ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 182, 2014-02-10 09:30

חיים כץ: בוקר טוב לכל המצטרפים.

חיים כץ: היום יום שני בשבוע, י' באדר א', 10 בפברואר 2014, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

חיים כץ: הנושא – המשבר הפוקד את בית החולים הדסה.

חיים כץ: למען האמת, כשזימנו את הישיבה, אמרתי שיש פה פוטנציאל בוועדה, לנסות, אני לא רוצה להגיד להצליח, להצליח זו אולי מילה גדולה מדי, אבל יש פה פוטנציאל בוועדה, לנסות ולהוציא את הדסה מהמשבר, בשילוב כל הכוחות, בשילוב של כולם, והמעבר לבית המשפט היום, גרם לנו לא לנסות אולי ללכת למהלכים בשלב הראשוני ולהעביר אינפורמציה.

חיים כץ: עכשיו, למה אני אומר את מה שאני אומר.

חיים כץ: אנחנו מכירים את הנפשות הפועלות, עברנו עם חלק מהם משבר די דומה, בגילוי נאות – בתעשייה האווירית שהייתה על סף פירוק ותור לבית משפט, ומאז היא משגשת ופורחת ומעבירה הרבה מאד דיבידנדים למדינה, ומייצאת בהרבה מאד כסף והעסק עובד, תוך שמירה על מערכת יחסי עבודה טובים ושכר הוגן והולם.

חיים כץ: חשבתי שפה יש את היכולות לעשות את זה גם.

חיים כץ: יש.

חיים כץ: היינו שם, עברנו את זה.

חיים כץ: עברנו את זה ועברנו היום, אם עשינו את זה בשנת 2006, אז אני יכול להגיד ש-8 שנים אחרי – עברנו את זה בהצלחה.

חיים כץ: חבל שאנחנו צריכים לעבור את זה, חבל שהדסה נקלעה למשבר כזה, אבל מה לעשות?

חיים כץ: אנחנו נצפה למה שיגיד בית המשפט, ואז הוועדה הזאת, אני חושבת שוועדת העבודה, רווחה ובריאות, הכל משתלב פה אחד בשני, תוכל לעשות פה בשיתוף העובדים, הוועדים והנהלת הדסה, מהלכים - הוועדים זה בשבילי גם הר"י, אידלמן, וועדים זה גם הר"י - תוכל לעשות מהלכים שיביאו לפתרון.

חיים כץ: אולי זה יכאב פה שם ויכאב שם קצת, והמקום הזה, לא כולם צודקים ולא כולם אשמים.

חיים כץ: זה לא התנהל קצת בסדר וההוא לא התנהל קצת בסדר וזה כן התנהל בסדר, אבל בשורה התחתונה, צריך להביא את בית החולים לתפקוד, יש בו יכולות אדירות.

חיים כץ: אזרחי מדינת ישראל לא יכולים להרשות לעצמם שביתות בבית חולים הדסה.

חיים כץ: אנחנו לא משופעים ביותר מדי כוחות רפואיים, אנחנו רואים את התקנים, אנחנו רואים את המשברים ולצערי, אני אומר לצערי, לא כולם בריאים במדינה ואתם בהדסה יודעים לתת פתרון לחלק גדול מהמחלות.

חיים כץ: חבל שכולם חולים, אולי אם כולם היו בריאים אז לא היינו צריכים בתי חולים, אבל זה לא כך.

חיים כץ: אני מבין שיש פה הרבה חברי כנסת.

חיים כץ: חבל שלא בכל דיון של ועדה יש לנו כל כך הרבה חברי כנסת, וכל חברי הכנסת רוצים לדבר.

חיים כץ: יחד עם זה, יש פה עוד אנשים שירצו לדבר ושנרצה לשמוע אותם, אז אנחנו נעשה אחד חבר כנסת, אחד מפה, אחד מפה.

יעקב ליצמן: יש גורם אחד שלא רוצה לדבר, זה האוצר.

חיים כץ: האוצר, אבל אני חייב משהו להגיד.

יעקב ליצמן: איפה הוא?

חיים כץ: האוצר הגיע, אבל מי שלא הגיעה זו שרת הבריאות.

חיים כץ: צר לי להגיד ששרת הבריאות, בגלל שאולי היא לא מקבלת, או אולי שהיא חושבת שהאוצר פה זה מספיק, האוצר מייצג אותה, אבל - - -

יעקב ליצמן: לא, לא, לא צריך להגזים.

חיים כץ: המנכ"ל פה, זה בסדר.

חיים כץ: אבל היא אין לה זמן לבוא לוועדה מאז שאמרנו לה שאנחנו לא עובדים אצלה - - -

יעקב ליצמן: אני בטח לא יכול להסכים על זה.

חיים כץ: ליצמן, אתה מפריע בכוונה?

אילן גילאון: ליצמן גם יכול להיות.

יעקב ליצמן: אני יכול לייצג את שרת הבריאות.

יעקב ליצמן: אני יודע את התשובות יותר טוב ממנה.

חיים כץ: מאחר ששרת הבריאות שמעה פה שאנחנו לא עובדים אצלה, והיא אולי לא רגילה, יש לנו מגרעת בכנסת, אני חייב להגיד.

חיים כץ: יש לנו מגרעת בכנסת, יש הרבה שרים שלא היו חברי כנסת והם באו מבחוץ והם לא מבינים איך הכנסת עובדת.

חיים כץ: והתהליך הזה של מעבר דרך חבר כנסת הוא חובה.

חיים כץ: ילד לא נולד בן 13, הוא לא הולך לבר מצווה.

נחמן שי: קודם ברית.

חיים כץ: קודם הוא לומד ללכת, לדבר קצת, הולך לגנון, הולך הלאה, אחר כך הולך לעשות בר מצווה.

חיים כץ: ברגע שבן אדם מתחיל להיות שר, לפני שהוא יודע איך הכנסת עובדת, נדמה לו שהכנסת עובדת בשבילו.

באסל גטאס: על מי אתה מעביר עכשיו ביקורת?

חיים כץ: על שרת הבריאות.

אילן גילאון: על ליצמן, מה זה על מה?

אילן גילאון: ליצמן צריך לענות לפה על הכל.

יעקב ליצמן: אני אענה.

אילן גילאון: אתה תענה על הכל.

יעקב ליצמן: רק תתחייבו שתצביעו בעדי.

חיים כץ: צר לי ששרת הבריאות לא היה לה זמן לבוא לנושא חשוב כזה כמו הדסה, אבל היה לה זמן לרוץ לכל אמצעי התקשורת להתראיין בנושא הדסה וחבל שכך.

חיים כץ: הגיע הזמן שאותה שרה שמתהדרת שהביאה מכשיר M.R.I לבית חולים זיו בצפת, לא למדה שאנחנו בוועדה הבנו את זה לפני שנתיים, יחד עם ליצמן.

חיים כץ: לפני שנתיים והיא רצה בכל אמצעי התקשורת, אומרת – הבאתי לכם M.R.I.

חיים כץ: צר לי.

חיים כץ: היא צריכה להבין שהדברים נעשים פה במגרש.

חיים כץ: בשטח - - -

אילן גילאון: אתם ממשלה מאד קולגיאלית.

חיים כץ: ולא בתקשורת.

חיים כץ: בתקשורת זה חשוב, צריך להביע מה עושים, אבל אחרי שעושים.

חיים כץ: אביגדור, אתה רוצה לתת לנו סקירה עכשיו?

חיים כץ: תן לנו עכשיו סקירה ואחר כך תהיה התייחסות.

חיים כץ: תן סקירה של המצב.

חיים כץ: לפרוטוקול, שם ותפקיד.

חיים כץ: סלח לי שקראתי לך אביגדור אחרי 40 שנה של היכרות.

<אביגדור קפלן: אביגדור קפלן, מנכ"ל הדסה.

<אביגדור קפלן: הדסה זה נכס לאומי.

<אביגדור קפלן: הדסה זה שילוב נדיר של מחקר, הוראה ושירות קליני.

<אביגדור קפלן: שירות רפואי מן המדרגה הראשונה, שירות רפואי במקרים היותר מסובכים.

<אביגדור קפלן: שירות רפואי ל-60% מתושבי הבירה.

<אביגדור קפלן: יש בהדסה כ-6,000 רופאים, אחיות ועובדים מצוינים, שעושים את עבודתם נאמנה, ולצערי היא הגיעה לקריסה פיננסית, או במילים פחות מכובסות – לפשיטת רגל.

<אביגדור קפלן: הסיבות לכך הן רבות, יש גירעון צבור אדיר של 1.3 מיליארד שקלים, יש גירעון שוטף של 300 מיליון שקלים.

<אביגדור קפלן: הגירעון הזה לא נבע רק מעיוותים שקיימים בתוך הדסה, וקיימים כאלה שצריך לתקנם, ואנחנו בתהליכי הידברות וחיפשנו כל דרך אפשרית לתקן אותם.

<אביגדור קפלן: הקריסה הפיננסית נבעה הן מבעיות בצד ההכנסות.

<אביגדור קפלן: מדיניות ה-cap שאתה מכיר אותה היטב, די קיפחה את הדסה.

<אביגדור קפלן: קיפחה בכלל את הבירה, אבל היא קיפחה את הדסה.

<אביגדור קפלן: הצגנו את זה בוועדת הכספים, כשנדון חוק ההסדרים.

<אביגדור קפלן: אנחנו לצערי, כנראה בשיקול מוטעה של הנהלות קודמות, נתנו הנחות מופלגות לקופות החולים, לא לגורמים פרטיים, אלא לגופים ציבוריים.

<אביגדור קפלן: יש להם כוח מיקוח יוצא מן הכלל והם השיגו הנחות הרבה יותר גבוהות ממה שמקבלים על ידי בתי חולים אחרים.

<אביגדור קפלן: המדינה יודעת לשמור יפה מאד על בתי החולים של עצמה, שלא יתנו הנחות מופלגות לקופות החולים, ואצלנו אנחנו-.

<אביגדור קפלן: ולא רק זה, אלה בחוק ההסדרים, ההנחות האלה, אם עושים טעות יכולנו לתקן אותה בסוף שנת 2013 ולפתוח את זה למשא ומתן מחודש עם הקופות בתחילת שנת 2014, אבל במקום לאפשר לנו את הדבר הזה, בא חוק ההסדרים וקיבע את ההנחות האלה בחוק, הנחות שניתנו בין קונה מרצון למוכר מרצון, בחוק זה קובע לשנים 2014-2016.

<אביגדור קפלן: גם אם היינו מצמצמים בהוצאות שלנו בצורה דרמטית, בלי סיוע מהממשלה לתקן את העיוות הזה, לא היינו יכולים להגיע בעולם לאיזה שהוא איזון.

<אביגדור קפלן: יש לנו גם חלוקה לא צודקת של נטל ההוראה בינינו לבין האוניברסיטה.

<אביגדור קפלן: זה הסכם בין 50-60 שנה.

<אביגדור קפלן: אנחנו נושאים בהוצאות, האוניברסיטה מקבלת את ההכנסות, מעבירה לנו חלק מהן, וכמובן החלק הזה לא מכסה את כל ההוצאות שלנו.

<אביגדור קפלן: ואני לא מתעלם מהעובדה שיש גם דברים בתוך הדסה שצריכים לתקן אותם, וגם מוסכמים על מרבית העובדים, שיש עיוותי שכר, יש כל מיני דברים שאכן במשך השנים, בהסדרים מקומיים וגם אולי בהסכמים ארציים, הביאו אותנו לכך שהעלויות שלנו גבוהות מדי, גם בהשוואה לבתי חולים אחרים, ואנחנו אמורים לייעל את המערכת, לצמצם את ההוצאות ולעשות את הכל כדי שאכן נגיע לאיזה שהוא איזון.

<אביגדור קפלן: אנחנו יכולים לעשות את זה בצד ההוצאות, בצד ההכנסות, בלי עזרת המדינה, אנחנו לא נצליח לעשות את זה.

<אביגדור קפלן: אני שמונה חודשים מנהל משא ומתן עם משרדי האוצר והבריאות על הסכם הבראה.

<אביגדור קפלן: אנחנו מנהלים משאים ומתנים עם נציגויות העובדים, ולצערי את יודעת, דברים נמשכו יתר על המידה.

<אביגדור קפלן: חודשים רבים בוזבזו בכל התהליך הזה של המשא ומתן.

<אביגדור קפלן: למעשה הוא החל בצורה פרקטית רק בנובמבר 2013, ויש מתווה שהוצג גם בפני העובדים, מתווה להבראת הדסה, שהוא כואב, הוא דורש מאיתנו צעדים כבדים מאד להתייעלות.

<אביגדור קפלן: המדינה מוכנה לתת סיוע גם בשוטף וגם במענקים חד פעמיים משמעותיים מאד.

חיים כץ: הסיוע מספיק?

<אביגדור קפלן: הסיוע בשוטף לא מספיק לטעמי, ואם אנחנו עוד נעבור כעת עוד נזקים כתוצאה משיבושי העבודה, אז וודאי שנצטרך לפנות ולראות איך אנחנו מגיעים לאיזה שהוא סיוע שיגרום לכך, וזו המטרה של כולם, שהדסה אחת ולתמיד תהיה מאוזנת לאורך זמן, ולא כל פעם תזדקק להסכמי הבאה כאלים ואחרים.

