ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 140, 2014-01-19 10:00

עמרם מצנע: מה שמוצא חן בעיניי זה הסיפולוקס.

יהודית גידלי: והפרימוסים.

יאיר מדר: חבריה, אנחנו נמצאים באחד המקומות המעניינים של מקוה, מכיוון שאם אנחנו מסתכלים לכיוון צפון אנחנו רואים את השדרה ההיסטורית, את שדרת הדקלים המפורסמת שכל מי שנוסע בכביש 44, יפו-רמלה, מזהה את שדרת הדקלים, כאשר בצד הדרומי שלנו אנחנו רואים את תחילת המבנים ההיסטוריים של מבנה, כלומר בית הכנסת שיש לנו פה במרכז הכפר, יש לנו את בית נטר, שזה המבנה הראשון שקרל נטר בנה אותו, בשנת 1870.

יאיר מדר: אגב, הוא הוקם כבית כולל, בו הייתה הפנימייה, בית הספר, הרפת, התרנגולים, המטבח, הכול.

יאיר מדר: הכול היה בתוך המקום הזה.

יאיר מדר: בהמשך בית סולד, שיש לנו במקום הזה, שיצר את המתחם הסגור, כאשר באמצע, מהצד השני, הייתה באר אנטיליה, ששם הייתה ההתכנסות של כל הקהילה במקום.

יאיר מדר: עוד כמה דברים, העץ.

יאיר מדר: אני נוגע בנקודות ולא הולך בסדר כרונולוגי.

יאיר מדר: בסך הכול יש 144 שנה וקשה מאוד.

יאיר מדר: העץ שאנחנו רואים במקום פה זה עץ פיקוס בנגלי, הגיע מחבר בנגל בהודו בשנת 1888.

יאיר מדר: הכמות הגדולה של העצים שאתם רואים פה זה בעצם עץ אחד.

יאיר מדר: זה עץ שיש לו גזע מרכזי, ממנו יוצאים ענפים, מהם יורדים שורשי אוויר, שורשי האוויר משתרשים באדמה והופכים להיות לגזעי משנה.

יאיר מדר: זה עץ הפיקוס הבנגלי הראשון שהיה בארץ ישראל.

יאיר מדר: הדבר הנוסף, ואני זורק אתכם להיסטוריה, הביקור המפורסם, ההיסטורי, של הקיסר וילהלם השני שבא לבקר את הטמפלרים בחיפה, בתל אביב, בדרכו לירושלים.

יאיר מדר: הרצל, החליט לפגוש אותו בארץ ישראל כדי לקדם את הרעיונות המדיניים שלו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובשנת 1898, כשמגיע הקיסר וילהלם בדרכו לכיוון ירושלים הרצל, עם תלמידי מקוה ישראל, מחכים לו ליד השער הזה שאתם רואים פה, הוא מחכה לו במקום והוא מביא איתו צלם.

יאיר מדר: הרצל הרי עיתונאי והוא מבין שללא תמונה, כמו פה, לא הייתם במקוה, אז גם הרצל הבין את העניין הזה ואכן הצלם צילם והם הולכים לסטודיו ביפו, וכשהרצל רואה את התמונה, הוא כועס על הצלם, מכיוון שבתמונה רואים את הקיסר וילהלם ואת הרגל של הרצל.

יאיר מדר: תסתכלו.

יאיר מדר: הקיסר וילהלם עם הרגל של הרצל.

יאיר מדר: אתם רואים, לפי הצל זה בשעות הבוקר.

יאיר מדר: הצל ארוך.

יאיר מדר: הוא מאוד מאוד כועס על הצלם, אבל הצלם לא מתרגש, הוא אומר לו, 'תעלה למלון למעלה לגג', מעלה אותו ומצלם אותו בצהריים, לפי הצל, תראו, זו התמונה.

יאיר מדר: היום יש לנו פוטושופ, אז היה פוטו מונטז', וזאת התמונה שפורסמה בעיתונות באירופה, המפגש המפורסם של הרצל והקיסר וילהלם.

