הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 19, פרוטוקול מספר 45, 2014-02-12 10:00

עדי קול: בוקר טוב.

עדי קול: אני פותחת את הישיבה השנייה לבוקר וישיבת המשך בנושא ההתמחות במשפטים.

עדי קול: לכל משתתפינו החדשים אני אציג את הוועדה הזאת.

עדי קול: הוועדה המיוחדת לפניות ציבור, הוועדה הנשכנית ביותר בכנסת.

עדי קול: יש לוועדה הזאת זכויות כמו כל ועדה אחרת, כספים, חוקה, עבודה ורווחה, ההבדל בינה לבין הוועדות האחרות, ואני אומרת את זה בכל פתיחת דיון כדי שכל מי שנמצא כאן יידע את זה, זה שהוועדה הזאת מתכנסת בעקבות פנייה של ציבור, אדם פרטי, קבוצה, ארגון, עסק, והתפקיד שלה הוא באמת לפקח על עבודת רשויות הממשלה והגופים השלטוניים ולהבטיח שעבודתם נעשית כהלכה.

עדי קול: אנחנו קיימנו דיון לפני שבועיים בנושא הרפורמה, או התוצאות של הרפורמה, המצוינת, אני חוזרת - - -

<קריאה: לפני שבוע, ב-4.2.

עדי קול: לפני שבוע, מעולה.

עדי קול: שלא תחשוב, רואי, שאתם היחידים שבאים לפה כל שבוע, כולם יגיעו גם בשבוע הבא ויגיעו גם בשבוע אחרי זה, עד שאני אקבל מענים לבעיות שמטרידות אותי.

עדי קול: אז קיימנו דיון לפני שבוע.

עדי קול: הבעיה שנוצרה בעקבות הרפורמה וההתמחות של סטודנטים למשפטים, הגיעה פנייה של סטודנטים והצגנו אותה בדיון הקודם, התלוותה לפנייה שלהם גם פנייה של קודקס, שמתכללים את הנושא של ההתמחויות והם הציגו את הקושי הגדול שהתעורר בעקבות קביעת התאריך, ב-15 במרץ.

עדי קול: אני אחזור בקצרה על הבעיות, למרות שאני חושבת שכל מי שנמצא כאן מכיר את הבעיות ומודע להן.

עדי קול: הרפורמה שתפקידה היה לדחות את מועד הגשת המועמדות להתמחות.

עדי קול: סיפרתי גם בדיון הקודם, אני חוויתי אותה בעצמי כשהגשתי מועמדות להתמחות, שלא עשיתי, ואני מצטערת על זה, אני אומרת את זה כל פעם, המשכתי לדוקטורט ללא ההתמחות, הגשתי אחרי מבחן אחד בסמסטר א' בשנה ראשונה.

עדי קול: כולנו יודעים שזו הייתה בעיה, ציונים לא מייצגים, מצב לא הגיוני, הסטודנטים לא יכלו לבחור כראוי ואני חושבת שמן הראוי היה לעשות את הרפורמה הזאת ואני יודעת שיש פה אנשים שעבדו עליה עשר שנים ובדיון הקודם היו אנשים שעבדו עליה בשיתוף פעולה.

עדי קול: אנחנו גם יודעים שבמהלך הדיונים על הרפורמה דיברו על הכשל שיואב דותן הפליא לתאר ככשל החיזור שנוצר בעקבות קביעת התאריך, העובדה שיש לנו עכשיו לחץ של זמן ואין יכולת בקצב הזה לעשות התאמה מושלמת בין המשרדים לסטודנטים.

עדי קול: שלוש בעיות שהצגנו בדיון הקודם, שעלו.

עדי קול: אחת, הראיונות בשבת בערב.

עדי קול: ה-15 במרץ יוצא השנה בשבת.

עדי קול: הבנתי שבשנה שעברה הוא יצא ביום שישי, אז אנחנו לא יכולים לצפות את מגוון הבעיות שנוצרות בעקבות התאריכים, אבל שבת בערב, משרדים שהזמינו את הסטודנטים למוצאי שבת, שאלו אותי מה הבעיה עם זה.

עדי קול: אני חושבת שלא צריך לפרט, אבל כשהמשרדים הגדולים נמצאים בתל אביב ובירושלים אנשים שגרים ברחבי הארץ, אנשים שהם שומרי שבת, יש להם קושי להגיע בשבת.

עדי קול: אני חושבת שגם הוגדר במדינת ישראל שבת כיום מנוחה ולא הוגדר יום מנוחה עד מוצאי שבת ולכן אני לא חושבת שזה ראוי.

עדי קול: הדבר השני שנוצר, ואני גם תיארתי את זה בדיון הקודם, שישבתי עם סטודנטים למשפטים שהתקשרו אליהם ממשרדים ואמרו להם, 'רגע, אתם לא דירגתם אותנו במקום ראשון, שני, מה קורה?

עדי קול: ' לחץ מאוד מאוד גדול על הסטודנטים להגיע לראיונות בהקדם האפשרי, לסטודנטים המצטיינים לתת תשובה במקום.

עדי קול: אמרתי את זה אז ואני אגיד את זה שוב, סטודנטים מצטיינים זה לא בהכרח אנשים שקיבלו את הציונים הכי גבוהים.

עדי קול: אלה שקיבלו את הציונים הכי גבוהים זה אלה שעלו על הטריק, דיברנו גם על הקטסטרופה של ציון מיטיב שבה יש אנשים שברברו הרבה פעמים בשיעורים וקיבלו ציון גבוה יותר ואמרתי שאני מכירה את זה היטב מהכנסת ואני לא חושבת שזה אומר שבהכרח הם האנשים הטובים, אלה שמדברים יותר.

עדי קול: נוצר מצב שהסטודנטים המצטיינים סוגרים מהר, בלחץ, בלי יכולת לקבל החלטה, מה שיואב קרא צרות של עשירים, ולעומת זאת סטודנטים פחות מצטיינים, אבל טובים לא פחות, מתקשים להגיע למקומות האלה ובטח שהסטודנטים מהמכללות כמעט ולא מצליחים להשתחל, כשבתוך יומיים, שלושה, ארבעה צריך לסגור את המקומות במשרדים הטובים.

עדי קול: גם אמרו מקודקס שהנתונים של שנה שעברה כמעט לא הצליחו, אם בכלל, סטודנטים מהמכללות להשתחל למשרדים הגדולים, מה שפעם היו מצליחים, כשהיה פרק זמן יותר ארוך.

עדי קול: וגם לסטודנטים וגם למשרדים הייתה ארכה לבחון לעומק יותר את הסטודנטים.

עדי קול: בעיה נוספת שעלתה זו בעיה של סטודנטים עם תואר קצר יותר, שמסיימים בשלוש שנים ולא בשלוש וחצי ונשארים תקועים, כי התאריך 15 במרץ לא מתאים להם ולעיתים הם צריכים לחכות שנה.

עדי קול: ביקשנו לראות איך אנחנו נותנים לבעיה הזו פתרון.