<אביגדור קפלן: אנחנו הגענו לבית המשפט בעל כורחנו, כי הגענו לקריסה פיננסית, וכדי להגן על עצמנו מפני הנושים, והנושים הם לא רק העובדים.

<אביגדור קפלן: העובדים הם נושים עיקריים, אבל יש גם נושים אחרים: ספקים, בנקים וכאלה, ולא היה מספיק מזומן בקופה אפילו לקנות תרופות ומזון לחולים, ולתת שירות רפואי מתקבל על הדעת, ולכן הגענו לצורך להגיש בקשה להקפאת הליכים, שמלווה בהסכם מימון בין הממשלה לבין ארגון נשות הדסה, להעמיד לנו 100 מיליון שקלים לשלושה חודשים, שיאפשר לנו לא לשלם שכר מלא לפי הסכם המימון שהוא פומבי והוגש לבית המשפט, לשלם 90% מהשכר בממוצע, לטפל בכל מיני חריגות שכר כאלה ואחרות ולהפעיל את בית החולים בצורה סדירה, ובעיקר לנצל את שלושת החודשים האלה, ואולי פחות מהם, אפשר להגיע להבנות זמן הרבה יותר קצר, לחתימת הסכם הבראה כולל בין העובדים, ההנהלה, והממשלה וארגון נשות הדסה.

<אביגדור קפלן: כל אחד מהצדדים הללו מוכן לתת כתף.

<אביגדור קפלן: השאלה רק איך מפגישים את כולם לעשות את המייל האחרון, כדי שאכן יהיה מפגש, ובסיכומו של דבר ייצא הסכם הבראה נוח וטוב ומאוזן לאורך זמן.

<אביגדור קפלן: אני חושב שצר לי להסתכל אפילו בעיניהם של העובדים שלא קיבלו אלא 50% מהמשכורת, כי אין לנו בקופה לשלם את היתרה.

<אביגדור קפלן: הסכם ההבראה הזה, הסכם המימון להסדר הביניים, להקפאת ההליכים, מאפשר לנו לקבל איזה שהוא מימון נוסף כדי להשלים חלק נוסף מהמשכורת, לא את כולה, ולשלם גם את התנאים הסוציאליים שנובעים מאותו חלק מוקטן, ונצטרך שם לעשות הרבה מאד פעולות ולהמשיך גם בפעולת צמצום מצבת כוח האדם.

<אביגדור קפלן: אני רוצה להגיד שמתווה הסכם ההבראה, אחרי שהממשלה עשתה השוואה בינינו לבין בתי חולים אחרים והגיעה למסקנה שיש לנו עודפי כוח אדם גדולים, הגענו להבנות עם הממשלה שנצמצם במהלך מספר שנים את מצבת כוח האדם ב-550 משרות.

<אביגדור קפלן: צמצמנו מתוכן, בשנה האחרונה, בשנה שחלפה, כ-300.

<אביגדור קפלן: נותרו כ-250 משרות שיש לצמצמן בשנים 2014-2015 על פי אותו מתווה הבראה שדובר עם הממשלה.

<אביגדור קפלן: התרומה של העובדים אמורה להגיע הן מהמאמץ הזה אכן לצמצם את תקני כוח האדם, והן להורדת שכר כזו או אחרת.

נחמן שי: 550 זה גם רופאים ועובדי הנהלה?

<אביגדור קפלן: ה-550 מתחלקים, מרביתם הם עובדי משק, מנהל, פרה-רפואיים ומקצועות כאלה.

חיים כץ: נחמן, היית צריך לשאול, אם כבר התפרצת, היית צריך להגיד לו – תגיד לי, זה מה שהממשלה חושבת או מה שאתה יודע שצריך.

חיים כץ: עזוב מה הממשלה.

חיים כץ: הדיון שהיה לפני זה, שהוא לא היה כל כך חשוב, היה דיון סתם, זה היה הגירעונות בקופות החולים, שהמדינה משפה את קופות החולים לפי 1.2%, כשהגידול באוכלוסייה הוא 2.6%.

חיים כץ: אבל זה לא חשוב.

חיים כץ: הם עוד לא קרסו.

חיים כץ: כשהם יקרסו יבואו כולם.

חיים כץ: אז בינתיים זה דיון יותר חשוב, והגענו להסכם והמדינה משום מה, משום מה, חזרה בה חלקית.

חיים כץ: אז זה אתה יודע, זה המשך של הדסה, אז אם ילכו פה למהלך, אז אני חושב שצריך ללכת למהלך, מה שצריך זה ללכת פעם אחת.

חיים כץ: אם זה כואב, ושתבנה משהו שאתה יכול ללכת עליו לטובת כולם.

<אביגדור קפלן: אכן זו המטרה.

חיים כץ: אביגדור, זה היה משפט מצוין שלך לסיכום.

<אביגדור קפלן: זו המטרה, אבל אני רוצה להגיד רק בקשה אחת.

<אביגדור קפלן: אני חושב שמה שחשוב לכולם, שתצא מפה קריאה לשבת סביב השולחן, כל הצדדים, כדי לגמור - - -

חיים כץ: תצא, תצא, בסדר, אני אומר לך איזו קריאה תצא.

<אביגדור קפלן: כדי לגמור הסכם הבראה ולהחזיר את הדסה לתפקד ולתת שירותים.

חיים כץ: אני אגיד לך איזו קריאה תצא:

חיים כץ: לשבת סביב השולחן ושתשלם שכר מלא, שכר מלא, לפחות לכל אלה שמרווחים עד פעם וחצי השכר הממוצע במשק, שזה בערך 10,000-11,000 שקלים.

חיים כץ: תשלם להם שכר מלא, לפחות לאלה, זה תצא מפה קריאה.

חיים כץ: אם אני אומר לך בסוף תצא מפה קריאה, עכשיו יש לך את כל הדיון לחשוב אם אתה נותן תשובה חיובית.

חיים כץ: חבר הכנסת בוז'י הרצוג.

יצחק הרצוג: בוקר טוב לכולכם, מכובדי.

יצחק הרצוג: אני חושב שמפה יש קריאה מקיר לקיר להציל את הדסה בכל הכוח ובכל הכלים העומדים לרשותנו.

יצחק הרצוג: קודם כל הדסה הוא לא בית חולים פרטי.

יצחק הרצוג: אני חושב שהטרמינולוגיה שהאוצר משתמש בה היא טרמינולוגיה מטעה.

יצחק הרצוג: זה לא בית חולים שהוא שייך לבן אדם פלוני שלוקח את הכסף לכיס.

יצחק הרצוג: זה מוסד ציבורי מפואר, שקיים עשרות בשנים, משרת את הציבור ועובדים בו עובדי ציבור, וכל מטרתו למען הציבור.

יצחק הרצוג: אכן, כמו שאמר אביגדור היו כשלים, אבל זה לא אומר שהמוסד הוא לא מוסד ציבורי וזה לא אומר שלמדינה אין אחריות כלפיו.

יצחק הרצוג: יש למדינה אחריות כלפי בית חולים הדסה.

יצחק הרצוג: אפילו נושא ה-cap כדוגמא, הוא כמו איזה שהוא חיידק, סליחה על הטרמינולוגיה הרפואית, שאוכל מבפנים וממוטט מוסדות.

יצחק הרצוג: אז זה יתחיל בהדסה ויימשך במוסדות אחרים, זה ברור.

יצחק הרצוג: לכן הוא לא בית חולים פרטי, הוא אחריות של המדינה, כמו כל בית חולים אחר, אלא שמבנה הבעלות שלו שונה ממוסדות אחרים.

יצחק הרצוג: בית החולים משרת לא רק את ירושלים, אלא את כל הארץ.

יצחק הרצוג: הוא משרת את כל המזרח התיכון, הוא מהווה גשר לשלם, הוא מקום משכנם של יהודים וערבים בני כל הדתות, שעוזרים ומסייעים בהצלת חיי אדם, ואנחנו צריכים להגיד לו תודה יום יום, שעה שעה, לכל מי שמכיר את המוסד המופלא הזה.

יצחק הרצוג: אני הוטרדתי מאד לשמוע אתמול את שרת הבריאות, מצביעה על כך שחלק מהפתרון זה מיד לפטר עובדים.

יצחק הרצוג: אני חושב שזה מוסכם על כולנו שהניסיון ליצור מצב שבו העובדים הם הקורבן של כל המשבר הזה, הוא פסול מעיקרו.

יצחק הרצוג: העובדים, אלה שרוחצים את החולים, אלה שמחטאים את חדרי השימוש של החולים, אלה שמכינים להם אוכל בבוקר, בארבע בבוקר, אלה שמובילים אותם בעגלות, האחיות, האחים, הרופאים, הרופאות, המנתחים, הם כולם חלק מהצלחת המוסד הזה.

יצחק הרצוג: זה לא נכון לבוא ולהגיד – עכשיו מצאנו את הקורבן, הם העובדים.

יצחק הרצוג: זו טעות קשה מאד.

יצחק הרצוג: אנחנו מתנגדים לכך מקיר לקיר.

יצחק הרצוג: יש להבטיח את שכרם את העובדים ויש ללכת למהלך הבראה משפטי, כלכלי מבוסס שיוציא את בית החולים הזה למרחב, וזה מחייב את המדינה לא לזרוק טיפין טיפין 50 מיליון שקלים בהלוואה, אלא לתת מענק, כמו שמצילים מוסד ציבורי מהסוג הזה, שהוא אינטרס לאומי עליון, בתקציב רציני ולא להתחמק מן המציאות, תוך כדי שולחן משותף שמביא להסדר כולל.

יצחק הרצוג: תודה רבה ובוקר טוב.

חיים כץ: טוב, שמענו את המנכ"ל, עכשיו נשמע את הר"י, מר אידלמן, לפרוטוקול, שם, תפקיד.

<לאוניד אידלמן: ד"ר ליאוניד אידלמן, יושב ראש ההסתדרות הרפואית.

<לאוניד אידלמן: בוקר טוב.

<לאוניד אידלמן: אני חושב שזה אחד מהדיונים הכי עצובים שאני לפחות הייתי נוכח בהם בכנסת.

<לאוניד אידלמן: אין ספק שהמצב שבית חולים, שהיה ספינת הדגל של הרפואה הישראלית במהלך עשרות שנים, נמצא עכשיו לקראת פשיטת רגל.

<לאוניד אידלמן: יש לי חדשות בשבילכם.

<לאוניד אידלמן: העובדים לא אשמים בכך.

<לאוניד אידלמן: העובדים לא אשמים בכך, אף עובד שעבד בהדסה, לדורותיה, לא גנב כסף.

<לאוניד אידלמן: הוא עבד על פי הסכמים, על פי מה שההנהלה נתנה לו.

<לאוניד אידלמן: הוא הגיע לעבודה, טיפל בחולים, טיפל בכל מה שצריך כדי שהחולים יבריאו, ופתאום מצא את עצמו שהמוסד במשבר, המוסד לא מוכן לשלם, המוסד מפיל עליו את האחריות, שזה בלתי נסבל.

<לאוניד אידלמן: בשנת 2013 אנחנו סגרנו למעשה את טיוטת ההסכם, ופתאום האוצר אמר לא מספיק.

<לאוניד אידלמן: תנו עוד.

<לאוניד אידלמן: תנו עוד ותנו עוד.

<לאוניד אידלמן: יש גבול כמה רופאים מוכנים לתת.

<לאוניד אידלמן: ועכשיו, ההנהלה פנתה להקפאת ההליכים.

<לאוניד אידלמן: צעד בריוני, כדי לבטל את ההסכמים הקיימים, כדי לעשות מה שבא לה, וזה לא רק את זה.

<לאוניד אידלמן: כדי להצדיק את הצעד הבריוני הזה, כתבו עורכי דין המון דפים, ששם מאשימים את העובדים ואומרים שלעובדים בכלל לא מגיע.

<לאוניד אידלמן: יש לתת לבנקים, יש לתת לאלה, לאלה ספקים, העובדים שם, בתחתית הרשימה.

חיים כץ: אתה לא מתרגש ממה שכתוב שם.

<לאוניד אידלמן: אני מאד מתרגש.

<לאוניד אידלמן: זה מעצבן, אתה לא יכול לתאר לעצמך.

חיים כץ: אה, זה מעצבן?

חיים כץ: זה בסדר, אבל אל תתרגש.

<לאוניד אילדמן: אבל עכשיו אני אגיד לך למה מה שכתוב שם משנה סדרי עולם.

<לאוניד אילדמן: זה לא מילים בעלמה.

<לאוניד אילדמן: מה שכתוב שם, דבר קריטי ועד עכשיו אני לא אמרתי את זה, כי אני מחכה לדיון בבית המשפט.

<לאוניד אילדמן: אבל יתכן שאחרי דיון בבית המשפט, אני אעשה מה שאני עשיתי בינתיים בהדסה, אמרתי כוננים ותורנים באים ועובדים, עד שאני אצטרך לעשות, להגיד אף רגל של אף רופא לא יכולה לדרוך בבית החולים.