יאיר מדר: לפני שנתיים הנצחנו את המפגש הזה באמצעות המונומנט הזה שאתם רואים שם, סוס מברונזה עם הקיסר וילהלם, והרצל נמצא שם מביט לעבר הקיסר עצמו.

יאיר מדר: אתם יכולים לראות את זה.

יאיר מדר: אנחנו ממשיכים לבית הכנסת.

יאיר מדר: שימו לב, מקוה מלאה בסמלים.

יאיר מדר: איפה שאתם הולכים זה סמל מקוה.

יאיר מדר: השורשים בארץ ישראל זה הפיקוס הבנגלי, זה סמל.

יאיר מדר: יש לנו עוד המון אתרים שאנחנו מגדירים כסמל.

יאיר מדר: עצי האיקליפטוס הראשונים שהגיעו לארץ ניטעו, לנסות אותם אם יתאקלמו, במקוה.

יאיר מדר: בחורשת הראשונים.

יאיר מדר: ואנחנו נמצאים כאן בפתחו של המבנה הפנטסטי הזה, בית הכנסת, ואתם רואים כמה סמליות יש בדברים.

יאיר מדר: רק אתם מסתכלים על המשולש למעלה ואתם רואים, יש לנו את המחרשה ויש לנו את אשכול הענבים שמסמל את החקלאות, יש לנו, כתוב בעברית וכתוב בצרפתית למעלה, יש את השנים.

יאיר מדר: יש לנו על הדלת עצמה את הסמל של אליאנס.

יאיר מדר: אגב, למי ששאל אותי אם מקוה זה 150 או 144, אז שלא נתבלבל, אנחנו היום מציינים 150 שנה לאליאנס, 144 שנים מקוה ישראל נוסדה.

יאיר מדר: אנחנו יכולים לראות את הסמלים פה.

יאיר מדר: את לוחות הברית.

יאיר מדר: אנחנו רואים את הסמל של אליאנס, את היחד.

יאיר מדר: יהודה, אתה רוצה להוסיף מילה על הסמל?

יאיר מדר: אז באמת הרבה מאוד סמלים יש לנו במקום הזה.

יאיר מדר: ניכנס לבית הכנסת.

יאיר מדר: בית הכנסת הזה הוא באמת מיוחד מהרבה בחינות שאנחנו מסתכלים עליו.

יאיר מדר: ראשית, תסתכלו על ציורי התקרה, שהם ציורים אותנטיים, ציורים על עץ שאין לנו תיעוד מי בדיוק עשה את זה, אבל ההערכה היא שהיו צבעים, אמנים שעלו מרוסיה והם עבדו לפרנסתם וציירו את ציורי התקרה שאנחנו רואים כאן למעלה.

יאיר מדר: דבר שני, המתחם הזה של בית הכנסת, הוא היה מורכב בעת בנייתו משלושה חלקים, החלק הראשון זה אולם התפילה, החלק השני שזה עזרת הנשים היום, בזמנו הייתה ספרייה.

יאיר מדר: מכיוון שלא למדו בנות במקוה ישראל, עד שנת 1933 לא היו בנות במקוה ישראל, אז זו הייתה הספרייה והקומה השנייה הייתה בית הספר של מקוה.

יאיר מדר: ארון הקודש שאתם רואים לפניכם זה ארון שנתרם על ידי קרל נטר, לזכרו של אביו.

יאיר מדר: יש שם גם חריטה, עם ההקדשה הזו, לאביו של קרל נטר, וכשהגיע לארץ הארון הזה בית הכנסת לא היה קיים.

יאיר מדר: את הארון שמו בבית הכנסת שהיה בבית הכולל, בבית נטר בפינה הצפונית שלו.

יאיר מדר: שם היה בית הכנסת.

יאיר מדר: לאחר שהקימו את בית הכנסת העבירו את ארון הקודש לפה ומאז ועד היום נמצא ארון הקודש במקום הזה.

יאיר מדר: עוד שני אלמנטים שחשוב לי לספר לכם על המקום המיוחד הזה.