עדי קול: אני חושבת שמיציתי את שלוש הבעיות המרכזיות, מיפיתי אותן, ומה שאני עשיתי בעקבות זה, אחת, הפנייה הראשונה שהגשנו זו פנייה למשרד המשפטים וללשכת עורכי הדין, כדי לשנות את הכלל הזה, או להוסיף כלל, שלא רק יש תאריך לקביעת ראיונות אלא גם תאריך למתן תשובה.

עדי קול: זאת אומרת לתת לאנשים איזה שהיא ארכה לנשימה, לבחינה.

עדי קול: שכחתי את הבעיה המרכזית, מבחינתי, המגזר הציבורי.

עדי קול: אמרתי פה, כמי שעשתה את הקפיצה ואת המעבר למגזר הציבורי אני רואה שאחד הקשיים הגדולים שלנו בחברה זה הפקידות הממשלתית.

עדי קול: הפקידות הממשלתית צריכה חיזוק.

עדי קול: יש פקידים נפלאים, הרבה פעמים המערכת ישנה, מסואבת, איטית, מקשה עליהם לעבוד ואנחנו צריכים אנשים מוכשרים, ערכיים, שיהיו מוכנים להתנדב למאמץ הזה וללכת להיות חלק מהמגזר הציבורי.

עדי קול: ישבו פה סטודנטים ואמרו 'אנחנו רוצים להיות חלק מהמגזר הציבורי, אבל אם יבקשו מאיתנו לסגור ראיון ביום שבת בערב או ביום שישי בבוקר, אנחנו נגיד כן, כי טוב ציפור אחת מיד משתיים או עשר על העץ'.

עדי קול: המגזר הציבורי לא עומד בקצב ואנחנו משאירים אותו, שוב, לסטודנטים פחות טובים ולסטודנטים שלא בהכרח רוצים, אלא יישארו עם זה כבררת מחדל ואני חושבת שכמדינה, כחברה, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו את זה, ובטח לא ככנסת.

עדי קול: אז זאת הבעיה הרביעית.

עדי קול: פניתי גם למשרד המשפטים וגם ללשכת עורכי הדין.

עדי קול: שרת המשפטים לא יכולה לקבל את ההחלטה בעצמה, צריכה להגיע אליה פנייה, בקשה, מלשכת עורכי הדין.

עדי קול: לשכת עורכי הדין צריכה לכנסת את - - -

<אורן פרסקי: את ועדת ההתמחות ואחר כך את המועצה הארצית.

עדי קול: יושבת ראש המועצה הארצית נמצאת בחו"ל.

עדי קול: בעיניי זו לא סיבה מספיק טובה והתקשרתי לראש הלשכה ואמרתי לו, זה שהיא נמצאת בחו"ל, אני מניחה שיש לה ממלא מקום ויש לה מחליף, יש לה סגן, מישהו שיכול להתכנס מהר ולהגיד שזה הכלל שאנחנו רוצים ולהמליץ לשרה כדי שנוכל לזרז את התהליכים.

עדי קול: לא קיבלתי עדיין תשובה לגבי זה ולכן אמרתי, אנחנו קצרים בזמן, 15 במרץ מתקרב, ואני אומרת שוב, ב-19 במרץ יש לי יום הולדת, למי שלא זכר בדיון הקודם, ואני רוצה את הפתרון כבר לשנה הזאת.

עדי קול: אני רוצה לראות איך אנחנו יכולים למצוא את הפתרון.

עדי קול: הזמנתי את המשרדים שלא הזמנתי אותם קודם.

עדי קול: כמו שאתם רואים, הם הגיעו בהמוניהם.

עדי קול: אני רוצה להודות לנציגים משני המשרדים שנמצאים פה, משרד גולדפרב ומשרד שבלת.

עדי קול: אמרנו, אני חושבת שיש פה בעיה שהיא משותפת, גם המשרדים לא יקבלו בהכרח את הסטודנטים הטובים ביותר ואת אלה שמתאימים להם ביותר בלחץ הזה.

עדי קול: יש סטודנטים שרוצים להתעסק בליטיגציה, אבל הראיון שנקבע להם הוא במשרד שלא מתמחה בליטיגציה, בגלל הלחץ הם יסגרו וחבל, חבל לשני הצדדים.

עדי קול: אני רוצה לנסות לראות אם אנחנו יכולים ליצור פה איזה שהיא אמנה חברתית עם שני הצדדים ולהגיד, אנחנו לא מבקשים מהם לתת תשובות בשבוע, עשרה ימים, כדי שכולנו נוכל לעשות את זה בנחת.

עדי קול: דילמת האסיר.

עדי קול: אני מבינה, כולנו למדנו, שיעור ראשון אפילו בתורת המשפט, אבל בכל זאת אני רוצה לנסות ואני אפנה לכלל המשרדים ואחר כך ללשכה לראות איך אנחנו יכולים להתקדם ולנסות לקבל תשובה, גם על שאלת מתי תתכנס המועצה, אבל יותר נכון, מה אנחנו יכולים לעשות בהקדם האפשרי.

עדי קול: אז אני פונה אליכם ראשונים.

עדי קול: לפרוטוקול שם ותפקיד.

<לימור שופמן: אני סגנית ראש מחלקת חברות וניירות ערך במשרד גולפרד זליגמן ואחראית על נושא המתמחים ביחד עם דנה דורון, מנהלת משאבי אנוש אצלנו.

<לימור שופמן: קודם כל אני מסכימה עם הבעיות שתיארת.

<לימור שופמן: אנחנו רואים את זה כך גם במשרד.

<לימור שופמן: זאת אומרת לא רק בעיניים של הסטודנטים, אלא גם כמשרד.

<לימור שופמן: המרוץ המטורף הזה שנוצר בשנה שעברה ושהביא למצבים שבהם אנחנו צריכים לתת בעצם תשובות.

<לימור שופמן: למעשה התחלנו וסיימנו את התהליך בחמישה ימים, כשאנחנו צריכים לתת תשובות לאנשים בתוך יום-יומיים מהיום שראיינו אותם, כי הם צריכים לתת תשובה במשרד אחר ואם לא נתנו להם תשובה אנחנו מאבדים אותם, גם לנו כמשרד זה לא מאפשר לעשות תהליך ראוי.

<לימור שופמן: אני בהחלט מבינה את הלחץ המטורף שזה מטיל על הסטודנטים, אני חושבת שזה בעייתי.

<לימור שופמן: אני חושבת שדילמת האסיר היא בעייתית בהקשר הזה.

<לימור שופמן: אנחנו מדברים על עורכי דין - - -

עדי קול: שכולם למדו את דילמת האסיר, כולם מכירים את הבעייתיות שלה.

<לימור שופמן: כן.

<לימור שופמן: פה כל אחד יתקשה לסמוך על משנהו, שמשרדים אחרים לא ייענו לאותה התחייבות שלא לתת תשובה לפני מועד מסוים.

<לימור שופמן: אני חושבת שהדרך היחידה כנראה לפתור את זה, ולפחות בלו"ז הזה אי אפשר לפתור את זה, אני מניחה, בדרכי חקיקה, אז הדרך היחידה היא באמת להגיע לאיזה שהיא הסכמה שנניח תשובות ניתנות רק לאחר שבועיים מה-15 במרץ, לפני כן לא ניתנות תשובות.