<לאוניד אילדמן: ולמה?

<לאוניד אילדמן: כי באותו פרי היצירה של הבקשה להקפאת הליכים כתוב בפירוש מה שידענו שעלול להיות, אבל הם לא התביישו וכתבו את זה.

<לאוניד אילדמן: היום לרופאי הדסה אין ביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אילדמן: אף רופא לא יעבוד דקה במקום שאין ביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אילדמן: הם כתבו שהיום כל החובות נמחקו, כולל חובה לתת ביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אילדמן: עם הדסה הייתה לנו בעיה - - -

נחמן שי: תסביר את זה בבקשה.

נחמן שי: יש הרבה אנשים שלא מכירים את הטרמינולוגיה, כאן הרופאים יודעים.

נחמן שי: תסביר מה זה אומר לציבור.

<לאוניד אידלמן: תודה על השאלה.

<לאוניד אידלמן: עד עכשיו הייתה לנו בעיה עם ביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אידלמן: אנחנו עד היום לא קיבלנו בכתב, חוץ מהבטחות בעל פה, שיש ביטוח מסודר.

<לאוניד אידלמן: הרי הדסה עברה ממקום למקום.

<לאוניד אידלמן: בהדסה, ביטוח אחריות מקצועית הוא שונה ממקומות אחרים.

<לאוניד אידלמן: ביטוח אחריות מקצועית אומר, שמי שהטיפול בו לא עלה יפה, יכול לתבוע את המוסד, יכול לתבוע את המטפלים בו ולקבל כסף.

<לאוניד אידלמן: העדר ביטוח אחריות מקצועית חושף לא רק את הרופאים ולא רק את המוסד, הוא חושף כל אחד שעלול להיפגע, להישאר בלי כסף.

<לאוניד אידלמן: בלי תמיכה של אף גורם.

<לאוניד אידלמן: לא יהיה לו למי לפנות.

<לאוניד אידלמן: אסור לתת טיפול לאף אחד, כשאין ביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אידלמן: ובגלל שמוחקים את כל החובות, אני אומר, חששתי שזה מה שיקרה, אבל הם לא התביישו ואפילו כתבו את זה.

<לאוניד אידלמן: כתוב שם שהם פטורים מביטוח אחריות מקצועית.

<לאוניד אידלמן: אז אני אומר לכם, אני, כשאתמול קראתי את זה פעם נוספת, לא ישנתי כל הלילה, חשבתי שהאחריות שלי שכל רופא שעכשיו מטפל, אסור לו לעשות פעולות טיפול.

<לאוניד אידלמן: ואני רק לקחתי נשימה עד בית המשפט.

<לאוניד אידלמן: אם בבית המשפט המדינה, שכבר הוציאה חוזר בנושא הזה באופן כללי, לא תיקח על עצמה אחריות, שכל אחד שהטיפול בו לא יעלה יפה בין כותלי הדסה - - -

חיים כץ: גם אם יעלה יפה, אם יבוא לו כאב, הוא יגיד יכול הוא יגיד יכול היה להיות יותר טוב, יתבע, גם אם יעלה יפה.

<לאוניד אידלמן: יתבע, רוצה לתבוע, נכון מאד.

<לאוניד אידלמן: המדינה חייבת בכתב, היום בבית המשפט, להתחייב שהיא מכסה את כל התביעות העתידיות, אחרת, מהרגע שיוצאים מבית המשפט, לא יהיה אף רופא בין כותלי הדסה.

<לאוניד אידלמן: לא תורן, לא כונן, אנחנו נוטשים את בית החולים.

<לאוניד אידלמן: אין לנו ברירה ואני מאד מאד מצטער שהביאו אותנו למצב כזה.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

חיים כץ: אחרי כאלה דברים, אתה יודע.

מיקי רוזנטל: תודה רבה לך אדוני יושב הראש.

מיקי רוזנטל: תראה, אני אשתדל לא לחזור על דברים שאחרים אמרו, אני רוצה לומר כמה וכמה דברים בקצרה.

מיקי רוזנטל: ראשית, השיטה הזאת, שבה מוסד ציבורי או פרטי מגיע למשבר כלכלי ומיד שולפים את תלושי השכר של עובדים מסוימים והופכים את התהליך להסתה, הסתה נגד עובדים, כאילו העובדים בחשאי בלילה חטפו את מנהל בית החולים והכריחו אותו לחתום על הסכם, או חלילה הרדימו אותו והוא לא ידע על מה הוא חותם.

מיקי רוזנטל: כל ההסכמים וההסדרים נעשו על דעת ההנהלה ובהסכמתה, ועכשיו, כשיש משבר והמשבר הוא אמיתי - - -

<קריאה: גם האוצר חתום עליהם.

מיקי רוזנטל: רק שנייה, תיכף אנחנו נגיע לאוצר, מיד נגיע לאוצר.

מיקי רוזנטל: אז קודם כל מפנים אצבע מאשימה לעובדים ואומרים הם אשמים.

מיקי רוזנטל: לא כל מה שקראתי בעיתונים מצא חן בעיני, אבל זה מוביל אותי קודם כל למסקנה אחת, מחייבת, שחוק חופש המידע חייב לחול גם על בתי חולים פרטיים, ואנחנו נקדם את ההצעה הזאת, כדי שלא נגיע פתאום להפתעות מהסוג הזה.

מיקי רוזנטל: אחד.

מיקי רוזנטל: שתיים, אי אפשר לעכב את שכרם של רוב העובדים.

מיקי רוזנטל: זה דבר שלא יעלה על הדעת.

מיקי רוזנטל: זאת אומרת, הדסה, נאמר פה מקודם, איננו מוסד רגיל, הוא לא מוסד פרטי במובן הרגיל, אי אפשר להפסיק את שירותיו החשובים והחיוניים לתושבי ירושלים ובכלל, ולכן יש לשלם לאלתר לעובדים את מה שמגיע להם ולהפעיל את בית החולים.

מיקי רוזנטל: זה לא אומר שלא צריך למצוא פתרונות למשבר שנוצר, חייבים.

מיקי רוזנטל: וגם העובדים יצטרכו לתת כתף וגם ההנהלה וודאי, אבל האוצר, האוצר האוצר.

מיקי רוזנטל: הכל מונח לפתחו.

מיקי רוזנטל: משרד האוצר במדינת ישראל מתקצב בתקצוב חסר את כל בתי החולים, את קופות החולים באופן שיטתי, כדי שאחר כך יבואו אליו לבכות ויהיו תלויים בו בתקציב.

מיקי רוזנטל: זאת שיטה.

מיקי רוזנטל: זאת שיטה והיא איומה ונוראית וצריך להפסיק אותה.

מיקי רוזנטל: צריך לתקצב את בתי החולים ואת המוסדות הרפואיים כתקציבם האמיתי ולא להפוך את זה, להפוך מנהלי בתי חולים ומנהלים של מוסדות רפואיים לקיבצרים.

מיקי רוזנטל: תתביישו לכם.

מיקי רוזנטל: השיטה הזאת, שבה שום דבר לא מתוקצב כראוי והכל עקום, והכל נעשה בצורה מעוותת, עד מתי?

מיקי רוזנטל: צריך להפסיק את הדבר הזה לאלתר.

מיקי רוזנטל: אני רוצה לומר עוד שני דברים בקצרה.

מיקי רוזנטל: האחד בנושא השר"פ .

מיקי רוזנטל: זה תמרור אזהרה ענק, עצום, מהבהב, שאומר לוועדת גרמן שמתכנסת בימים אלה ואמורה להוציא את מסקנותיה בקרוב – תיזהרו לכם.

מיקי רוזנטל: הכנסת השר"פ לבתי חולים בתירוץ שהוא יציל את הרפואה הציבורית, הורס את הרפואה הציבורית והרס אותה עד היום.

מיקי רוזנטל: העובדה שרופאים, בזמן העבודה הציבורית שלהם עושים ניתוחים פרטיים, מעוותת את כל המוסר הרפואי, מייצרת רפואה אי שוויונית ברמות שבלתי נסבלות.

מיקי רוזנטל: יש פה רפואה לעשירים ורפואה לכל היתר.

מיקי רוזנטל: ולכל היתר אין כסף והם לא יהנו משירותי הרפואה המשובחים שהדסה יכול להעניק, אלא אם כן הם ישלפו את הארנק.

מיקי רוזנטל: וזה נכון אחר כך לכל בתי החולים בארץ, שרוצים להחיל עליהם את הרעיון המטופש הזה.

מיקי רוזנטל: הכסף הציבורי, הכסף שאנחנו מבטחים את עצמנו במדינת ישראל ומוציאים מכיסנו, הופך להיות כסף לא יעיל כשהוא בביטוחים פרטיים.

מיקי רוזנטל: זה ברור לגמרי.

מיקי רוזנטל: וצריך לקחת ולהפסיק לעשות את ההצגה הזאת.

מיקי רוזנטל: תושבי ישראל בין כה וכה משלמים על רפואה המון כסף.

מיקי רוזנטל: להעלות את מס הבריאות באחוז סביר ולאפשר רפואה ציבורית נורמאלית לכלל התושבים, זה מה שנדרש.

מיקי רוזנטל: ולתקצב את בתי החולים באופן ראוי ולא לאפשר את המצב הזה, שהאוצר שולט בתקציבים והוא שותף.

מיקי רוזנטל: עכשיו מגלגלים עיניים לשמיים, אבל האוצר שותף לכל מה שקרה בהדסה.

מיקי רוזנטל: אין דבר שקרה בהדסה והאוצר לא נתן לו יד, כולל חתימה על הסכמים, שהיום אתם צועקים באוצר שהם שערורייתיים.

מיקי רוזנטל: מי חתם על זה, אני?

מיקי רוזנטל: חתמו על זה האוצר בהסכמת האוצר.

מיקי רוזנטל: ועכשיו, שלא יקרה הדבר הכי נורא שיכול לקרות.

מיקי רוזנטל: אומרים תראו, בבתי החולים הממוצע לחולה הוא ארבעה עובדים, בהדסה הוא 5.3 אז בואו נחתוך בהדסה.

מיקי רוזנטל: הרי זה עיוות מטורף.

מיקי רוזנטל: ראו מה קורה ב-OECD וראו את היחס שבין רופאים לחולים, בין אחיות לחולים, בין עובדים סיעודיים לחולים.

מיקי רוזנטל: לשם אנחנו צריכים להגיע.

מיקי רוזנטל: ובמקום זה אתם מבקשים לעשות לנו רפואה יותר גרועה, רפואה ציבורית פושטת רגל, וזה דבר שלא ייעשה.

חיים כץ: הם רוצים להוריד את תוחלת החיים.

חיים כץ: אתה יודע כמה זה ייתן פתרון בהורדת תוחלת החיים?

חיים כץ: לכל המשק.

חיים כץ: זקנים, גם בפנסיות, גם בזקנים, וואלה, זה יהיה מצוין.

חיים כץ: הורדת תוחלת החיים מיקי, יכולה להיות מצוינת, אבל בו תצמצם.

מיקי רוזנטל: כן, טוב.

מיקי רוזנטל: אז אני באמת אסכם בעניין הזה, שראשית אסור לפגוע בשכר של העובדים, לשלם לעובדים את שכרם מיד ולאלתר.

מיקי רוזנטל: זה לא במשחק הזה, שכל פעם שיש בעיה, קודם כל לוקחים ועוצרים את השכר של העובדים.

מיקי רוזנטל: המשחק הזה צריך להיפסק.

מיקי רוזנטל: אחד.

מיקי רוזנטל: האוצר צריך להזרים עכשיו כסף ואחר כך תעשו תכניות הבראה.

מיקי רוזנטל: אבל קודם כל שיהיה כסף לשלם לעובדים.

מיקי רוזנטל: אחד - אסור להפסיק את פעולות בית החולים, שתיים – צריך לחשוב על פתרון ראוי איך בית החולים הזה ימשיך להתקיים בעתיד, אבל הנקודה הזאת היא נקודה קריטית.

מיקי רוזנטל: ראוי שהוא יהיה בית חולים ממשלתי.

מיקי רוזנטל: הנושא הזה גדול על נשות הדסה, הן לא מסוגלות להתמודד עם הדבר הזה, וראוי שבית החולים הזה יהפוך להיות לבית חולים ממשלתי, או לפחות שיימכר לאחת מקופות החולים, ולא ימשיך לדמם במשך שנים.

חיים כץ: אוקיי, תודה רבה.

חיים כץ: מה שמיקי אמר, תראו לאן מובילה ההפרטה.

חיים כץ: בסוף ההפרטה מובילה להלאמה.

חיים כץ: כל אלה שצועקים כל הזמן – הממשלה והמדינה לא יודעות לנהל – בעת משבר אומרים בואו קחו את זה, תנהלו, תצילו אותנו, תשלמו, תנהלו את העסק.

אילנה כהן: זה לא נכון.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: את צודקת.

חיים כץ: ומאחר שאת צודקת, אז אילנה, לפרוטוקול שם תפקיד.

אילנה כהן: אילנה כהן, יושבת ראש הסתדרות האחיות.

