא רואים, הוא מקבל פחות קרדיט.

<ורד ליבנה: חלק נוסף שדוביק נרתם לו בכל נימי נפשו, גם בחינוך – כמו ב"קו משווה", כמו במקומות אחרים – זה המאבק באפליה וההבטחה של שוויון הזדמנויות, באמצעות המוקד שממשיך לפעול ולקבל מאות פניות מדי שנה של אנשים שנפגעים בפועל – ילדים שלא מתקבלים לבתי-ספר בגלל צבע עור, בגלל מצב סוציו-אקונומי וסיבות אחרות – כאן ביקור של חבר הכנסת מצנע אצלנו.

<ורד ליבנה: דוביק, אחד הדברים הכי מיוחדים שיכול היה להביא לשולחן זה האופטימיות הבלתי נדלית, אבל אופטימיות שקשורה עם רגליים אל הקרקע, לא כזו שמרחפת, מין "רוחנית" כזו, אבל אופטימיות נצחית במפגש בסלון האינסופי – אם לגולדה היה מטבח, לדוביק היה סלון שכל פעם קרא אליו אנשים, וזה היה צו גיוס.

<ורד ליבנה: וכאן, אם תצליחו לראות, באמת כל מי שקוראים לו בכירי המשק: מהמבוגרים, מהאבות המייסדים ועד הצעירים שמובילים את ההיי טק של כולם.

<ורד ליבנה: עוד ערב אצל דוביק, כשאפשר לראות פוליטיקאים מכל קצות הקשת, אנשי אקדמיה, אנשי תעשייה, אנשי חינוך, מורים, אנשים שבאו כדי להבטיח שבמדינת ישראל יהיה חינוך ראוי לכל ילד.

<ורד ליבנה: והייתי חייבת גם להכניס את התמונה הזו כי אתם יודעים שדוביק חיבק את כולם, אבל הייתה לו העדפה לכולנו.

<ורד ליבנה: ועוד תמונה שמצאתי בהיסטוריה שלנו – דוביק יושב, צר לי שהשר פירון נחתך קצת בפינה, אבל בעיקרון, בין שני שרים; ותראו איזה תמונה מצאתי מהאירוע הגדול האחרון בסלון שלו, האם הוא רואה את הנולד?

<ורד ליבנה: טוב שחבר הכנסת רובי ריבלין כבר לא אתנו.

עמרם מצנע: הוא אתנו, רק לא פה.

<ורד ליבנה: לא, לא אתנו כאן בחדר, חס וחלילה, לא התכוונתי ויכול להיות שזה באמת יהיה חבר הכנסת רובי ריבלין, אבל כשראיתי את התמונה הזאת – שני מועמדים לנשיאות אתנו כאן בתמונה – חשבתי שמן הראוי.

עמרם מצנע: מאחר שכולם התחבקו עם דוביק, אז כל תמונה שתביאי בעתיד על איזשהם חיבורים, יתאים.

<ורד ליבנה: בדיוק.

<ורד ליבנה: וכל כך הרבה אנשים סיפרו שהוא הביא אותם לכנסת ולפוליטיקה, אז אולי גם לנשיאות.

<ורד ליבנה: המפגש האחרון שרציתי להראות לכם זה המפגש האחרון שדוביק היה בכנסת במאי שנה שעברה, התכנסה כאן השדולה בראשותו של חבר הכנסת כבל ולצדו חבר הכנסת מצנע, לקדם את חוק אחריות המדינה לחינוך, בנוכחות של 150 אנשים.

<ורד ליבנה: החדר הזה היה מלא מפה לפה, באמת מחזה שלא רואים כל יום בכנסת, ודוביק התקשה מאוד לדבר – הוא היה לאחר אחד האשפוזים.

<ורד ליבנה: המיקרופון, כמו שאתם יכולים לראות פה, לא נורא קרוב, והוא ניסה פעם אחר פעם וזה היה קשה, אבל כמו שאתם יודעים, הוא לא ויתר, ובקול חנוק הוא פשוט אמר את דבריו, והשקט שהיה כאן באולם היה באמת משהו שעמד באוויר.