<לימור שופמן: ושוב, יש פה שאלה של תשובות בקריצת עין, יש פה שאלה של כל מיני דברים ועד כמה באמת אפשר יהיה לסמוך על זה שהמשרדים אכן יצייתו לזה.

<לימור שופמן: מאחר שהנציגים של המשרדים לא נמצאים פה, איך אתם בעצם מתכוונים לנהוג מול המשרדים כדי להביא ל - - -

עדי קול: אז לכם יש נכונות להסכים לדבר כזה.

<לימור שופמן: כן, התשובה היא שכן.

עדי קול: עורך דין משה נאמן.

<משה נאמן: הבעיה שנוצרה כאן, וכאן בעיית דילמת האסיר שמטרידה אותי, העובדה שאנשים הזמינו למוצאי שבת זה סוג של כמעט סגירה בקריצה.

<משה נאמן: הם לא הזמינו את כולם למוצאי שבת, הם לקחו את הרשימות של 20 המצטיינים של תל אביב וירושלים, או מין סוג שכזה, והזמינו אותם לראיונות.

<משה נאמן: אני חושש שהפתרון בהסכמה, למרות שאני אומר מראש, אנחנו בוודאי נסכים לו, אבל קיימת כאן בעיה ואני רוצה לספר לכם על הדילמה שהייתה לי לפני שנה ועל שיחות שהיו לי עם סטודנטים השנה.

<משה נאמן: הדילמה של לפני שנה הייתה שכאשר אנחנו אמרנו שאנחנו מתכוונים לראיין חמישה ימים שלמים, צוותים מראיינים ורוצים להגיע למסקנה מושכלת, הסתבר לנו אחרי יומיים-שלושה שאותם אנשים ששמנו אותם ברשימת אלה שאנחנו הולכים להגיד להם 'כן, אנחנו רוצים בכם', או שהם מצלצלים ואומרים לי 'תשמע, אמרו לי ממשרד איקס או וואי שאם אני לא אתן תשובה היום אני עפתי, כי הבא אחריי נכנס', ואז אם אני שוקל אותו אל מול מישהו אחר ואני רוצה לשקול עוד יום אחד אני לא יכול, זו הבעיה שלי, והוא בכלל בפחדים נוראיים.

<משה נאמן: מעבר לקטע הזה, השנה, כשדיברתי עם חלק מהאנשים, התברר לי כך, חלק מהם אומרים לי, 'מה אני אעשה?

<משה נאמן: אני מתראיין ביום ראשון ואצלך ביום שני והוא יגיד לי עכשיו תיתן לי החלטה, מה אני יכול לעשות?' אז זה נכון שהם כבר לא אחרי סמסטר ראשון במשפטים, שזו כבר הייתה החלטה נכונה, הם קצת יותר נבונים, אבל הם רוצים להגיע לאחד מהחמישה, שלושה, שמונה, עשרה, הם רוצים ללכת לתחומים מסוימים, בא להם משרד ואומר 'תשמע, אתה לא נותן לי תשובה היום נגמר העסק'.

<משה נאמן: איפה אני מצוי?

<משה נאמן: אני אומר לכם, אנחנו לא לוקחים יותר מאשר 22 מתמחים בשנה וברור לי ששלושה, ארבעה, הפסדתי, חבר'ה טובים, פשוט משום שלא יכולתי לשקול מצד אחד ומצד שני חטפו אותם.

<משה נאמן: הסיפור של מוצאי שבת הוא בדיוק אותה חטיפה.

<משה נאמן: התחושה שלי, אני מודה, אני מתנצל בפני רוב עורכי הדין, כי אני מעריך שרובם לא כאלה, אני מעריך שכן תהיה סגירה בקריצת עין.

<משה נאמן: העובדה שזימנו אותו למוצאי שבת, אומרים לו, 'אתה ברשימה של אלה שאנחנו רוצים, קשה לנו להאמין שלא נרצה אותך, אז תבוא במוצאי שבת'.

<משה נאמן: אלה שדיברו איתי אמרו, 'תשמע, מה יש לי לבוא ביום שני למישהו?

<משה נאמן: או בשלישי?

<משה נאמן: ' הסטודנטים של שלישי-רביעי, מה יקרה איתם?

<משה נאמן: בא אליי מישהו ואומר לי, 'תשמע, אני יוצא למילואים, אני לא יכול'.

<משה נאמן: היה אצלי השבוע בן אדם שאמר לי 'תשמע, אני מתחיל קורס בצבא, אין סיכוי שאני אגיע לראיונות הזה.

<משה נאמן: אם מישהו לא יקבל אותי שבוע קודם, אני אגיע לראיונות אחרי'.

<משה נאמן: המשרדים הטובים סגרו את העסק.

<משה נאמן: אני חושב שחייבים, אני חושב שבקנדה זה הולך ככה, מראיינים מתאריך מסוים, נותנים תשובה החל, אני לא יודע אם זה שבועיים, יכול להיות שמספיק שבוע, אין לי בעיה, אבל חייבים להיות - - -

<לימור שופמן: שבוע לא יתקן את הבעיה בעיניי.

<לימור שופמן: זה קצר מדי.

עדי קול: אנחנו דיברנו על עשרה ימים.

עדי קול: עשרה ימים יכול להיות פתרון בסדר?

<קריאה: אנחנו חשבנו על שבועיים.

עדי קול: שבועיים?

עדי קול: אני אשמח, כמה שיותר יותר טוב.

<משה נאמן: בסדר, אני מודה שמה שקרה לפני שנה יצר מצב שאתה חייב להיות ערוך לחמישה ימי ראיונות היסטריים.

<משה נאמן: למה?

<משה נאמן: לא בגלל שאתה שם תמצא את גיזת הזהב, אלא משום שבחמישה ימי ראיונות כולם יגנבו לך את כולם.

<דנה דורון: אתם הזמנתם לשבת בערב?

<משה נאמן: מה פתאום?

<לימור שופמן: גם אנחנו לא.

<משה נאמן: בשום פנים ואופן לא.

עדי קול: אנחנו ניסינו להזמין משרדים שהזמינו, כמו שאתם רואים - - -

<משה נאמן: לכן השאלה היא האם ניתן להגיע למצב שבו אפשר לתקן את העניין הזה עוד השנה.

<משה נאמן: אני מדבר על קודם, כשקיבלתי מתמחים מתוך ידיעה שאם הם מתקבלים לעליון אני נותן להם קדימות.

<משה נאמן: אני יודע שהיו משרדים שאמרו שאין כזה דבר, אתה לא אומר לי - - - עכשיו אני מדבר על עליון, אני מראיין מתמחה ואני אומר לו 'תשמע, אתה נורא נחמד, אתה מוכשר, אתה נהדר, אני, אם הבן שלי היה לומד משפטים הייתי שולח אותו למחלקת הבג"צים'.

<משה נאמן: אני בטוח שהוא לא שומע את זה בהרבה משרדים, אבל אני אומר להם את זה.

<משה נאמן: הם לא יודעים מה לעשות.

<משה נאמן: פשוט סטודנטים לא יודעים מה לעשות.