אילנה כהן: תראו, כשאנחנו יושבים פה, אנחנו חושבים שפתאום קם בן אדם בבוקר וקרה מה שקרה.

אילנה כהן: בשנת 2008, רבותי, ישבנו עם הנהלת בית החולים על תכנית הבראה, וכמעט שם עם דמעות תנין אמרו איך אנחנו צריכים לשלם ובסוף הסכמנו למלווים, בית הבראה, חופשה שנתית, וכל הדברים האלה.

אילנה כהן: ואני רוצה להגיד לכם, הרי מה אתה מצפה?

אילנה כהן: כשבסך הכל בית חולים נקלע למצב קשה, באים מבקשים מהעובדים, העובדים מרגישים שזה חלק מהבית שלהם.

אילנה כהן: הם רוצים להציל את הבית שלהם.

חיים כץ: לא חלק, זה הבית שלהם.

חיים כץ: זה הבית.

חיים כץ: זה הבית.

אילנה כהן: כן.

אילנה כהן: ולעומת זאת, מי שיושב, ההנהלה של בית חולים, הדירקטורים, שהרשו לעצמם, סליחה, בו בזמן שקיצצו לאנשים שכר, אני לא רוצה להיכנס לשמות, קיבלו משכורות כאלה.

אילנה כהן: אפילו לנראות זה לא היה צריך להיות, רבותי.

אילנה כהן: לא מכובד לעשות דבר כזה.

אילנה כהן: ואני רוצה להצהיר, עד היום עוד לא קיבלו את הכספים שהלוו.

אילנה כהן: מה, בן אדם ככה ניגש לבנק ומקבל הלוואה בלי ריבית, בלי שום דבר.

אילנה כהן: עד היום.

אילנה כהן: אנחנו בשנת 2014, עד עכשיו לא באו ונתנו.

אילנה כהן: ואני רוצה לשאול אתכם - - -

חיים כץ: על מה את מדברת, על הוויתורים של שנת 2008, שאמרת היו הלוואה?

אילנה כהן: של 2008, עד עכשיו, כן.

חיים כץ: היו הלוואה.

אילנה כהן: לא, חלק הלוואה והיה חלק נתינה של בית הבראה, חופשה שנתית.

אילנה כהן: אני לא רוצה לתאר פה את הכל, כי אני רוצה להגיע לגופו של עניין.

אילנה כהן: אני רוצה לשאול שאלה, אני נכנסת לסופר, יש לי עגלה ואני עושה קניות.

אילנה כהן: אני מגיעה לקופאית ואני אומרת לה סליחה, אני אשלם לך 50%.

אילנה כהן: מה היא תגיד לי?

אילנה כהן: סליחה, תחזירי.

אילנה כהן: אנשים שעובדים, ודיברו פה על ה-OECD.

אילנה כהן: רבותי, אני אתן לכם תיאור של האחיות.

אילנה כהן: קודם כל אני רוצה להגיד לכם, הרי אני מייצגת את האחיות, אחות בהדסה לא מקבלת שקל אחד יותר מאשר בשאר בתי החולים.

אילנה כהן: לכולן יש אותם הסכמים קיבוציים, חד וחלק, ולפי דעתי עוד צריך לשלם להם יותר.

אילנה כהן: אבל לפי ה-OECD, רק משפט אחד שאני אתאר לכם את כוח האדם.

אילנה כהן: מקובל שעל 1,000 נפש, 9% או משהו כזה, 9 אחיות, סליחה, ואתם רואים איך שלוקחים את האצבע של פסוקו של יום, איפה ליצמן?

אילנה כהן: ויורדים ויורדים ויורדים.

אילנה כהן: מזמן שמקסיקו מכסה את ישראל.

אילנה כהן: אנחנו סוגרים את האירווזיון.

אילנה כהן: אנחנו בסוף הטבלה, עם 4.2.

אילנה כהן: אז אני שואלת אתכם, צריך לפטר עובדים?

אילנה כהן: אבל אני אגיד לכם, זה תת תקצוב של האוצר.

אילנה כהן: כל המחלקות, ששוכבים שם בקומות, ההומלסים, בחדרי האוכל, בכל המקומות, זה תת תקצוב.

אילנה כהן: כי אם נגיד מחלקה צריכה להיות של 40 חולים ושוכבים 60 חולים, תגידו לי, מי מרוויח?

אילנה כהן: על חשבון מי זה?

אילנה כהן: ובאים בסופו של דבר, היה להם מספיק שנים, ושוב חוזרים על אותה טעות ובאים לעובדים וחושבים שהם כספומט של המדינה, ולוקחים מהם כל חודש.

אילנה כהן: זה לא חודש ולא חודשיים, ותאמינו לי, הייתה לנו מלוא הסבלנות.

אילנה כהן: אפילו עד עכשיו חיכינו לתשיעי.

אילנה כהן: טוטו-לוטו הם מקבלים שכר.

אילנה כהן: 50%, 60%.

אילנה כהן: אז אני רוצה להגיד לכם דבר אחד חד וחלק.

אילנה כהן: אם רוצים לשבת לשולחן עגול עם כל הגורמים, קודם כל תשלמו את השכר לכל העובדים.

אילנה כהן: אנשים שעבדו, אנשים שצריכים לפרנס את המשפחות שלהם, אנשים שצריכים לשלם משכנתא, חשמל, מים, אתם לא יכולים.

אילנה כהן: אתם לא מבקשים חצי עבודה מהעובדים.

אילנה כהן: אז בבקשה, תורידו את כולם.

אילנה כהן: אתם רוצים לשלם 50%?

אילנה כהן: תורידו את כולם לחצי משרה, שיעבדו חצי עבודה.

אילנה כהן: אבל אתם לוקחים אנשים מסורים, שבאמת יום יום עושים עבודת קודש.

אילנה כהן: עבודת קודש, פשוט מאד, באמת, ומשתדלים והכל.

אילנה כהן: במקום אחר מזמן היו סוגרים והולכים.

אילנה כהן: ואנחנו הולכים בין הטיפות, ובאמת משתדלים.

אילנה כהן: היום יש הפגנה ענקית, אני מציעה לחברי הכנסת, תצאו ותראו ותסתכלו בעיניים של האנשים האלה, המסכנים האלה.

אילנה כהן: הם בסך הכל כל כך רוצים לשמור על הבית, אבל מצד שאני הם רוצים פרנסה וזה לא יכול להיות.

אילנה כהן: ופתאום יש תקדים.

אילנה כהן: הקפאת הליכים הזאת.

אילנה כהן: מה זה הקפאת הליכים הזאת?

אילנה כהן: זה תקדים מאד מסוכן, רבותי, מאד מאד מסוכן.

אילנה כהן: במקום שייקחו את האוצר, הגיע הזמן שיישב האוצר ושבתי החולים לא יהיו בתת תקצוב.

אילנה כהן: אני לא יודעת, אני נתתי הנחות לקופת חולים?

אילנה כהן: לכל מיני קופות חולים?

אילנה כהן: כן?

אילנה כהן: אני נתתי לכל מיני אנשים?

אילנה כהן: לא אנחנו.

אילנה כהן: אז מדוע אתם באים אלינו?

אילנה כהן: הדבר הראשון הכי קל, לשים את הלאפס על העובדים.

אילנה כהן: לא יהיה דבר כזה.

אילנה כהן: אני אומרת לכם, אנחנו עוד מעט נלך להפגנה של האחיות ושל עובדי המנהל והמשק, וצריך להיות ברור דבר אחד.

אילנה כהן: אתם רוצים לשבת איתנו?

אילנה כהן: אנחנו מוכנים לשבת.

אילנה כהן: ואתה יודע אביגדור, שישבנו איתך כבר לא עכשיו אלא לפני כמה חודשים ונתנו את ההסכמות שלנו והגענו להסכם, והתוצאה בסוף שלא משלמים לנו.

אילנה כהן: תראו, זה לא משנה מי מכה אותנו.

אילנה כהן: אנחנו לא רוצים להיות אנשים מוכים.

אילנה כהן: אנחנו רוצים לעבוד ובסוף החודש לקבל את השכר שלנו, מה שמגיע לנו.

אילנה כהן: אנחנו מוכנים לשבת, לשמוע ולראות, אבל לא בצורה הזאת.

אילנה כהן: בשום פנים ואופן.

אילנה כהן: ואני אגיד לכם מה, אתם יכולים ללכת להקפאת הליך.

אילנה כהן: תגיד של מי?

אילנה כהן: מישהו חושב שיש תחלופה לבית חולים הדסה?

אילנה כהן: הרי אי אפשר להשאיר את כל אזור ירושלים עם בית חולים אחד, שערי צדק.

חיים כץ: שיפה.

חיים כץ: נביא אותם לשיפה.

אילנה כהן: כן, כן.

אילנה כהן: אז מה אתם אומרים פה לאנשים?

אילנה כהן: אזרחי ירושלים לא תקבלו טיפול.

אילנה כהן: אז תפסיקו להפחיד את האנשים עם זה, כי בלי הדסה זה לא יכול להיות.

אילנה כהן: ולהגיע הזמן רבותי, שתחפרו טוב טוב, ובכלל, לא רק להדסה, אלא לשאר מערכת הבריאות הציבורית, לשמור עליה.

אילנה כהן: מי שלא ישמור על המערכת הציבורית, רבותי, אנחנו כולנו מהר מאד נגיע למצב הזה, שתהיה רפואה לעשירים ותהיה רפואה לעניים.

אילנה כהן: תודה רבה.

חיים כץ: חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

חיים כץ: ושאר הדוברים, אנחנו צריכים לסגור ב-10:10.

חיים כץ: אביגדור, יש לך עוד 20 דקות לחשוב על התשובה שתיתן לוועדה, וכל אחד שיקצר קצת, כדי שנוכל לשמוע פה יותר אנשים.

שלי יחימוביץ': טוב, אני אשתדל, אדוני יושב הראש.

שלי יחימוביץ': קודם כל אין כאן דיון בשאלה אם צריך להציל את הדסה או לא צריך להציל את הדסה.

שלי יחימוביץ': הדסה חייבת לפעול.

שלי יחימוביץ': כל דיון על האם הדסה תיפול או לא תיפול הוא מיותר.

שלי יחימוביץ': מדובר במוסד שמציל חיי אדם, מגיש שירותי בריאות והצלה למיליון וחצי איש, מעסיק אלפי עובדים מסורים, שהלנת השכר כלפיהם פוגעת בהם על בסיס יום-יומי, ומכאן באמת זה המקום להביע הזדהות עם העובדים האלה.

שלי יחימוביץ': במהלך הישיבה הזאת הגיעו אלי תלושים של עובדי מנהל ומשק, שהם תלושים עלובים ממש, ואנחנו יודעים שמאחורי כל רשימה הפגנתית של בעלי שכר גבוה, יש המון אנשים שנותנים עבודה, קמים בבוקר, קמים לעמל יומם, לעבודה פיזית, קשה, מפרכת, בין אם זה אחיות, בין אם זה עובדי מינהל ומשק, והלנת שכר להם זה ממש פשע.

שלי יחימוביץ': ברור לחלוטין שבסופו של יום המדינה תזרים כספים להדסה.

שלי יחימוביץ': אני חושבת שאת הדסה צריך להלאים, להעביר אותה לבעלות המדינה, ולהתחיל לנהל את ענייניה תחת אחריות המדינה, או לכל הפחות לאחת מקופות החולים הגדולות.

שלי יחימוביץ': אני יודעת שזו מילה קשה למוסד שרגיל להגדיר את עצמו פרטי, אבל אי אפשר לשחק פה משחק כפול: להגיד מצד אחד זה בית חולים ציבורי, למרות שנשות הדסה הקימו אותו, ושהמדינה תחלץ לעזרה ותממן הפסדים.

שלי יחימוביץ': ולכן צריך לשים לזה סוף, ובאומץ לב, למרות הקושי שבדבר, להלאים את הדסה.

שלי יחימוביץ': וגם אי אפשר להתעלם ממה שאמרו פה קודמי, הכתובת על הקיר בעניין השר"פ, שהדסה באמת חצה כל מימדים אפשריים של סבירות והיגיון.

שלי יחימוביץ': אנחנו יודעים שמי שממתין בתור רגיל בהדסה, ממתין פי 13.5, פי 13.5 ממי שנעזר בשירותי השר"פ.

שלי יחימוביץ': זה צורם עוד פי כמה כשאנחנו יודעים ש-60% מתושבי ירושלים וירושלים רבתי מבוטחים בביטוחים משלימים ו-40% לא.

שלי יחימוביץ': זה יותר מהממוצע הארצי.

שלי יחימוביץ': אני יודעת שהדברים האלה מקוממים כאן חלק מהאנשים.

שלי יחימוביץ': זאת עמדתי כלפי השר"פ.

שלי יחימוביץ': אני חושבת שזה תמרור אזהרה.

שלי יחימוביץ': הנה הפיילוט מתבצע, וזה צריך לשמש דוגמא, מופת וממש כתובת אש לכך שאסור להכניס שר"פ לבתי חולים ממשלתיים וציבוריים ברחבי הארץ, כי אנחנו רואים את התוצאה.