יאיר מדר: כשבנו את בית הכנסת במקוה למדו 80-100 תלמידים, כשהחליטו לעשות את המקום הזה, תכננו אותו, תראו, זה מבנה גדול מאוד, הוא מבנה שמיועד ל-370-380.

יאיר מדר: כלומר בחזונו של קרל נטר היה שאת המקום הזה צריך לבנות גדול, בראייה עתידית שהמקום הזה יהיו בו יותר ויותר ותלמידים ואכן יש לנו את האולם הזה.

יאיר מדר: האולם הזה פעיל כל ימות השנה, זה לא רק מקום לביקורים.

יאיר מדר: מתפללים פה שחרית, מנחה וערבית, תלמידים מבית הספר הדתי, הכללי והישראלי צרפתי.

יאיר מדר: אגב, במאמר סוגריים אומר לכם שאם רוצים לחפש את החברה הישראלית, היא נמצאת במקום הזה.

יאיר מדר: שלושה בתי ספר, דתי, חילוני וכללי ישראלי צרפתי.

יאיר מדר: לומדים פה יהודים ולא יהודים, בנים ובנות, דתיים ולא דתיים, אוכלוסיות חזקות ואוכלוסיות חלשות, כל החברה הישראלית נמצאת במקום.

יאיר מדר: דבר נוסף שאני חייב לספר אותו זה סיפור של ספר תורה.

יאיר מדר: אתם יודעים שכשהוקם צה"ל דוד בן גוריון החליט שתהיה רבנות צבאית וכדי שייתנו להם את הכלים לעבוד בבסיסי צה"ל היו צריכים ספרי תורה, ודוד בן גוריון החליט שהוא משיג מהגולה ספרי תורה.

יאיר מדר: הוא שלח מורה ממקוה ישראל, שהיה עם משפחתו ממנהיגי הקהילה היהודית בסקנדינביה, קוראים לו סימפוליסקי, אגב, הוא היה מורה לתנ"ך והיסטוריה שלי, אדם מקסים, שלח אותו לסקנדינביה, ואחרי חצי שנה הוא חזר עם 49 ספרי תורה שהיו ספרי התורה הראשונה שפוזרו בבסיסי צה"ל השונים.

יאיר מדר: לימים מגיע בחור צעיר לביתו של סימפוליסקי שגר במקוה ישראל, הלך לעולמו לפני שלוש שנים, מגיע אליו, דופק על דלתו ואומר לו 'אתה סימפוליסקי?' אומר לו 'כן', הוא אומר 'פתחנו את צוואתו של אבי ובצוואתו של אבי היה כתוב שאת ספר התורה של המשפחה להעביר לסימפוליסקי שחיפש בזמנו ספרי תורה לארץ ישראל'.

יאיר מדר: ספר התורה הזה הגיע לסימפוליסקי.

יאיר מדר: לימים סימפוליסקי החליט לתרום אותו למקוה ישראל.

יאיר מדר: אמנם הוא ספר פסול, הוא נמצא פה, לא בארון המרכזי, אבל זה ספר תורה.

יאיר מדר: כשיגיע זמנו, נשפץ אותו, נסדר אותו וגם בו יתפללו.

יאיר מדר: אתם רואים פה שני מקומות לשליח ציבור.

יאיר מדר: לא מקרי.

יאיר מדר: במקוה ישראל לאורך השנים היו עליות מהמערב ומהמזרח.

יאיר מדר: אתם יודעים, יש שוני בין הנוסח הספרדי והנוסח האשכנזי.

יאיר מדר: בנוסח הספרדי מתפללים מפה, בנוסח האשכנזי מתפללים מפה, התימנים מתפללים מהאמצע.

יאיר מדר: אנחנו נמשיך לתחנה הבאה שלנו, ליקב.

יאיר מדר: בבקשה.

יאיר מדר: אתם מוזמנים לקחת כוס יין.

יאיר מדר: יהודה, מי מאליאנס מברך על היין?