<משה נאמן: ובמה לעשות הזה אנחנו כעורכי דין שמסוגלים להביא עדים, תסלחו לי, לדום לב, מסוגלים גם לשגע אותם.

<לימור שופמן: שבועיים יפתרו את בעיית המגזר הציבורי?

עדי קול: מיד נשמע את משרד המשפטים.

עדי קול: עורכי דין היו פעם סטודנטים למשפטים ואמרנו שקשה לסמוך בדילמת האסיר על עורכי דין, על אחת כמה וכמה על הסטודנטים.

עדי קול: השאלה אם אתם חושבים שסטודנטים יהיו מוכנים לקחת על עצמם את האמנה הזאת של לא להגיד 'כן, טוב, אני סוגר איתך'.

<רואי צור: קודם כל זה גם מתייחס לקול קורא.

עדי קול: רגע, עוד לא דיברנו על הקול קורא.

<רואי צור: לא, בהקשר של לסמוך על הסטודנטים.

<רואי צור: ברמה העקרונית אני לא חושב שזה משהו שאפשר להטיל על הסטודנטים.

<רואי צור: אם מדברים פה על איזה שהיא א-סימטריה ברורה שיש בין המשרדים לסטודנטים, הסטודנט, ברגע שמטילים עליו את האחריות הזו, אם מצפים מהסטודנט להתחייב לדבר כזה, הוא לא יעמוד בזה.

<רואי צור: זאת אומרת אם יהיו קריצות עין, אם יגידו 'אוקיי, רק בוא נסגור בינינו לא רשמית ונודיע לך רשמית', אז הסטודנטים ייאלצו, זו דעתי האישית, זה לא משהו אמפירי, אבל הסטודנטים לא יעמדו בלחץ הזה.

<רואי צור: זה גם נכון לגבי העניין של שבת בערב.

<רואי צור: אני חושב שאחרי שהתפרסמה הכתבה וכל הרעש סביב שבת בערב, הרבה סטודנטים פנו אליי בלחץ של מה יקרה איתם עכשיו, סטודנטים שזומנו לשבת בערב, בגלל שעכשיו, שאולי ישנו את שבת בערב אבל לא יאריכו את תקופת הראיונות, אז מה יקרה להם, בעצם יזיזו להם את הראיון.

עדי קול: יזמינו אותם ב-4 בבוקר בראשון.

<רואי צור: אני אומר שלא הייתי מטיל את האחריות פה על הסטודנטים, זה משהו שמה שנקרא המבוגר האחראי צריך לקחת את האחריות, שזה המשרדים, זה הלשכה, משרד המשפטים.

<רואי צור: משרד המשפטים זו לא הבעיה, אבל - - -

עדי קול: בסדר, הוא יצטרך להזדרז אם יהיה.

עדי קול: אז המבוגר האחראי, אני הזמנתי את המבוגר האחראי וממש ביקשתי ממנו לבוא בהתראה קצרה, ואמרתי לו קודם כל כי חשוב לי להודות על הרפורמה.

עדי קול: עשר שנים של עבודה קשה ואני חושבת שכולנו בירכנו על הרפורמה ודיברנו על היתרונות שלה, וגם נאמר, שצפו את הבעיה הזאת, רק חשבו שייקח איזה שנתיים-שלוש עד שסטודנטים יצעקו ואני שמחה לראות שצועקים קודם.

עדי קול: אז אני אשמח לשמוע.

<אורן פרסקי: צריכים גם לזכור את הבעיות שהיו לפני הרפורמה.

<אורן פרסקי: לפני הרפורמה אותם לחצים ואותן עובדות, כשמדובר באנשים ובשוק פתוח וחופשי, הביאו לכך שבמקום להתראיין בשנה ג' אנשים התחילו להתראיין בסוף שנה א', כפי שיושבת הראש אמרה.

<אורן פרסקי: הייתה בעיה נוספת, שבמגזר הציבורי בכלל המשיכו לראיין גם שנה לאחר מכן, כך שאי אפשר היה לפנות גם לפה וגם לפה ולשקול ביניהם.

<אורן פרסקי: באוניברסיטאות אמרו שמי שהתקבל כבר בסוף שנה א' ל-ש.

<אורן פרסקי: הורוביץ סבר שהוא לא צריך ללמוד יותר, הוא כבר עשה את שלו.

<אורן פרסקי: אז סברנו, ואני עבדתי על זה מ-2002, כשעדיין לא הייתי בתפקיד, הייתי בתפקיד רק בירושלים, והוצאתי מכתבים עם הרעיון הזה למשרדים, למשרדי הממשלה, ולאחר מכן כשקיבלתי את התפקיד הבאתי את זה למועצה.

<אורן פרסקי: זה לקח שתי קדנציות בתוך הלשכה כדי לגבש את המבנה.

<אורן פרסקי: אנחנו זימנו את הסטודנטים שהיו אז, שהיום בטח הם עורכי דין בכל המשרדים האלה, והזמנו את המשרדים והזמנו את משרדי הממשלה ועשינו דיונים פתוחים ויואב דותן היה ועיבדנו הצעה.

<אורן פרסקי: ההצעה הזאת הלכה לפי המתכונת של האוניברסיטאות האמריקאיות, יש מועד להגשה ויש מועד לתשובה.

<אורן פרסקי: כולם מקבלים תשובה באותו זמן.

<אורן פרסקי: סברנו שגם המגזר הציבורי יתארגן כדי לעמוד בדבר הזה, ואם כולם מגישים את הבקשות באותו יום, מתראיינים באותו זמן, מקבלים את התשובות באותו זמן, יש לך יעילות מקסימלית, כי כל אחד יכול לבחור את המקום האופטימלי בשבילו.

<אורן פרסקי: בתיאוריה זה עובד.

<אורן פרסקי: אמרו לנו במשרד המשפטים, זה מאוד מעניין אבל אתה לא יכול להיכנס לקרביים של כל אחד ולקבוע שביום זה הוא יעשה ככה או ביום זה הוא יעשה ככה.

<אורן פרסקי: מספיק אם תלך לפי העיקרון שאתה הצבת, שלא טוב להתראיין בשנה א' ובשנה ב', תקבע את המועד שלפניו אין, ואת היתר תותיר לשוק החופשי.

עדי קול: שוק חופשי זה נהדר.

<אורן פרסקי: אמרו לי שזו רגולציית יתר, אמרו 'אנחנו לא מוכנים לאשר את זה', אני נאלצתי לוותר בעניין הזה, כי אחרת לא הייתי מעביר את הרפורמה.

<אורן פרסקי: היה גם בג"צ בעקבות הרפורמה, בפרט לנושא הזה של אלה שלומדים שלוש שנים.

<אורן פרסקי: בג"צ הבין את העניין וכתב פסק דין שהרפורמה ברוכה, הרפורמה טובה, יכול להיות שיתברר במשך השנים הראשונות שיש באגים, הלשכה צריכה להפעיל את זה מספר שנים, לראות היכן הבעיות, כי כל פעם שאתה בא לתקן משהו אז צצה מהצד השני בעיה נוספת.

<אורן פרסקי: אנחנו תיקנו את הבעיה של שנה א', הנה יש לנו בהלה של מוצאי שבת.