שלי יחימוביץ': מספרים לנו שהשר"פ יציל את בתי החולים.

שלי יחימוביץ': אנחנו רואים שהוא לא מציל אותם, הוא לא מוסרי, הוא לא כלכלי, ואני חלילה לא רוצה פה לומר מילה רעה, גם לא על הרופאים של הדסה, שעושים מלאכתם נאמנה, עבודת קודש, נאמנים לשבועת הרופא, רופאים מעולים.

שלי יחימוביץ': העמדה שלי כאן היא עמדה מבנית לגבי השר"פ.

שלי יחימוביץ': עוד מילה חיים, ברשותך, אני מאד מסכימה עם מה שאמרת.

שלי יחימוביץ': הדיון הקודם שאני מבינה שהתפוצץ, הוא מאד רלבנטי - - -

חיים כץ: לא התפוצץ, הוא לא התפוצץ.

שלי יחימוביץ': הוא לא התפוצץ?

שלי יחימוביץ': הבנתם פתאום שהאוצר נסוג בו?

חיים כץ: הוא לא הגיע למיצוי.

חיים כץ: האוצר לא היה לו זמן להגיע.

חיים כץ: הוא התכונן להביא כסף להדסה, אז הוא הלך לחפש כסף, הוא רצה להוריד מקופות החולים.

חיים כץ: אז הוא לא הספיק להגיע פה, בסדר.

שלי יחימוביץ': הבנתי שהכל היה כמעט סגור.

חיים כץ: התפוצץ זה מילה לא טובה.

שלי יחימוביץ': אבל על שנת 2012 מסתבר שאין כיסוי, זה מה שהבנתי פה.

חיים כץ: יהיה בסדר.

מיקי רוזנטל: הם יביאו בסוף, אבל הם יוציאו את הנשמה לכולם.

חיים כץ: טוב, מיקי, תן לה, אנחנו רוצים עוד לנסות.

שלי יחימוביץ': אנחנו חייבים לזכור בהקשר הזה, ונכון אמרת שהדסה זה חלק ממערכת בריאות ציבורית מאד גדולה, שסובלת מחסר בגלל שחיקה של קרוב ל-9 מיליארד שקלים, שהתקצוב הוא לא תקצוב ריאלי, שהוא לא עוקב אחרי הגידול באוכלוסייה, שכל התופעות של הפרטת מערכת הבריאות נובעות מזה שהמדינה מתנערת מהאחריות שלה, ושוחקת את המערכת הזאת עד דק, ומשגרת את מנהלי בתי החולים להתחנן לשר"פ, כי הם לא יכולים אחרת, וזאת ביצה ותרנגולת שמוכרחים להגיע לניו-דיל במערכת הבריאות, ובוודאי בינתיים, עד שנגיע לניו-דיל להציל את הדסה, וכאמור להלאים אותה ולקחת עליה אחריות מוחלטת.

שלי יחימוביץ': עוד מילה אחת בהמשך לדברים של אילנה.

שלי יחימוביץ': בישראל, אילנה, יש 6 אחיות ל-1,000 נפש, הממוצע של ה-OECD הוא 10 אחיות ל- 1,000 נפש, אז הנתונים האלה מדברים בעד עצמם.

שלי יחימוביץ': להתחיל לפטר אחיות זה פשוט מטורף לחלוטין.

חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה.

חיים כץ: ביקש לדבר אמנון ברוכיאן, יושב ראש ועד עובדי המנהלה והמשק.

חיים כץ: בקצרה.

<אמנון ברוכיאן: רבותי, פה מדברים על שכר של עובדי מנהל ומשק, שבעצם אני מייצג אותם, קרוב ל-2,500 עובדים, לא כולם מנהלים בכירים.

<אמנון ברוכיאן: לצערי הרב החודש לא קיבלנו את השכר שלנו ומדובר באנשים שמשתכרים 5,000-6,000 שקלים.

חיים כץ: אנחנו ביקשנו מהמנכ"ל שיעביר לכם את המשכורות.

חיים כץ: עד סוף הישיבה הוא ייתן לנו תשובה, אז בואו נראה.

חיים כץ: נשאיר את זה לאחר כך.

<אמנון ברוכיאן: אוקיי, אני רק רוצה לתת לכם רבותי תמונת מצב.

<אמנון ברוכיאן: אתם מדברים על מיליארד שקלים, 1.3 מיליארד, מספרים אסטרונומיים.

<אמנון ברוכיאן: אותו עובד פשוט, רבותי, בשנת 2009 היינו בתכנית הבראה, ואני בוועד שלי הייתי עדיין יושב ראש ועד עובדים בעבר, נתתי הלוואה, נתנו תרומה להנהלת הדסה.

<אמנון ברוכיאן: העובדים המסכנים לא אשמים במצב הכלכלי של הדסה, בניהול הכושל, ב-CAP, הם לא מבינים בדברים האלה.

<אמנון ברוכיאן: אותו עובד שיש לו שניים-שלושה ילדים, מגיעים חלק ממזרח העיר לעשות את עובדת הניקיון, היום רוצים לפטר אותם.

<אמנון ברוכיאן: אחרי שנתנו ותרמנו ועשינו את הכל, 5,000 שקלים, רוצים לפטר קרוב ל-500 איש, רבותי.

<אמנון ברוכיאן: 500 איש הולכים למעגל העוני.

<אמנון ברוכיאן: אלה לא אנשים בעלי מקצוע, הם לא אחיות, הם לא רופאים.

<אמנון ברוכיאן: כל הסיפור הוא פקיד, איזה פועל ניקיון, איזה סניטר.

<אמנון ברוכיאן: איפה הוא ימצא בירושלים עבודה?

<אמנון ברוכיאן: אתם צריכים להבין שזה דיני נפשות.

<אמנון ברוכיאן: לפטר 500 עובדים זה דיני נפשות.

<אמנון ברוכיאן: זה לא יציל את הדסה מקריסה.

<אמנון ברוכיאן: אין מקומות עבודה בירושלים.

<אמנון ברוכיאן: אנחנו לא נמצאים בשפלה שהוא יכול לנקות איזו רצפה אחרת.

<אמנון ברוכיאן: אין מקומות בירושלים.

<אמנון ברוכיאן: פיטרו 250 איש, יצאו מינואר 2013 ל-2014.

<אמנון ברוכיאן: מי יעבוד?

<אמנון ברוכיאן: מי יעבוד בהדסה?

<אמנון ברוכיאן: אנחנו נותני שירות, אנחנו יום ולילה, פיגועים, נמצאים סביב החולה, מנקים לו את הקקי שלו במחלקה, עושים את הדברים הכי פשוטים, הכי נבזיים שיכולים להיות, כי אין להם ברירה, זאת העבודה.

<אמנון ברוכיאן: אין לנו מקצועות, אנחנו לא בעלי מקצוע.

<אמנון ברוכיאן: 5,000 שקלים לבוא.

<אמנון ברוכיאן: לא מספיק 50%.

<אמנון ברוכיאן: עכשיו, יורידו 50%, לא יהיה להם פנסיה, ישלחו אותם - - -

חיים כץ: לא, לא יורידו כלום, לאן אתה הולך?

חיים כץ: אתה כבר סוגר את המשא ומתן.

<אמנון ברוכיאן: ברגע שהולכים, ברגע שמכוונים להקפאת הליכים, אתם צריכים להבין את המשמעות.

<אמנון ברוכיאן: הקפאת הליכים זה לא טוב לעובדים הפשוטים.

חיים כץ: זה רע, זה רע.

חיים כץ: זה לא שזה לא טוב, זה רע לכולם.

<אמנון ברוכיאן: אוקיי.

<אמנון ברוכיאן: ולכן אני מבקש לעשות את הכל שהאוצר יזרים עוד קצת כסף, כדי לשמור על המסכנים.

<אמנון ברוכיאן: אז מה עשיתם?

<אמנון ברוכיאן: אותו עובד שנמצא הוא רוצה לעבוד, לפרנס את משפחתו, תזרוק אותו הביתה.

<אמנון ברוכיאן: מצד אחד הממשלה באה ואומרת אנחנו רוצים ידיים עובדות.

<אמנון ברוכיאן: תנו להם לעבוד, הם רוצים לעבוד.

חיים כץ: מצוין אמנון.

<אמנון ברוכיאן: תודה רבה.

חיים כץ: חבר הכנסת יעקב מרגי, אחריו ליצמן ואחריו אילן גילאון.

יעקב מרגי: אני לא אחזור על דברים.

<לאוניד אידלמן: וגם לרופאים מהדסה.

חיים כץ: ניתן, ניתן.

חיים כץ: תראה, כולם מרחיבים.

אחמד טיבי: גם חבר כנסת וגם רופא בהדסה ביחד.

יעקב מרגי: אדוני יושב הראש, אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אבל צריכה להישאל שאלה אחת גדולה.

יעקב מרגי: איך הגנו למצב שספינת הדגל של מערכת הרפואה בישראל הגיעה למצב הזה?

חיים כץ: איך הגענו?

חיים כץ: איך מוציאים אותה.

יעקב מרגי: התשובה היא קצרה, התשובה היא ברורה.

יעקב מרגי: אני שואל שאלה נוספת, היכן היה הרגולטור?

יעקב מרגי: איפה היה הרגולטור?

יעקב מרגי: וכשהרגולטור כושל – הוא צריך לשלם.

יעקב מרגי: ואנחנו מכירים את התופעה הזו, כשגוף מגיע לאיזו שהיא תכנית הבראה או לקשיים, מתחילים לכתוש אותו בהכפשות והשמצות.

יעקב מרגי: זה לא רק נחלתה של הדסה, זו נחלתם של כל הגופים.

יעקב מרגי: האוצר קודם כל הולך לכיוון של הכפשות, דה-לגיטימציה, ולעשות רצח אופי לכל זה הכתובת רבותי, הייתה רשומה על הקיר ונאמרה פה פעם אחר פעם בשולחן הזה של הוועדה הזו.

יעקב מרגי: כשהמדינה לא מתקצבת, כשהמדינה משביתה את חדרי הניתוח מהשעה 14:00 ומשאירה את הכל פרוץ ופנוי, משאבי המדינה מבוזבזים.

יעקב מרגי: רבותי, הדסה היום הבאים בתור.

יעקב מרגי: אם לא יהיה שינוי מערכתי בכל נושא הרפואה בישראל, קופות החולים בדרך לכאן, באותו מצב.

יעקב מרגי: לכן אני קורא פה, נמצא פה מנכ"ל משרד הבריאות, אני אומר לך, זה העשור האבוד של מערכת הבריאות.

יעקב מרגי: זו ההזדמנות.

יעקב מרגי: אם אנחנו שומעים את שרת הבריאות, שהיא מיישרת קו עם האוצר, אני חרד, כי היא יודעת יותר מכולם, אני מקווה שהיא יודעת, שהמדינה צריכה לעשות מה שאנחנו רואים בתשתיות, בכבישים.

יעקב מרגי: מה שראינו בהשכלה הגבוהה בממשלה הקודמת - - -

חיים כץ: הבטחת לקצר.

יעקב מרגי: ובזה אני מסיים, לא בושה.

יעקב מרגי: צריך להרים אנד-ברקס ולומר סליחה, מערכת הבריאות כרגע זה הטיפול המועדף של הממשלה.

חיים כץ: האחיות, לפרוטוקול שם, תפקיד וקצר, אם אנחנו רוצים מקסימום.

<צילה גרא: צילה גרא, אני יושבת ראש ועד האחיות של בתי החולים של הדסה.

<צילה גרא: אני עובדת בהדסה 40 שנה.

<צילה גרא: מעולם לא היינו במצב שבו אנחנו נמצאים היום.

<צילה גרא: אני הגעתי לבית חולים שהיה ספינת הדגל, נשאר ספינת הדגל ולאחרונה אני, אנחנו, כל חברותי, שזה 1,700 אחיות, אחד המקומות הגדולים ביותר מבחינת מעסיקים פה, נמצאות בכאוס.

<צילה גרא: אומרים לי אתם בית חולים פרטי, ואני לא יודעת אילנה.

<צילה גרא: קיבלנו פעם אגורה אחת יותר מאשר בהסכמים?

אילנה כהן: אמרתי שלא.

<צילה גרא: לא קיבלנו, נכון?

<צילה גרא: אוקיי.

<צילה גרא: אפשר לומר שאנחנו אפילו מקופחים, ואני אגיד את זה פה, כי אני אומרת את זה בהנהלה כל הזמן.

<צילה גרא: האחיות של הדסה הן האחיות היחידות במדינת הזאת, שאין להן פנסיה על המשמרות.

<צילה גרא: זאת אומרת אני עובדת ערב, אני עובדת לילה, אין לי על זה פנסיה.

<צילה גרא: שערי צדק, שכני, מקבלים.

<צילה גרא: כל בתי החולים הממשלתיים מקבלים, גם קופות החולים.

<צילה גרא: אז כשבאים ואומרים לי אתם בהדסה יש לכם תנאים מועדפים, לא.

<צילה גרא: לנו, לאחיות בהדסה אין תנאים מועדפים.