<ורד ליבנה: ובסוף דבריו, חבר הכנסת רובי ריבלין שישב, אמר: זה לא מקובל אבל אנחנו כן נרים ידיים ונמחא כפיים, ובמשך שלוש דקות – חבר'ה, אני הסתכלתי על השעון – שלוש דקות תמימות, 150 אנשים ישבו פה בחדר ומחאו כפיים והסתכלו על דוביק עם תחושה, לא רק של הערצה כי דוביק – אני לא יודעת אם הערצה היא המילה, אבל השראה היא בטח המילה – ולא נותר אלא להגיד שדוביק רק בגופו לא כאן.

<ורד ליבנה: רוחו, צוואתו, כולה אתנו, גם בכנסת כפי שהבטיחו חברי הכנסת.

<ורד ליבנה: ותרשו לי רק עוד מילה אחת אישית קטנה.

<ורד ליבנה: אני מכירה הרבה אנשים שיש להם ידידים, ובעידן הפייסבוק גם אלפי חברים, אבל אנחנו יודעים כמה הם וירטואליים.

<ורד ליבנה: אחד הדברים המדהימים בדוביק זה כמות האנשים האדירה שיכולה לקרוא לו חבר באופן אמיתי, ולא נותר לי אלא להגיד: חבר, אתה מאוד מאוד חסר.

עמרם מצנע: תודה, תודה רבה לוורד.

עמרם מצנע: יש מישהו מהמכובדים והאורחים שמכבדים אותנו כאן שרוצה לומר משהו, להוסיף משהו?

עמרם מצנע: בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה.

מסעוד גנאים: האמת, אני לא הכרתי את דב לאוטמן אישית, אבל כחבר כנסת חבר ועדת חינוך בקדנציה שעברה אני הכרתי אותו.

מסעוד גנאים: השתתפתי בכינוסים של השדולה, "הכל חינוך", כולם, ותמכתי בהצעת החוק שלו על אחריות המדינה למערכת חינוך איכותית ושוויונית, למרות שאני כחבר כנסת ערבי – לא כל תוכניות הלימוד, במיוחד מדעי הרוח, אם זה היסטוריה או אזרחות, חושב שהן מבטאות את הייחוד התרבותי שלי.

מסעוד גנאים: אבל למרות זה, אני חושב שזאת הצעת חוק חכמה וראויה, ואנחנו צריכים אותה.

מסעוד גנאים: משפט אחרון.

מסעוד גנאים: אני חושב שתרומתו של דב לאוטמן זה בפילוסופיה ובראייה החכמה שלו בכל העניין של מה הכלי ומה המטרה בין ההון לבין החינוך.

מסעוד גנאים: באמת בדרך שלו, הוא קבע שהחינוך הוא מטרה משום שהוא בסוף מנוף השינוי והקידמה, והכסף וההון הם כדי לשרת את המטרה הזו, ולא להפך.

מסעוד גנאים: אני חושב שזו תרומתו הגדולה.

מסעוד גנאים: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

עמרם מצנע: כמה מילות לסיכום.

עמרם מצנע: אחד, אני רוצה פשוט לעדכן בנושא הסטטוס של החוק שכל כך הרבה דובר עליו כאן.

עמרם מצנע: החוק הזה נמצא על השולחן, הוא חוק שצריך לעשות הרבה מאוד הכנה כדי להכניס אותו לתוך המסלול של החקיקה מאחר שהוא לא חוק הצהרתי בלבד.

עמרם מצנע: הוא חוק שיש בו הרבה מאוד נושאים שמחייבים שינויים די גדולים.

עמרם מצנע: אחת הדוגמאות זה הצורך לקבוע סל לתלמיד, מהו הסל הבסיסי שבעצם המדינה צריכה להיות מחויבת כלפי כל תלמיד ותלמידה במדינת ישראל.