<אורן פרסקי: מה ניתן לעשות ומה לא ניתן לעשות.

<אורן פרסקי: התהליך של החקיקה זה תהליך ארוך.

עדי קול: למה?

<אורן פרסקי: כי זה תהליך ארוך, אני עברתי את זה, זה לקח לי חמש או שש שנים להעביר את הדברים.

<אורן פרסקי: במועצה קודם כל צריכים לראות הצעות, כל אחד אומר את דברו, יש תיקונים, אין הסכמה במועצה להעביר טיוטה לשר המשפטים בלי שתיים-שלוש ישיבות לפחות.

<אורן פרסקי: יש ישיבה פעם בחודש, פעם בחודשיים - - -

עדי קול: רגע, זה נשמע לי כמו - - -

<אורן פרסקי: לא, אני מנסה להסביר - - -

עדי קול: לא, אבל תסביר לי את זה.

עדי קול: למה?

עדי קול: ממשלת ישראל יכולה לקבל החלטות גדולות בהרבה בישיבה אחת והיא יכולה להתכנס לישיבה - - -

<לימור שופמן: זו המציאות בלשכת עורכי הדין.

<אורן פרסקי: זאת גם המציאות, תסלחו לי, בחקיקה במדינת ישראל.

<אורן פרסקי: אני אספר לך סיפור על הרפורמה לגבי עורכי דין זרים, שהעבירו כחלק מחוק התקציב בצורה לא נאותה.

<אורן פרסקי: אנשי האוצר פנו אלינו ואמרו 'אנחנו באים לתל אביב, לשבת איתכם, זה נורא דחוף, צריכים להעביר'.

<אורן פרסקי: אמרתי 'למה בחוק ההסדרים?

<אורן פרסקי: מה חוק ההסדרים?

<אורן פרסקי: לרפורמה הזאת זה מתאים?

<אורן פרסקי: ' אמרו לי, 'התייאשנו מתהליך החקיקה במדינת ישראל'.

<אורן פרסקי: זה אנשי האוצר אמרו לנו.

<אורן פרסקי: אז בואו ניתפס במציאות - - -

עדי קול: דקה, דקה, קודם כל אני אסביר לך פוליטיקה, אם אתם רוצים לפרוטוקול, לאוצר יש אינטרס להעביר דברים בחוק ההסדרים לא בגלל שהוא מתייאש מתהליך החקיקה, אלא בגלל שהוא רוצה להעביר דברים שהוא יודע שהכנסת לא תאפשר.

עדי קול: אז אם הם אמרו לך את התשובה הזאת, זו תשובה לא נכונה ואתה יכול לשאול את נציגי האוצר, חוק ההסדרים זו הדרך של האוצר לדחוף דברים שהם לא יעבירו בדרך אחרת.

<אורן פרסקי: אז אני לא חדש פה, אני המתנתי במשך חמש שנים בוועדת חוקה כדי שיאשרו תיקון בחוק המרשם הפלילי שתשעה שופטים בבית המשפט העליון אמרו שחייבים לעשות אותו.

עדי קול: מדובר על תיקון קטן.

עדי קול: אתה יודע מה?

עדי קול: אפילו זמני.

עדי קול: סליחה, התשובה שגם אחרים עושים את זה לאט היא לא תשובה טובה בעיניי.

עדי קול: אנחנו היום ב-12 בפברואר, יש לנו חודש ושלושה ימים.

עדי קול: אתה אומר שאין שום סיכוי לקבל את התיקון הזה?

<אורן פרסקי: אין סיכוי.

<אורן פרסקי: לא רק שאין סיכוי אצלנו, אין סיכוי אצלם.

<אורן פרסקי: אני עמדתי שלוש שנים מול משרד המשפטים עם טיוטות, יש מחלקות ניסוח, יש מחלקות כאלה - - -

עדי קול: אז אני דיברתי עם שרת המשפטים והיא אמרה לי שאם יעבירו לה את הכלל היא תוכל לקבל את ההחלטה הזאת.

עדי קול: אני דיברתי איתה באופן אישי מיד בסוף הדיון ועם היועצת שלה.

עדי קול: היא אמרה שאם אתם תעבירו את הכלל הזה היא תעשה את זה מהר ותצליח לעשות את זה.

עדי קול: ודיברתי עם יושב ראש לשכת עורכי הדין, דורון ברזילי, והוא אמר לי 'אני אבקש כינוס דחוף', אני גם פניתי אליכם, כינוס דחוף של המועצה, של מי שנמצא כאן, ואתם יודעים מה?

עדי קול: בחודש אפשר לעשות שתיים-שלוש ישיבות, אם רוצים.

עדי קול: השאלה אם רוצים.

<אורן פרסקי: מה שהיה ברור לי מהישיבה הקודמת, שלא יכולתי להגיע אליה, שמה שקורה זה לא טוב, שגם העניין של מוצאי שבת לא טוב, גם העניין של התשובות המיידיות לא טוב, זה לא טוב לאף אחד, ושוב אנחנו עומדים מול התופעות שהשוק הפתוח והעובדה שמדובר באנשים מציבים בפנינו את הבעיות האלה.

<אורן פרסקי: אז מה אפשר לעשות?

<אורן פרסקי: מה שאפשר לעשות זה לצאת באופן פומבי לכל המאמנים, אנחנו יודעים בדיוק מי הם כל המאמנים ולהודיע להם שהלשכה - - -

עדי קול: רגע, סליחה.

עדי קול: בחו"ל נמצאת חוה מרצקי, נכון?

עדי קול: למה אתם מתכנסים רק ב-27.2, ועדת ההתמחות?

עדי קול: אמרו לי שהמועצה כבר מתכנסת ב-27, למה לכם, ועדת ההתמחות, לוקח שבועיים עד שאתם מתכנסים?

עדי קול: אני אומרת, אני פניתי אליך ב-5 בפברואר, מה - - -

<אורן פרסקי: אנחנו יושבים פעם בחודש, בדרך כלל.

עדי קול: אבל ביקשנו פגישה דחופה לצורך בעיה דחופה.

<אורן פרסקי: אלה הישיבות שלנו, 20 איש באים מכל הארץ.

<אורן פרסקי: זה ייכנס לסדר היום.

<אורן פרסקי: אני אראה, אולי אני אוכל להקדים את זה לישיבה אחת לפני זה.

עדי קול: אבל אתה מבין?

עדי קול: זו הבעיה.

עדי קול: אם אנחנו צריכים קצב מהיר ואני קוראת בדחיפות, אז רק ב-27 מתכנסת הוועדה שלך ואז אחר כך צריכים להמליץ, ואז עד ש - - -

<אורן פרסקי: אני מעריך את הרצון להזיז דברים, אני לא מאמין שניתן לעשות חקיקה בטווח הזמן הזה.

עדי קול: כי איבדנו את הרצון.

<אורן פרסקי: בגלל זה אני דאגתי להוציא קול קורא.

<אורן פרסקי: היה לי ברור מיד בתום הישיבה הקודמת שזה מה שאני יכול לעשות והיה לי גם ברור שזה מה שאני צריך לעשות.

<קריאה: זה פורסם היום בעיתון כבר.