<צילה גרא: וכשאומרים לי במחסור באחיות – בואו תפטרו אחיות ובואו תוותרו מהשכר שלכם, כשבית חולים שכן מפרסם בעיתונים הודעות שהוא קורא לאחיות - אנחנו בתנופה, וקורא לאחיות לבוא לעבוד שם, ובשבוע אחד מתפטרות 10 אחיות מחדר ניתוח.

<צילה גרא: אז כן, אז אני צועקת מפה את הצעקה.

<צילה גרא: כן.

<צילה גרא: אנחנו לא פשענו, לא חטאנו, מעולם לא גזרנו שום קופונים.

<צילה גרא: למה אנחנו צריכים לעבור תספורת?

<צילה גרא: זה לא אנחנו שגרמנו לזה.

<צילה גרא: אם היה מי שגרם, שייתן את הדין.

<צילה גרא: אין לי בעיה, אבל הדין המרכזי לדעתי, מעבר להנהלות כושלות, זה הרגולטור שלא ישב והשגיח על זה.

<צילה גרא: ואנחנו לא מוכנות לשלם את המחיר הזה.

חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה.

חיים כץ: חבר הכנסת ליצמן.

יעקב ליצמן: תודה אדוני יושב הראש.

יעקב ליצמן: צריך לדעת, קודם כל אני מוחה שהשרה לא נמצאת כאן.

יעקב ליצמן: היא שולחת את סגן השר לשעבר שלה, אבל זה לא בסדר.

חיים כץ: אה, היא שלחה אותך?

יעקב ליצמן: לא.

<צילה גרא: היא הייתה מוזמנת יחד איתי לאורלי וגיא, אבל אני חשבתי שפה יותר חשוב, בגלל זה אני פה.

<צילה גרא: היא הלכה ואני פה.

יעקב ליצמן: היא תהיה עוד מעט בוועדת הכלכלה על סיגריות פה.

יעקב ליצמן: אנחנו יודעים איפה מעניין אותה ואיפה לא מעניין אותה.

יעקב ליצמן: עובדה שהיא אפילו לא ביקרה בהדסה אתמול, בשביתה.

יעקב ליצמן: דבר ראשון, זה הדבר המינימאלי ששר צריך לבקר, אם יש שביתה, מה הבעיה, כואב לעובדים, ומדובר על אלפי עובדים, צריך לבקר.

יעקב ליצמן: אז זה משני, לא מעניין אותי.

יעקב ליצמן: מה שאני רוצה להגיד, סתם כבן אדם שבא מהמערכת, כמה כללים, ואני חושב שמכאן אנחנו נלמד על הפרט.

יעקב ליצמן: דבר ראשון, כל כמה שנים כל בתי החולים הציבוריים עוברים תכנית הבראה.

יעקב ליצמן: כולם.

יעקב ליצמן: לא משנה איפה, מו, מה, כולם עוברים כל כמה שנים.

יעקב ליצמן: זו לא הפעם הראשונה בהדסה וזה לא פעם ראשונה בבתי חולים, לא צריך להגיד במקומות אחרים שנזכרו, זו לא פעם ראשונה.

יעקב ליצמן: זו רוטינה.

יעקב ליצמן: למה זה רוטינה?

יעקב ליצמן: כי משהו חסר.

יעקב ליצמן: למה חסר, אדוני יושב הראש, אני אסביר.

יעקב ליצמן: אני אתן לכם דוגמא רבותי.

יעקב ליצמן: בשביתת הרופאים העלו את שכר הרופאים ואני שמח על כך.

יעקב ליצמן: אני חושב שזה נכון היה לעשות את זה.

יעקב ליצמן: משרדי ממשלה, בתי חולים ממשלתיים, הממשלה מכסה את זה.

יעקב ליצמן: ציבוריים היא לא מכסה.

יעקב ליצמן: פה ושם אחר כך היא עושה איזו שהיא קומבינה.

חיים כץ: איך הממשלה מכסה בתי חולים?

חיים כץ: הם לא בגירעון?

חיים כץ: הם לא בזה?

חיים כץ: יש להם תקנים נורמאליים?

חיים כץ: אין אנשים בפרוזדור?

יעקב ליצמן: חיים, מה שחסר זה דבר אחד.

יעקב ליצמן: את הגירעונות היא מקפידה והיא מכסה.

יעקב ליצמן: תאמין לי, אני יודע בדיוק מה הם עושים.

חיים כץ: טוב, אתה באת רק בלילה.

חיים כץ: בשתים עשרה בלילה באת, כשהרופאים לא היו, כשאף אחד לא היה באת.

יעקב ליצמן: לא, אני חייב להגיד לך - הופתעתי.

חיים כץ: הם היו?

יעקב ליצמן: היו כולם, היה בסדר.

חיים כץ: תענוג אתה, תענוג.

יעקב ליצמן: דבר שני, תן לי להגיד לך עוד דבר.

יעקב ליצמן: היום בתי חולים לא רוצים לעמוד במצב כפי שעמדו לפני 50 שנה, מבנים ישנים, זה לא טוב.

יעקב ליצמן: לא טוב לחולים, לא טוב לרפואה, קל וחומר לרפואה המודרנית.

יעקב ליצמן: והיום המצב שכולם בונים מגדלים, בצדק ואנחנו עומדים מאחורי זה.

יעקב ליצמן: אבל למגדלים יש תורמים.

יעקב ליצמן: פה ושם יש תורמים.

יעקב ליצמן: על החזקה, שעולה המון כסף – אין תורמים.

יעקב ליצמן: הגיע הזמן שגם הממשלה תדע שעל מבנים, שזה פאר היצירה של מערכת הבריאות וצריך לשמור על זה - - -

חיים כץ: בהחזקה מונעת ולא בהחזקת שבר.

חיים כץ: היא צריכה לשמור בהחזקה מונעת ולא בהחזקת שבר.

חיים כץ: לא אחרי שזה קורס.

יעקב ליצמן: היות שלא למדתי ליבה חיים, אני לא יודע מה זה מונעת.

חיים כץ: מה זה ליבה?

יעקב ליצמן: ליבה זה לב, לא?

יעקב ליצמן: זה לא לב?

חיים כץ: אתה יודע מה זה ליבה?

חיים כץ: ליבה זה אהבה.

יעקב ליצמן: לא, לא תעזוב, אל תכניס אותי לדברים האלה, שטויות.

יעקב ליצמן: ולכן צריך לחפש את הדרך כאן, חיים, אדוני יושב הראש, זה חל על כל בתי החולים.

יעקב ליצמן: רמב"ם בונים ואיכילוב בנו ותל השומר בונים, וכולם בונים היום דברים וזה טוב, אבל צריך לחפש דרך לגבי תחזוקה.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: משפט אחרון.

יעקב ליצמן: משפט אחרון, כי זה - - -

שלי יחימוביץ': מה שאתה אומר שברגע שבונים את הבניין, אז עלויות התחזקה - - -

יעקב ליצמן: התחזוקה עולה, זה קופץ.

חיים כץ: שלי, תני לו משפט אחרון.

יעקב אשר: בניין מודרני גדול, עולה הרבה כסף לתחזוקה.

יעקב ליצמן: עוד דבר אחד, האוצר, בכדי לכסות את הכסף שחסר כאן, יצטרך להכניס כסף כאן, היא מנסה גם להנהיג מדיניות שלה כאן.

יעקב ליצמן: היא משתגעת לגמרי, ואני אתן לך דוגמא.

יעקב ליצמן: היא דרשה, לא פחות ולא יותר, ש-200 ירד כבר - - -

חיים כץ: מי משתגע?

חיים כץ: האוצר, השר, או השרה?

חיים כץ: מי זה היא?

יעקב ליצמן: משרד האוצר אמרתי.

חיים כץ: אז זה לא היא.

יעקב ליצמן: לא אמרתי היא, משרד האוצר.

יעקב ליצמן: אני עשיתי הנחות לאלה שהם כבדי שמיעה.

יעקב ליצמן: תן לי להגיד את הדברים.

יעקב ליצמן: האוצר השתגע לגמרי, הוא דרש לא פחות ולא יותר שיסגרו את בית החולים בהר הצופים.

יעקב ליצמן: היא השתגעה לגמרי.

יעקב ליצמן: היא לא יודעת מה זה ירושלים במצב כזה.

יעקב ליצמן: בתל אביב יש הרבה יותר, פחות אוכלוסייה.

יעקב ליצמן: אני לא מדבר עוד על גוש דן.

יעקב ליצמן: ולכן אני יודע בדיוק מה שקורה כאן, היא השתגעה לגמרי.

יעקב ליצמן: היא ירדה מזה בינתיים, אני חושב, כמה ששמעתי.

שלי יחימוביץ': מי זאת היא?

יעקב ליצמן: הוא, הוא, סליחה, האוצר.

יעקב ליצמן: משרד האוצר.

יעקב ליצמן: אתה יודע מה, אמרתי כבר שיישאר.

<קריאה: הוא מתכוון לפקידות הבכירה במשרד.

יעקב ליצמן: עכשיו דבר אחרון שיקומם קצת אנשים, בוא, אי אפשר בלי.

חיים כץ: תן, תן שיקומם, נו, יאללה.

יעקב ליצמן: אוקיי.

יעקב ליצמן: אני בניגוד לשלי ולמיקי, בעד שר"פ.

יעקב ליצמן: רגע, רגע - - -

חיים כץ: מותר לך.

יעקב ליצמן: רגע, אבל תן לי רגע.

שלי יחימוביץ': זה ויכוח ישן.

יעקב ליצמן: אני חושב שבבתי חולים ציבוריים אין רשמי שר"פ, ושלא יספרו לאף סבתא סיפורים.

יעקב ליצמן: הם הולכים בשתים עשרה לאסותא, הרצלייה, שלא יספרו לי סיפורים.

יעקב ליצמן: רגע - - -

חיים כץ: די, בוא, ליצמן - - -

יעקב ליצמן: רגע, תן לי להגיד את מה שאני רוצה.

חיים כץ: לא, לא, אין, אין, די.

חיים כץ: דיברת יפה.

יעקב ליצמן: תן לי לסיים.

אילנה כהן: חיים, האחיות - - -

חיים כץ: אילנה, אילנה, האחיות מצוינות.

חיים כץ: ליצמן, משפט אחרון.

יעקב ליצמן: אוקי, אני מנסה לסיים.

חיים כץ: לא, אתה כבר שעה אומר לי משפט אחרון.

חיים כץ: שים נקודה.

יעקב ליצמן: עוד לא הגעתי לאחרון, ולכן אני אומר - - -

חיים כץ: בוא, החברים שלך גם רוצים להגיד משהו.

יעקב ליצמן: אני אתן להם.

יעקב ליצמן: לכן אני אומר דבר אחד, אני חושב שעוול-.

יעקב ליצמן: צריך לעשות את זה בסדר, עם מגבלות, שעות, גם בבתי חולים ציבוריים אגב, אני חושב.

יעקב ליצמן: אני בעד תיירות מרפא, כפי שאמרתי, אבל להגיד על הרופאים שהם גזלו את הכסף, מה שקראתי, לא צריך להגזים.

יעקב ליצמן: צריך לעשות סדר, בהחלט כן, אבל לא צריך להג

חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה.

חיים כץ: חברת הכנסת שולי מועלם.

שולי מועלם-רפאלי: תודה אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לדבר על שלושה דברים ולשים סימן שאלה גדול.

שולי מועלם-רפאלי: מורי ורבי, אביגדור קפלן, קריסה פיננסית לא מתחילה היום ולא קורית מעצמה.

שולי מועלם-רפאלי: אז קודם כל יש פה אחריות משולשת של משרד האוצר ומשרד הבריאות, וההנהלות של הדסה לדורותיהן.

שולי מועלם-רפאלי: 50 שנה יש הסכם לא תקין עם האוניברסיטה, ושנה אחרי שנה הוא ממשיך?

שולי מועלם-רפאלי: מה, אף אחד לא קם ושאל שאלה בסיסית של בית, הכי בסיסי של זוג הורים ושני ילדים – שמה קורה פה כשאנחנו לא מקבלים, או לא מכניסים כמו שאנחנו מוציאים?

שולי מועלם-רפאלי: אז קריסה פיננסית זו כותרת מצוינת כנראה ללכת איתה לבית משפט, אבל היא גרועה, כי היא גרועה, היא עושה עוול לרפואה המצוינת שיש הרבה שנים בהדסה, בזכות הצוות, אני אגיד את זה בכל דיון שיהיה על מערכת הבריאות.

שולי מועלם-רפאלי: מערכת הבריאות במדינת ישראל ובבית החולים הדסה היא מצוינת, בזכות האנשים שנמצאים בתוכה, הרופאים, האחיות ואנשי הצוות האחרים.

שולי מועלם-רפאלי: צריך לתגבר את הרפואה השוויונית והציבורית.

שולי מועלם-רפאלי: דיברו פה על השר"פ, שהוא לא רק תמרור אזהרה, הוא הרבה יותר מקו אדום שנחצה לפני הרבה שנים.

שולי מועלם-רפאלי: השלב הבא, שאף אחד לא הזכיר אותו פה, ונעשה גם כן ללא הפוגה בבית חולים הדסה, זה הסיפור של תיירות מרפא.