עמרם מצנע: תתפלאו, עד היום לא נקבע הסל ותוכנו.

עמרם מצנע: החשיבות בקביעת הסל ותוכנו, והמשמעות כמובן התקציבית שלו, היא בכך שכאשר קובעים סל כזה, אפשר ממנו לצאת לתקציב דיפרנציאלי, שאומר: זהו הסל הבסיסי לכולם, ועכשיו מכאן אפשר לומר שביישובים כאלו זהו הסל, ביישובים אחרים זה סל פלוס, וכדומה.

עמרם מצנע: נקודה שנייה מאוד מרכזית זה באמת החינוך הממלכתי, ואני מוסיף, החינוך הציבורי, כי כפי שאתם יודעים, אחד אולי – איך קראו לזה פעם - מאבי אבות הטומאה זה העובדה שהחינוך במדינת ישראל מפוצל מאוד מאוד – החינוך הממלכתי, הממלכתי-דתי, הממלכתי-דתי עצמו כבר מתפצל לפיצולי משנה, החרדי, או במונחים שאנחנו מכירים במערכת החינוך, החינוך המוכר והבלתי רשמי, מוסדות הפטור – וזו אחת הבעיות הקשות ביותר, איזה מכנה משותף אתה רוצה לתת לכלל ילדי ישראל באשר הם, ואיך אתה מגיע למצב הזה במציאות שבה החינוך כל כך מפוצל.

עמרם מצנע: אז נתתי לכם שתי דוגמאות, אפשר להביא כמובן דוגמאות נוספות שהחוק עוסק בהן, ולכן לפני שאתה מתחיל ומכניס אותו למסלול עצמו בקריאה ראשונה, קריאה שנייה, קריאה שלישית, צריך לעשות לא מעט התאמות, והיום מערכת החינוך, גם משרד החינוך וגם אנחנו בוועדה, פועלים כמובן כדי שהחוק הזה יהיה כשיר להיכנס לתוך המסלול ושלא ימרטו את נוצותיו תוך כדי התהליך, ויישאר כפי שקורה לפעמים חוק שיש לו כותרת יפה אבל מרטו ממנו את כל הנוצות והשאירו אותו – יש לנו דוגמה לחוק כזה שמתגלגל עכשיו, חוק השוויון בנטל.

עמרם מצנע: אז רציתי ככה לעדכן.

<קריאה: נשאר הנטל, השוויון הלך.

עמרם מצנע: אני רוצה לסיכום לומר שיכולנו לשבת פה שעות ארוכות ובטוח להביא לפה חברים רבים נוספים מכל זוויות ותחומי הפעילות של דוביק.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שכמעט כל העקרונות והדברים שעלו כאן בסיפורים ובדברים שאנשים אמרו, מלווים אותנו גם היום בוועדת החינוך ובמשרד החינוך, בראשותו של שי פירון, ואין לי ספק שימשיכו ללוות אותנו, לא רק כי זו צוואתו של דוביק אלא כי אלה באמת הדברים הנכונים שיובילו אותנו לא רק למערכת חינוך אחרת אלא לחברה ישראלית אחרת.

עמרם מצנע: ולכן אנחנו מחויבים – אני אומר לך, נעם, למשפחה – אנחנו מחויבים לעשות הכול כדי שהתהליך שדוביק התחיל בו יימשך, ואני בטוח שנצליח לחבר דברים שונים כדי שתהיה לנו חברה יותר טובה, שמאמינה בעצמה, שבה ילד בירוחם וילד בחיפה מקבלים הזדמנויות שוות, והיום זה לא המצב; שבה באמת קושרים את הקשר היותר הדוק בתוך החברה שלנו בין ערבים ליהודים, בינינו היהודים לבין עצמנו, ואם נעשה את כל הדברים האלה אז נימצא ראויים להיקרא החברים של דוביק.

עמרם מצנע: אז תודה רבה, ולהשתמע.