<אורן פרסקי: זה מה שאני צריך לעשות מכיוון שכל המשרדים והסטודנטים, ואני פונה - - -

עדי קול: אין לו סמכות, זו הבעיה.

<אורן פרסקי: הלשכה איננה קומיסר, הלשכה לא יכולה לתת פקודות למשרדים ולסטודנטים.

<אורן פרסקי: אין לנו סמכות כזאת, הובהר לנו גם היטב בבג"צ, ענר הלמן ייצג אותנו בבג"צ, הוא אמר לי, 'תיזהר, אל תחרוג מהסמכויות שלך, אין לך סמכויות כאלה, יש לך סמכות לחוקק כללים, ליזום כללים, להביא אותם למשרד המשפטים לחתימה של שר המשפטים ואחר כך לבצע אותם.

<אורן פרסקי: אבל אין לך סמכות לקבוע קביעות ואין לך סמכות להעלות מעבר לרגולציה שבחקיקה'.

<אורן פרסקי: מה שיכולנו לעשות זה בדיוק זה.

<אורן פרסקי: זה לבוא להגיד לכולם, לא בסדר, אתם עכשיו חורגים עכשיו והחולשות האנושיות מביאות אתכם לאבסורד.

<אורן פרסקי: אם זה לא ייפתר מרצון אנחנו נצטרך לפעול ולחוקק את זה.

<אורן פרסקי: זה לא רצוי, משרד המשפטים סירב לעשות את זה, הוא אמר שזו רגולציית יתר, עוד לא ראינו אם ניתן לפתור את זה באמנה חברתית.

<אורן פרסקי: גברתי מנסה, בואו ננסה לעשות את זה.

<אורן פרסקי: הצעד הראשון אנחנו עשינו, יצאנו בקול קורא, הבהרנו הבהר היטב שלא יהיה מוצאי שבת ושצריך לתת שבועיים לתשובה.

<אורן פרסקי: אם הסטודנטים יעמדו בזה, אם המשרדים יעמדו בזה, זה יכול אולי לעבוד.

<אורן פרסקי: אני מסכים שאחרון המשרדים ואחרון הסטודנטים ישמרו את זה, זו בעיה.

עדי קול: לכן זה לא שווה.

<אורן פרסקי: אם נראה שזה לא עובד, אז תהיה לנו שנה אחת לעשות את הרפורמה.

עדי קול: יש לך ספק שזה לא יעבוד?

<אורן פרסקי: חקיקה עושים באופן מושכל.

<אורן פרסקי: לא עושים חקיקה בבהלה.

עדי קול: אבל שנייה רגע, החקיקה הזאת, אתה חשבת שהיא נכונה במקור.

<אורן פרסקי: נכון.

עדי קול: וזה לא שצריך לדון מהתחלה.

עדי קול: זאת אומרת שאת הדיונים כבר עשינו וזו לא חקיקה חדשה, וחקיקה חדשה, אני מבינה שיש לה מועד, כולם כבר הגיבו, כום כבר אמרו.

עדי קול: אני רוצה לפנות למשרד המשפטים.

עדי קול: אנחנו יכולים לדון עכשיו בשאלת אובר רגולציה, אני חושבת שזה אולי קצת מאוחר ואולי נצטרך לדון על זה מאוחר יותר לגבי הנושא המהותי.

עדי קול: יש לכם רעיון למשהו שאפשר לעשות?

<שרית שפיגלשטיין: משרד המשפטים יבחן כל הצעה שתייעל את המצב כפי שהוצג לנו.

<שרית שפיגלשטיין: לגבי האובר רגולציה זה באמת נושא רחב שצריך לדון בו לעומק אבל מה לגבי למשל סטודנטים חלשים יותר.

<שרית שפיגלשטיין: אני חוששת שלמשל אם אנחנו נגביל את התקופה שתוך שבועיים ימים צריך להחזיר תשובה למשרדים, אולי סטודנטים חלשים יותר ייפגעו כתוצאה מזה.

עדי קול: הם עכשיו נפגעים, כי הם עכשיו לא מגיעים לראיונות, כי בחמישה ימים סוגרים.

<אורן פרסקי: כן, הם יכולים להיפגע יותר אחר כך.

<אורן פרסקי: צריך לבחון את הדברים.

<שרית שפיגלשטיין: לא, השאלה אם זה לא ימנע מהם להתראיין חודש אחרי.

<שרית שפיגלשטיין: זאת אומרת אי אפשר יהיה תוך התקופה הזאת - - -

עדי קול: לא תהיה בררה, אין מספיק מקומות שיסגרו בשבועיים.

<שרית שפיגלשטיין: לא, אבל השאלה אם זה לא יסחרר את השוק הזה לשבועיים.

<שרית שפיגלשטיין: אני לא פוסלת אף אפשרות, מבחינתי אם לשכת עורכי הזין תביא הצעה למשרד המשפטים להגביל את התקופה הזאת, אנחנו נבחן אותה ונראה לי שגם נקדם אותה.

<שרית שפיגלשטיין: אבל אני רק אומרת שצריך לחשוב באמת גם על הסטודנטים החלשים.

עדי קול: שוב, אני אומרת, המצב כרגע של הסטודנטים החלשים הוא קטסטרופה, יכול להיות שאת רק תשפרי את המצב.

עדי קול: לא תפתרי להם את הבעיה, כרגע סטודנטים חלשים לא מגיעים להתראיין.

<שרית שפיגלשטיין: לא, אבל את בעצם תאמרי שהם לא יוכלו להתראיין יותר, אחרי שבועיים.

עדי קול: לא, מה פתאום?

עדי קול: אנחנו נתחיל לתת תשובות, לא נסיים לתת תשובות.

<שרית שפיגלשטיין: מה זאת אומרת?

<שרית שפיגלשטיין: ב-15 את מתחילה לראיין ולהתחיל לתת את התשובות - - - ?

עדי קול: כן.

<שרית שפיגלשטיין: אז זה ברור שהם לא ירואיינו שבועיים אחרי ה-15.

<שרית שפיגלשטיין: זה ברור שזה יהיה המצב.

<קריאה: נכון, אחרי ה-1 באפריל לא יהיו ראיונות בכלל.

<שרית שפיגלשטיין: אחרי ה-1 באפריל לא יהיה ראיון אחד בשוק.

עדי קול: במשרדים הגדולים, אני מסכימה איתך.

עדי קול: היום אין אחרי ה-20 במרץ ראיונות.

עדי קול: זה העניין.

עדי קול: אנחנו מנסים לתת עוד אופציה ל - - -

<שרית שפיגלשטיין: במשרדים הגדולים.

<שרית שפיגלשטיין: אבל מה שנעשה פה זה שנכניס גם את כל הקטנים לסד הזמנים המטורף הזה.

<שרית שפיגלשטיין: אנחנו נרחיב אותו טיפה לגבי הגדולים - - -

<אורן פרסקי: יש הרבה משרדים קטנים, המשרדים הגדולים הם לא חזות הכול.

<שרית שפיגלשטיין: ואת כל הקטנים נכניס לשבועיים האלה וזה יפגע מאוד בסטודנטים החלשים יותר.