שולי מועלם-רפאלי: חברים, אתם מכניסים לתוך הרפואה הציבורית דברים שגורמים נזק לחולים, למטופלים הישראלים, לאנשים שאין להם כסף לשלם על הדברים שבהדסה נהיו קדמת הבמה הרפואית.

שולי מועלם-רפאלי: דבר נוסף, דיברו פה על העובדים.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהמחויבות לעובדים צריכה להיות בבסיס התפיסה של משרד האוצר, משרד הבריאות וההנהלה.

שולי מועלם-רפאלי: לא יכול להיות מצב שהראשונים לשלם על כל קריסה פיננסית או אחרת, יהיו העובדים.

שולי מועלם-רפאלי: ודבר אחרון, אנחנו מדברים פה פעם אחרי פעם בדיונים על מערכת הבריאות, על תת התקצוב, על ה-CAP הבעייתי, על זה שלא נותנים לפי המדד או לפי ההתקדמות הדמוגרפית, אלא מחזיקים איזה מספרים שבאופן קבוע מחזיקים את מערכת הבריאות מתחת לסף.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהדסה היא תמרור אזהרה לשר האוצר, שלצערי הרב לא פה.

שולי מועלם-רפאלי: היא תמרור אזהרה לשרת הבריאות שלצערי הרב לא פה, כי אני יודעת כמה היא משקיעה במערכת הבריאות, ואני יודע כמה חשובה לה המערכת הזאת, ואני רוצה להגיד שהקריאה שצריכה לצאת מפה היא לשר האוצר ולשרת הבריאות, לעצור הכל עכשיו ולשבת עם ההנהלה של הדסה ולמצוא את הדרך הנכונה, או בהלאמה שזה מדהים, איך שוב ושוב, כמו שאמרת וכמו שאמרו חברי הכנסת הנוספים.

שולי מועלם-רפאלי: כל המקומות שמפריטים את עצמם לדעת, גומרים את הסיבוב בהתחננות למדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: לממלכה לחזור חזרה להיות תחת אחריותה.

שולי מועלם-רפאלי: חברים, זה תמרור אזהרה עצום למערכות אחרות, שמאבדות את עצמן לדעת בהפרטה, בהסכמים כאלה ואחרים.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

חיים כץ: מצוין, תודה.

חיים כץ: חבר הכנסת אילן גילאון.

אילן גילאון: אני רוצה לציין את חוסר ההיגיון שיש בכך שבוועדת הכלכלה דנים עכשיו באיסור על פרסום סיגריות ומוצרי טבק, ואנחנו רוצים לקצר את תוחלת החיים.

אילן גילאון: זה לא מסתדר לי.

אילן גילאון: תראו, אני לא אחזור ולא אשבח את הדסה ואת מערכת הבריאות בישראל, זה ברור לגמרי.

אילן גילאון: אני צריך שנבין תמיד שבית חולים הוא של חולים, הוא של אחיות ושל רופאים ושל עובדי סגל, ושל פרמדיקים ושל כל האנשים האחרים, וזה המכלול של כל הדברים האלה והוא מורכב מכל זה.

אילן גילאון: ולכן כאשר מטפלים בזה, תחילה קודם כל צריך לשלם את המשכורות לכולם, לשלם את המשכורת על פי ההצעה שלך.

אילן גילאון: אבל תראו, הדסה, מעבר למשל, היא בדיוק הדוגמא בה חברו חוסר ניהול תקין, תת תקצוב, גרידיות ושר"פ.

אילן גילאון: אני לא אומר להלאים את כל מערכת הבריאות בישראל, אבל אני אומר שצריך לעשות הפרדה מוחלטת בשעטנז הזה, לגמרי.

אילן גילאון: יש בתי חולים שיעסקו במערכת בריאות פרטית, וכל השאר חייבים להיות בתי חולים ציבוריים.

אילן גילאון: לא תהיה שום חכמה בכך שיישפך כאן כסף ויהיה פתרון ביניים ושום דבר לא יקרה בסופו של דבר.

אילן גילאון: אני יודע שלא אומרים את המילה הלאמה, שלי התחילה לומר אותה, צריך לחזור ולומר אותה, ואם המילה הזאת לא נוחה, אולי נמצא איזו מילה אחרת להפרטה, ההיפוך שלה זה אולי הסברה או - - -

שלי יחימוביץ': השבה לממלכה.

אילן גילאון: השבה לממלכה, זה כבר ארבע מילים, זה הרבה.

אילן גילאון: צריך קיצור בעניין הזה.

אילן גילאון: אתה יודע, יושב הראש, אתה התחלת ואמרת תראה לאן זה הביא אותנו.

אילן גילאון: אני זוכר שפעם הייתה אצלנו בדיחה שאמרה – מה זה הסוציאליזם?

אילן גילאון: אמרו - הסוציאליזם זו הדרך הכי קשה לקפיטליזם.

אילן גילאון: מסתבר שעברו שנים, זה בדיוק להיפך.

אילן גילאון: הוא בסופו של דבר נתן כאן מספר פתרונות, חברי מיקי רוזנטל.

אילן גילאון: הקפיטאציה, הנושא של הסל, האוטומציה בסל בגידול אוכלוסייה והזדקנות והארכת תוחלת החיים.

אילן גילאון: תוספת במס הבריאות, שהיא תוספת בהחלט שהיא פרוגרסיבית במקרה הזה, היא הפתרון.

אילן גילאון: לכן הדסה צריך להיות, רוני, בסופו של דבר שלכם, שלך.

אילן גילאון: אתם לא צריכים להלאים אותה, אתם צריכים לרכוש את בית החולים בתשלום שתשלמו כדי להציל אותו.

אילן גילאון: ולכן ארבעת הגורמים האלה חייבים להפריד ביניהם: גרידיות, חוסר ניהול, תת תקצוב ושר"פ.

חיים כץ: מיכל בירן.

מיכל בירן: אני אהיה ממש קצרה.

מיכל בירן: אני מבינה שהמילה הלאמה באמת ממש מלחיצה.

מיכל בירן: בואו פשוט נקרא לזה לקחת אחריות.

מיכל בירן: זה הכל.

מיכל בירן: זה ביטוי שלא מפחיד.

מיכל בירן: אני חושבת שהתשובה כאן ברורה.

מיכל בירן: לא צריך לפגוע בעובדים, לא צריך לפגוע ברופאים, לא צריך לשאוף לתת התקנון שיש בבתי חולים אחרים.

מיכל בירן: בית החולים הדסה הוא מצוין, אבל חברים, כמו שאמרו פה לפני, אי אפשר לאחוז במקל בשני קצותיו.

מיכל בירן: המדינה שמה כסף, המדינה צריכה לקבל זכויות.

חיים כץ: אחמד טיבי.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: אדוני, כל אלה שנמצאים כאן, נמצאים כאן כי הם לא רוצים שבית החולים הדסה ייפול, וזה עובר כחוט השני בין כל הדוברים.

אחמד טיבי: עצם העובדה שהדבר הראשון, המפלט הראשון הוא קיצוץ בשכר ותשלום חלקי של שכר של עובדים שעושים עבודה מצוינת, היא בעייתית.

אחמד טיבי: יש בה אלמנט מוסרי לא קטן, בלתי מוסרי.

אחמד טיבי: ולכן הדרישה של כולנו היא אלף תשלום שכר מלא לעובדים שעובדים.

אחמד טיבי: עכשיו, אני מכיר את העובדים, גם את הרופאים, גם את האחיות, גם מנהל ומשק, אנשים שעושים את העבודה על הצד הטוב ביותר.

אחמד טיבי: אני רוצה לגעת בנקודת השר"פ.

חיים כץ: זה לא הדיון עכשיו.

חיים כץ: בוא, בוא, אנחנו רוצים למצות, יהיו עוד הרבה דיונים.

אחמד טיבי: דקה.

אחמד טיבי: משפט אחד רלבנטי.

חיים כץ: משפט אחד.

חיים כץ: שלא תגיד לי אחר כך אפליה.

אחמד טיבי: חברת הכנסת שלי יחימוביץ ואני נגיש השבוע או בשבוע הבא, הצעת חוק לאיסור שר"פ בבתי חולים כאלה.

יעקב מרגי: מה זה כאלה?

חיים כץ: עזוב, מה זה משנה?

חיים כץ: עזוב, בסדר.

מיקי רוזנטל: ציבוריים.

אחמד טיבי: ציבוריים.

חיים כץ: ועדת שרים לענייני חקיקה כבר אישרה לך את זה.

אחמד טיבי: אוקיי, אני מקווה.

אחמד טיבי: יש בתי חולים פרטיים בארץ ו - - -

שלי יחימוביץ': קדנציה שלישית אנחנו מגישים.

אחמד טיבי: נכון, קדנציה שלישית שאנחנו מגישים אותה, רק שתבין.

אחמד טיבי: אגב, הרפואה הכללית, הפשוטה, הפראמרית בהדסה היא טובה, עם קלקולים פה ושם, אבל יש רפואה שהיא סופר טובה.

אחמד טיבי: יש ארגומנטים מצוינים בעד שר"פ, אגב.

אחמד טיבי: אני יכול למנות לך אותם אחד אחד.

אחמד טיבי: יש ארגומנטים מוסריים יותר כבדים, ולכן אנחנו כאן כדי לקרוא להנהלה – תשלום מלא עבור שכר, אי פיטורי אחיות, רופאים.

אחמד טיבי: יש מחסור באחיות בארץ, יש מחסור ברופאים.

אחמד טיבי: בשביל זה הקימו עוד בית ספר לרפואה בצפון, בצפת, וצריך להקים עוד ולהרחיב את בתי ספר הקיימים לרפואה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

חיים כץ: מאה אחוז.

חיים כץ: תשמעו, אני צריך לפנות את האולם כבר, ואנחנו צריכים לשמוע את התשובה של אביגדור ואנחנו צריכים לשמוע את מנכ"ל משרד הבריאות, ואני לא יודע אם אנחנו יכולים להרשות לעצמנו לפטור את האוצר מלהגיד על זה שהוא שומע, זה לאו דווקא הילדים האלה שהגיעו היום, אבל לדורותיהם.

חיים כץ: הם שומעים את הנזק שהם עושים, איך הם מרגישים היום שהם הביאו לקריסה של הדסה?

חיים כץ: איך אותם ילדים שלא רואים מעבר לקצה החוטם שלהם.

חיים כץ: פסיק, והם חיים את הרגע והם לא מבינים שיש מחר והם אשמים לא קטנים בקריסת הדסה.

חיים כץ: מה יש להם להגיד?

<אורי שומרת: שמי אורי שומרת, רכז רפואה של תחום הבריאות באגף התקציבים באוצר.

<אורי שומרת: ככה: מדינת ישראל מחויבת לשמירה על אספקת שירותי בריאות תקינה לחולים בישראל, לירושלים בפרט.

חיים כץ: תדבר מהלב, אל תקריא מהדף.

<אורי שומרת: לא, אני לא מקריא מהדף.

חיים כץ: תדבר מהלב, אל תקריא מהדף.

חיים כץ: תרגיש מה שאתה מרגיש.

<אורי שומרת: לבית החולים גירעונות מתמשכים לאורך השנים.

<קריאה: אתם גרמתם לזה.

חיים כץ: חברה, אין פה, פה כל אחד מביע את דעתו, גם אם היא לא מקובלת עלינו.

אחמד טיבי: לא, גם אם הוא מהאוצר.

חיים כץ: גם אם הוא האוצר.

<אורי שומרת: הגירעונות הביאו את בית החולים לקריסה פיננסית ולאחרונה אף לסגירת קווי האשראי של הבנקים ושל הספקים.

<אורי שומרת: ההתדרדרות הפיננסית נבעה מניהול כושל של בית החולים לאורך 5 השנים האחרונות ואף יותר מזה.

<אורי שומרת: כשאני מדבר על ניהול כושל, אני מדבר על עודף בכוח אדם, אני מדבר על חריגות שכר ניכרות, שמעבר להסכמי השכר - - -

חיים כץ: עזוב, הפתרונות.

שולי מועלם-רפאלי: למה לא עצרתם את זה?

שולי מועלם-רפאלי: למה לא עצרתם את זה לפני 4 שנים?

שולי מועלם-רפאלי: למה הגענו על הקריסה?

חיים כץ: שולי, שנייה.

<אורי שומרת: אפשר להמשיך?

חיים כץ: כן, בוא, אבל אם אתה בא לנאום לנו מהדף את מה שהבאת מהבית, עזוב.

<אורי שומרת: לא, אני לא מהדף, אמרתי, לא מהדף.

חיים כץ: תקשיב, אתה חלק מהאוצר שאשם במשחק הזה.

חיים כץ: גם בניהול הכושל אתה אשם, גם בתקצוב החסר אתה אשם, גם בחתימה על הסכמי שכר שאי אפשר לעמוד בהם, אתה אשם.

חיים כץ: אל תזרוק על אחרים.

חיים כץ: תבוא, תגיד אני הייתי חלק מהקבוצה, איפה אתה יודע לתקן בעתיד.