<שרית שפיגלשטיין: אבל בסדר, אני לא אמרתי שאנחנו נפסול הצעה כזאת, אני רק אומרת שצריך לחשוב גם על היבטים אחרים.

<אורן פרסקי: אני הייתי רוצה לומר, צריך לזכור, מספר המאמנים לא השתנה בעקבות הרפורמה.

<אורן פרסקי: הרי היא עולה לאט לאט, כי יש כל הזמן אנשים חדשים שמבקשים, אבל אותו מספר שהיה פנוי לקבל מתמחים בתהליך הישן, אותו מספר קיים - - -

עדי קול: רק מספר הסטודנטים הולך וגדל.

<אורן פרסקי: נכון, וגם מספר המאמנים הולך וגדל.

<אורן פרסקי: בדרך כלל יש מספיק מאמנים.

עדי קול: באותו יחס?

עדי קול: אני לא בטוחה.

<אורן פרסקי: העניין שקשה למצוא למי שלמד במכללות, יש פה שוק חופשי, יש היצע וביקוש.

<אורן פרסקי: שום רפורמה בתזמון לא תעזור לפתור את הבעיה הזאת.

<אורן פרסקי: לא כל אחד יוכל להתקבל לגולדפרב, מה נעשה?

<הילה אפריאט: אני מנהלת מחלקת השיווק של קודקס, דיברתי בישיבה הקודמת.

<הילה אפריאט: אני רוצה ממש רק להתייחס נקודתית לדברים שנאמרו, כי נראה לי שיש פספוס.

<הילה אפריאט: שוק חופשי זה טוב ויפה, כשל השוק שנוצר נוצר אחרי שראינו גם את היתרונות של הרפורמה, ובאמת נקודת המוצא שלנו הייתה חיובית, ובהתקיים כשל השוק אנחנו צריכים לשאול את עצמנו מה הפתרון האופטימלי.

<הילה אפריאט: ודאי וודאי, וזה אני עונה לנציגת משרד המשפטים, שהכוונה היא לא להגביל ולקצר את התקופה.

<הילה אפריאט: חלילה, המטרה היא לתת זמן לשיקול דעת סביר לשני הצדדים לקבל החלטות ולהפוך את השוק הזה לכזה שיתנהל בצורה יותר רציונלית.

<הילה אפריאט: כעבור שבועיים תהיה נקודת הסף שממנה נוכל להתחיל להחזיר את התשובות למעשה, וכמובן שזה לא יגביל את השוק.

<הילה אפריאט: אני לא מסכימה שהראיונות יתקצרו ויסתיימו כולם שבועיים, יש לנו סטודנטים מכל הסוגים, וגם במשרד המשפטים לא כל יחידותיו יישרו קו מבחינת היקף הראיונות.

<הילה אפריאט: כלומר ראיונות יתקיימו גם אחרי זה.

<הילה אפריאט: גם היום במשרדים ראיונות מתקיימים אחרי ה-1 באפריל.

<הילה אפריאט: אבל משרדים גדולים ומובילים ימשיכו לסגור בתקופה הקרובה, אז ניתן להם שבועיים לפחות כתנאי סף ולא שלושה או ארבעה ימים וזה דבר שהוא לדעתי אקוטי וקריטי ומאוד ישפיע לטובה על השוק.

<הילה אפריאט: נדמה לי שאנחנו קצת עושים כאן איזה שהוא תיאור רגולטיבי ומורכב.

<הילה אפריאט: אלה מילים נורא גדולות בשבילי, נשמע לי כמו נושא קטן שאנחנו רצים איתו כבר שנה ושומעים אותו מכל השוק וצריך לפתור אותו.

<שי בלץ: קודם כל רציתי לדבר לגבי הקריצה.

<שי בלץ: אני לא בטוח שהקריצה כזו בעייתית.

<שי בלץ: אני כסטודנט יכול לקרוץ חזרה.

<שי בלץ: כל עוד לא מחייבים אותי לתשובה אני לא רואה בזה בעיה.

<שי בלץ: זאת האמת.

עדי קול: אנחנו יכולים כולם לקרוץ ביחד, אבל זו פגיעה בהחלטה ש - - - אפשר למצמץ ביחד.

<שי בלץ: כל עוד אין נפקות לקריצה זה לא באמת משפיע עלינו, ואם לא - - -

עדי קול: כל עוד אתה לא עורך דין אתה לא צריך להגיד נפקות.

<שי בלץ: זה דבר ראשון.

<שי בלץ: דבר שני, לגבי השבועיים, אז זה טיפה שונה מההצעה המקורית שלנו.

<שי בלץ: אנחנו רצינו שתינתן תשובה לסטודנטים ואז לסטודנטים יהיה את הזמן לשקול, אבל אני מקבל את זה.

עדי קול: תודה.

<שי בלץ: לא, אני רוצה להעלות סוגיה לגבי השבועיים האלה.

<שי בלץ: השאלה שלי מה יקרה אחרי השבועיים.

<שי בלץ: בהנחה שהמשרדים מודיעים באותו רגע, יש להם מספר מסוים ואז הם עדיין יחייבו בתשובה זריזה, כי אחרת לא תהיה להם ברירה.

<שי בלץ: זאת אומרת הם יחייבו, 'תחזיר לי תשובה תוך שעתיים או שאני אעבור - - -

עדי קול: נכון, אבל יהיו לך שבועיים לחשוב על זה ואתה תצטרך אחרי שבועיים לדעת כבר לאן אתה רוצה ללכת וכשיתקשרו אליך יגידו 'התקבלת' צריך להגיד כן או לא.

<משה נאמן: הנקודה שאני חושב שהיא החשובה כאן זה באיזה שהוא מקום לשנות את האקוויליבריום.

<משה נאמן: ברגע שיינתנו השבועיים האלה, והנקודה היא לטובתכם, הסטודנטים, שיהיה לכם ברור, יינתן לכם פרק זמן לעשות חמישה, שישה, שבעה, שמונה, תבחרו, ולהגיד 'כאן וכאן אני רוצה, כי כאן וכאן אני יכול', זה בדיוק המשקל.

<משה נאמן: כל השאר לטעמי לא רלוונטי, ממש כך.

<משה נאמן: מה שנוצר ומה שקורה עכשיו, שבשלושה-ארבעה ימים האלה, זה נכון שמתמלאים המקומות במשרדים היותר טוב, נוצר מצב שהחבר'ה שלא יודעים להחליט על המקום לאן הם הולכים במרוץ, אתם לא מסוגלים לשקול, אתם יודעים כמובן פחות, משרדי עורכי הדין הרבה יותר חזקים, לי הרבה יותר קל במרוץ הזה.

<משה נאמן: אני אומר לכם, שלא יהיה לכם ספק, משרד שמצוי בעשירייה הראשונה, אין לו בעיה.

<משה נאמן: במקרה הרע הוא לא יקבל את ה-30 הכי טובים בשלוש-ארבע אוניברסיטאות, הוא יקבל את ה-30 שבאים אחריהם ואני מודיע לכם, וכאן נאמר על ידי היושבת ראש בצורה נורא פשוטה, אני לא בטוח שה-30 ציונים הכי טובים יהיו עורכי הדין הכי טובים.

<משה נאמן: ותבדקו את זה במרוץ של 20 שנה, יש לזה מספיק הוכחות.

עדי קול: התשובה היא שלא.

<לימור שופמן: התשובה היא שלא, מניסיון שלא.

עדי קול: קודם כל הדיון הוא קצר, כי אני רוצה לראות איך אנחנו מתקדמים.

עדי קול: אני מבקשת קודם כל ממר פרסקי לנסות להיות פחות סקפטי ופחות למוד ניסיון ולנסות לקיים ישיבה דחופה של ועדת ההתמחות, כדי שתוכל לדון בנושא הזה.

עדי קול: ושוב, אנחנו לא צריכים לקבל כלל קבוע, אני מניחה שיש הוראת שעה גם בנושא הזה, לעשות כלל זמני, שאם אתם רוצים לראות את ההשלכות, בואו נראה את ההשלכות הנוכחיות.

עדי קול: יש דבר כזה?

<שרית שפיגלשטיין: כן.

עדי קול: יפה, הוראת שעה.

עדי קול: מעולה.

עדי קול: השאלה שלי היא כזאת, האם אנחנו יכולים לכנס ישיבה של עשרת המשרדים הגדולים, לנסות לכנס ישיבה של עשרת המשרדים הגדולים בתל אביב, אני יודעת שירושלים זה מאוד קשה, לנסות להגיע להסכמה שלהם, עם כל הקושי שבדבר.

עדי קול: אתם חושבים שזה ריאלי?

עדי קול: ואם כן, אם אני צריכה לכנס אותם או שזה צריך להיות משהו שהלשכה תכנס.

עדי קול: לא מתוך סמכות, אלא מתוך אחריות, מתוך חברות.

<אורן פרסקי: אם נכנס אותם אז יהיו ויכוחים גדולים.

<אורן פרסקי: לדעתי יש יותר סיכוי לגברתי, אם תכנס אותם בכנסת, אולי הם יבואו.

<אורן פרסקי: אלינו אני לא מאמין שהם יבואו.

עדי קול: אוקיי, מעולה.

עדי קול: אנחנו נעשה את זה.

עדי קול: אנחנו נזמין לשבוע הבא את עשרת המשרדים הגדולים.

עדי קול: אני מקווה שאנחנו יודעים מי עשרת המשרדים הגדולים, אם לא, אנחנו נשאל אתכם.

עדי קול: ואני קוראת עוד פעם ללשכת עורכי הדין, שני דברים אנחנו צריכים.

עדי קול: אחד, להקדים את ישיבת ועדת ההתמחות, והשני את המועצה הארצית בהתאם.

עדי קול: וגב' חוה מרצקי חוזרת מחו"ל, כך שאני מבקשת שננסה לתאם את הישיבה, מיד אחרי שנצליח לתאם ישיבת ועדת התמחות לתאם את ישיבת המועצה הארצית.

<קריאה: אם גברתי יכולה להוציא לה מכתב.

עדי קול: היא הוציאה מכתב.

עדי קול: גם לחוה.

עדי קול: הוצאתי מכתב לכל מי שאפשר, אני מוציאה מכתבים סדרתית, זה רק לא עוזר לי, כמו שאתה רואה.

<לימור שופמן: אני חושבת שהייתי מרחיבה אפילו ל-15.

<לימור שופמן: זאת אומרת ככל שאם עושים פגישה כזו - - -

<אורן פרסקי: כן, נכון.

<אורן פרסקי: מי שלא יבוא לא יהיה מחויב.

<לימור שופמן: ככל שתהיה היענות רחבה יותר, זה - - -

עדי קול: צודקת.

<לימור שופמן: משרד שנניח מבחינת גודלו הוא לא נכנס בעשירייה כמו כספי, אבל הוא משרד מצוין שאנשים בהחלט רוצים להתמחות בו.

עדי קול: הילה תעביר לנו את רשימת המשרדים.

עדי קול: לשאלתי, לא נעניתי, אני לא יודעת אם אתם יודעים, המגזר הציבורי.

<שרית שפיגלשטיין: לא יודעת, כשאני חזרתי הביתה ושוחחתי עם המחלקות העיקריות שמגייסות סטודנטים מצטיינים אצלנו, מחלקת בג"צים, ייעוץ וחקיקה, פרקליט המדינה, היועץ המשפטי לממשלה, כולם מראיינים השנה ביום ראשון מיד אחרי, ב-16.

<אורן פרסקי: זאת הייתה הכוונה.

<שרית שפיגלשטיין: בסדר, אם לומדים גם תוך כדי אז - - -

עדי קול: פרקליטות?

<שרית שפיגלשטיין: גם.

<שרית שפיגלשטיין: אני לא יודעת לגבי המחוזות - - -

<לימור שופמן: בדקתם עם הרשות לניירות ערך?

עדי קול: כן.

עדי קול: זה אני יודעת שלא.

עדי קול: גם הגבלים עסקיים וגם רשות לניירות ערך, אני יודעת שיש בעיה.

<לימור שופמן: הייתה בעיה גדולה בשנה שעברה.

עדי קול: גם השנה.

<שרית שפיגלשטיין: גם אנחנו יכולים להוציא מכתב כזה שמפנה את תשומת הלב שלהם, שמה שנעשה בשוק הפרטי צריך לעשות גם במגזר הציבורי.

<אורן פרסקי: ושהרעיון ברפורמה היה לאפשר פנייה רצופה לכולם ושוויונית.

<שרית שפיגלשטיין: בהחלט.

<שרית שפיגלשטיין: אני רואה את זה במשרד המשפטים, ביחידות הלב של משרד המשפטים.

<שרית שפיגלשטיין: רואים את זה.

עדי קול: ביחידות הפחות מבוקשות, מן הסתם.

עדי קול: לא בג"צים.

<לימור שופמן: האם ההליכים הפנימיים בגופים האלה מאפשרים להם להגיב בתוך שבועיים?

<שרית שפיגלשטיין: כן.

<אורן פרסקי: הם התבקשו להתאים את התאריכים האלה ואני חושב שרובם עשו את זה.

עדי קול: הסטודנטים שהיו פה בפעם שעברה, שאמרו שלא.

<שרית שפיגלשטיין: לא עשו את זה אולי בשנה שעברה.

<שרית שפיגלשטיין: שוחחתי עם כמה מראיינים אצלנו, אנשים יודעים שהם מחזירים תשובה כבר באותו יום.

עדי קול: נהדר, איזה יופי.

עדי קול: אז ייעלנו את השירות הציבורי, אולי זה מה שצריך לעשות בכל משרדי הממשלה.

<שרית שפיגלשטיין: יכול להיות שאנחנו נוכל למנוע מהם להגיע למשרדים האלה.

<שרית שפיגלשטיין: ..

עדי קול: טוב, אנחנו נוציא מכתב עוד היום למשרדים הגדולים, הילה תמליץ לנו לפי המקומות, אנחנו ננסה לכנס ישיבה בשבוע הבאה.

עדי קול: אני מאוד אודה לכם, מי שהגיע היום וגם יוכל להשתתף שוב ונראה איך נתקדם.

עדי קול: תודה רבה לכם.