חיים כץ: אתה היית חלק מהקבוצה הזאת.

חיים כץ: לא אתה אישית.

חיים כץ: את תגיד ניהול, אתה היית זה שחתם על ההסכמים.

אחמד טיבי: אבל מתוך הגינות אבל תאפשרו לו לומר.

אחמד טיבי: הוא פקיד באוצר, אתם יורדים עליו סתם.

אחמד טיבי: תקרא מה שיש לו לכתוב.

אחמד טיבי: 70% מחברי הכנסת קוראים מהדוכן, תן לו.

<אורי שומרת: ההתדרדרות נובעת מחריגות שכר ניכרות שנובעות - - -

חיים כץ: מה אתה יודע לעשות בשביל לפתור את זה?

חיים כץ: תעזוב אותי ההתדרדרות, יש לך דקה לתת את הפנץ' ליין.

<אורי שומרת: שנובעות מהסכמי שכר נקודתיים בהדסה ולא הסכמי שכר ארציים.

<אורי שומרת: המדינה מוכנה לסייע, מוכנה לעזור במטרה להגיע לאיזון ארוך טווח, בר-קיימא בהדסה.

חיים כץ: מנכ"ל משרד הבריאות.

חיים כץ: תשמע, יש כללים במשחק הזה, אשר.

חיים כץ: יש כללים, מה אני אעשה?

חיים כץ: מה אתה רוצה, שיגרשו אותנו?

<רוני גמזו: כבוד יושב הראש, ראשית, באמת מתוך כבוד לכולכם ומתוך באמת כבוד לחברי הכנסת ולוועדה הזאת, אני רוצה למחות על האמירות כנגד העדרה של שרת הבריאות.

<רוני גמזו: שרת הבריאות לא יכלה להגיע לוועדה ולישיבה הזאת, היא שלחה אותי, וכפי שאתם מכירים אותי, אני מכיר את כל המערכת, ושרת הבריאות מטפלת במשבר הזה בטיפול יומיומי.

<רוני גמזו: אז כל אלה שכרגע מוצאים איזו שהיא דרך לתקוף איזה שהוא שר ברמה הפוליטית, זה לא מקובל.

<רוני גמזו: משרד הבריאות כאן מיוצג על ידי, ואני מעביר את המסר של שרת הבריאות.

<רוני גמזו: אז אני חושב שזה היה באמת לא ראוי.

<רוני גמזו: בעניין השני, מה זה בית חולים פרטי ומה זה בית חולים ציבורי במדינת ישראל, זאת שאלה - - -

חיים כץ: לא, אל תיתן לנו הרצאה עכשיו.

חיים כץ: אנחנו עכשיו מדברים על המשבר.

חיים כץ: תראה, הדיון הזה הוא לא סוף פסוק פה.

חיים כץ: יש כאלה שביקשו לדבר, יקבלו בפעם הבאה.

חיים כץ: יהיו פה הרבה דיונים, אנחנו נלווה את המשבר הזה, ואני מקווה שנמצא פתרונות.

<רוני גמזו: מאה אחוז.

<רוני גמזו: חבר הכנסת כץ, אני מנסה להסביר פה לכל אלה שאמרו איפה היה משרד הבריאות.

<רוני גמזו: איפה היה משרד הבריאות, איפה הייתה הדסה.

<רוני גמזו: איפה הייתה הדסה לפני שנתיים, כשהגירעונות התחילו לתפוח, למה היא לא באה ודיווחה.

<רוני גמזו: כשאני באתי לקבל דיווחים פשוטים מהדסה, זרקו אותי מכל המדרגות, אמרו לי אנחנו בית חולים פרטי, מי אתה בכלל.

<רוני גמזו: כשביקשתי נתונים על השר"פ עשו לי חומה, בטונדה, לא לקבל נתונים.

<רוני גמזו: לקח לי זמן עד ששכנעתי אותם, חברים, אין ברירה, תתנו לי את הנתונים.

<רוני גמזו: בתי החולים, כשנוח להם, לא רוצים את הרגולטור.

<רוני גמזו: כשהם בצרה, הם באים ואומרים – למה לא פיקחתם?

<רוני גמזו: זה אתם.

<רוני גמזו: כשהם נותנים 40% הנחות לקופות החולים, כי הם מחליטים, הם לא מבקשים את האישור שלי.

<רוני גמזו: כשהם בצרות כתוצאה מזה, הם אמרו אז זה קופות החולים, למה אתה לא נתת לנו עזרה?

<רוני גמזו: כשנוח לכם אתם שר"פ ואתם לבד, ואתם לא רוצים את הממונה על השכר בתלושי השכר שלכם.

<רוני גמזו: כי הדסה הייתה היחידה שלא עוברת פיקוח על שכר בתלושי השכר שלה.

<רוני גמזו: גם כללית עוברת, גם כל הממשלתיים עוברים.

<רוני גמזו: אבל היה לכם נוח לאורך כל השנים.

<רוני גמזו: להדסה.

<רוני גמזו: היה לכם נוח לאורך כל השנים לבצע ממלכה שהיא ממלכה שמקבלת את האחריות בעצמה, שמנהלת את השר"פ בעצמה.

<רוני גמזו: וכשאני שאלתי את השאלה – למה רק 15% הולך, אז אמרתם זו החלטה שלנו, יש לנו גם שערי צדק, אנחנו שומרים על עצמנו, אל תדאג.

<רוני גמזו: וזה היה בשלב כשהגירעון לא צף.

<רוני גמזו: זה היה סוף שנת 2012, הגירעון עוד לא צף למימדים שכאלה.

<רוני גמזו: זה היה בחודשיים הראשונים של קוקיה.

<רוני גמזו: הדפתם את הניסיון שלנו להבין מה קורה.

<רוני גמזו: פעם ראשונה שאני הבנתי מה קורה היה מכותרות העיתונים.

<רוני גמזו: אני, מנכ"ל משרד הבריאות, שהיום אתם מדברים עליו, למה ואיפה היה משרד הבריאות, ניזונתי מהכותרות בעיתונים.

<רוני גמזו: דו"חות כספיים אף פעם לא קיבלנו, ואני מנכ"ל שרוצה לדעת ורציתי לדעת.

יעקב מרגי: אבל היה בידייך ליצור התקשרויות.

<רוני גמזו: לא היה בידי.

יעקב מרגי: של הקופות, של הקופות.

יעקב מרגי: תאמר לקופת החולים - - -

<רוני גמזו: חבר הכנסת מרגי, אין לי סמכות.

<רוני גמזו: אני אומר לך, תלך להצעת חוק, תיצור חוק בתי חולים.

<רוני גמזו: תן לי את הסמכות, כי הסמכות שלי גזורה מאיזו פקודה נלוזה, פקודת בריאות העם מימי המנדט.

יעקב מרגי: תתקן אותה.

<רוני גמזו: אי אפשר לתקן אותה.

חיים כץ: מרגי, מרגי.

<רוני גמזו: זה יהיה חלק ממסקנות ועדת גרמן.

<רוני גמזו: אני כבר אומר לכם, המשילות על בתי חולים, יש כאן מסר שנאמר כאן והוא נורה אדומה.

<רוני גמזו: זה לא רק הדסה, כי תזכרו שלפני הדסה ביקור חולים נפל.

<רוני גמזו: יש עוד שלושה בתי חולים בנצרת, הם לבד, הם קטנים, הם בקשיים.

<רוני גמזו: יש לנו עוד בתי חולים שהם חצי גריאטריים חצי פסיכיאטריים, הרצוג, רעות, הם בתי חולים בקשיים.

<רוני גמזו: אני, כדי לדעת מה קורה שם, צריך סמכות.

<רוני גמזו: היום החוק לא נותן לי סמכות.

<רוני גמזו: הוא נותן לי סמכות לקבוע על רווח המטופל, סדרי קבלה למיון, הוא לא נותן לי סמכות.

<רוני גמזו: אני לא יודע איך מתחלף שם אדם בדירקטוריון.

<רוני גמזו: אני לא יודע איך - - -

שולי מועלם-רפאלי: רוני, אתה בעד השבה של - - -

<רוני גמזו: אני חושב והדעה שלי היא שבתי החולים הממשלתיים, שנכון הם מסובסדים, מתפקדים יותר טוב מבתי חולים ציבוריים שנמצאים stand alone.

<רוני גמזו: אני רואה את בתי החולים הממשלתיים, יש לי בעיות תאגידי בריאות, יש לי איתם כמה בעיות, אבל הם יותר קרובים.

<רוני גמזו: זה נכון שגם שם יש בעיות של משילות, אבל היכולת שלנו בסופו של דבר לשלוט על מה שקורה שם - - -

שלי יחימוביץ': אז אתה רוצה שהם יהיו ממשלתיים?

שלי יחימוביץ': אני שואלת אותך.

<רוני גמזו: אני ברמה האישית, ברמה של המדיניות הספציפית שלי, כן.

<רוני גמזו: אני חושב שזה גם ייצור איזון באזורי הארץ, כי באזורי הארץ – דרום, מרכז, צפון – יש ממשלתי.

<רוני גמזו: אבל רבותי - - -

שולי מועלם-רפאלי: כי בירושלים אין.

שלי יחימוביץ': מה שאמרת עכשיו מאד דרמטי, רוני.

שלי יחימוביץ': הוא רוצה שהדסה יהיה ממשלתי.

חיים כץ: שלי, אז הוא אמר, בסדר.

חיים כץ: אני רוצה לסיים את הדיון.

שלי יחימוביץ': אתה יודע מה המשמעות של מה שהוא אמר עכשיו?

<רוני גמזו: המדיניות היא של הממשלה, יש משרד האוצר, יש ועדת גרמן, שם בכלל מבקר המדינה אמר – תלך, תיקח את הממשלתיים ותאגד אותם, תוציא אותם, כובעים, שמה כובעים.

<רוני גמזו: אני כבר בעניין הזה מכירים.

<רוני גמזו: הנושא הזה הוא בתוך ועדת גרמן ושם יהיו המסקנות.

<רוני גמזו: בסופו של דבר הפתרון של הדסה זה מעורבות יותר גדולה שלנו, של המדינה, ואנחנו עושים את זה.

<רוני גמזו: ניסינו לעשות את זה בתהליך של תכנית הבראה, הוועדים היה קשה איתם.

<רוני גמזו: הנהלת בית החולים הגיעה לפינה שלא הייתה לה ברירה.

<רוני גמזו: אנחנו משרד הבריאות לא-, הקפאת הליכים זה לא דבר שאנחנו עושים אותו, אבל כאן, בסיטואציה הזאת לא הייתה ברירה.

<רוני גמזו: חלק מהמשבר בהדסה, חלק גדול מאד, שוכן בהדסה, וכדאי שיפנימו את זה גם בתוך הדסה.

חיים כץ: תודה רבה.

חיים כץ: שמענו פה את רוח הדברים של כולם.

חיים כץ: כולם בוועדה הזאת, כל הדוברים, דיברו על יכולות של הדסה, על הצורך בהדסה פורח, משגשג, למען אזרחי מדינת ישראל.

חיים כץ: חלק דיברו על השר"פ – כן טוב, לא טוב, אני לא נכנס לזה.

חיים כץ: אנחנו ביקשנו ממך תשובה, לבקשתנו, בקשת הוועדה, למרות שזה לא במשא ומתן, להשלים - - -

<אביגדור קפלן: אתה מזכיר לי ימים עברו.

חיים כץ: כן.

חיים כץ: להשלים את השכר של אלה שמקבלים עד פעם וחצי השכר הממוצע במשק, לתת להם 100% מהשכר שלהם, לפחות בנטו, לראות איך גומרים את שאר הדברים בכסף שישנו, ואני לא צריך לספר לך איך עושים את זה.

חיים כץ: אתה לימדת אותי פעם איך עושים את זה.

חיים כץ: אז שאנשים יקבלו את הנטו שלהם, יוכלו ללכת הביתה בשקט, וזה ייתן זמן לכולם לנהל את המשא ומתן להצלת הדסה כמו שצריך.

חיים כץ: אנחנו מחכים לתשובתך.

<אביגדור קפלן: אני רק אומר משפט אחד.

<אביגדור קפלן: הדסה זה בית חולים שנותן שירותי בריאות מן המעלה הראשונה, על ידי אלפי עובדים, רופאים, אחיות ושאר העובדים.

<אביגדור קפלן: הוא במצוקה כלכלית וצריך לעשות את הכל כדי להוציא אותו משם.

<אביגדור קפלן: לא על ידי הלאמה ולא על ידי שיוכו לאחת מקופות החולים, זה פתרונות לא מתקבלים על הדעת, אפשר לדבר עליהם רבות.

<אביגדור קפלן: עכשיו לבקשה הקונקרטית שלך.

<אביגדור קפלן: היות ובהסכם המימון שצמוד לבקשה שפנינו לבית המשפט, כתוב שם שהשכר יעמוד על 90% בממוצע, אני אעשה את הכל שאלה שמשתכרים 10,000 שקלים ומטה - נביא את זה היום לאישור בית המשפט – יקבלו את מלוא השכר.

חיים כץ: טוב, תודה רבה, הישיבה נעולה.