יאיר מדר: סם, רוצה להגיד מילה על היין?

יאיר מדר: חבריה, קודם כל שיהיה לנו לחיים.

יאיר מדר: זה לא יין ממקוה, אבל יש כאן סיפורי יין, יש פה בקבוקים, תיכף נדבר עליהם.

יאיר מדר: אנחנו נכנסנו למרתף היקב.

יאיר מדר: מרתף היקב נבנה על ידי פועלים סיציליאנים שהובאו למקום, חפרו בתוך הצלע הכורכר, שהוא הסלע המקומי שלנו, אתם רואים את הדפנות, הצלע הדרומית והצלע הצפונית שלנו, זה ממש סלע הכורכר, גם כל הכניסה היא בעצם חציבה בסלע, כאשר הקשתות שאתם רואים פה אלה קשתות כדי ליצור את התמיכות למבנה.

יאיר מדר: המבנה הזה הוא מבנה גדול, יש בו ארבעה אולמות, האולם הראשון שנכנסנו, האולם השני, אולם שלישי ורביעי.

יאיר מדר: באמצע יש פיר שבו הייתה מעלית ברזל שהיו מורידים את הענבים לתוך המרתפים, מייצרים את היין ומעלים אותם בחזרה למעלה לארבעה אולמות עליונים שנמצאים למעלה שם, ששם אכסנו את היינות.

יאיר מדר: היקב במקוה פעל עד ש1977, על ידי שלושה שותפים.

יאיר מדר: אגב, היה למרתף הזה במקוה כמה גלגולים.

יאיר מדר: הייתה תקופה מסוימת שהוא הופעל על ידי מקוה ישראל, הייתה הפסקה ארוכה של ייצור יין, ממלחמת העולם הראשונה, ובהמשך היו שלושה שותפים יזמים שעבדו במקום הזה.

יאיר מדר: ביקב הזה ייצרו כל מיני סוגי יין.

יאיר מדר: היינות המיוחדים שלהם, הברנדי המיוחד הידוע, שבעיקר נמכר באירופה ובצרפת, היה ברנדי קרל נטר.

יאיר מדר: כדי שכל החברים פה יאמינו שייצרו במקום הזה יין הבאתי שני בקבוקים שיש סביבם סיפור.

יאיר מדר: הבקבוק הזה, כבר דניאל בן סימון מכיר אותו, מכיוון שהוא תרגם לי אותו לעברית, כתוב בו, מה כתוב בו?

דניאל בן סימון: לא נעים לי להגיד לך, אני לא זוכר.

יאיר מדר: אז אני אתן לסם.

יאיר מדר: איזה יין?

סם פינטו: וונפו.

יאיר מדר: וונפו, מה זה וונפו?

יאיר מדר: יין משוגע.

יאיר מדר: את היין הזה ייצרו פה במרתפים של מקוה ישראל, כאשר התווית, עשו אז תוויות לבקבוקים לא כמו שהיום, מסחרי.

יאיר מדר: תומרקין, יש חתימה של תומרקין משנת 1966, שהוא עיצב את התווית הזאת.

יאיר מדר: למה אני מציג לכם את היין הזה?

יאיר מדר: מכיוון שאחד מהשותפים שעבד ביקב הזה, הבן שלו המשיך את השושלת והקים את יקבי טל ליד כרמי יוסף.

יאיר מדר: לפני חמש שנים הוא החליט להחזיר עטרה ליושנה ולייצר את היין הזה.

יאיר מדר: ופה אנחנו יכולים לראות את הבקבוק המחודש, עם התווית של תומרקין, היום אתם יכולים לקנות את זה ביקבי טל 85 שקלים.

יאיר מדר: יין לא טוב, אבל עולה 85 שקלים.

יאיר מדר: אז זהו, זה היין, שתדעו, אם אתם בדרך הישנה לירושלים, יקבי טל, תדעו, רק אתם אומרים לו מקוה ישראל, הוא כבר יושב איתכם לסיפורים והכול.

דניאל בן סימון: שתו יין באותה תקופה כמו שהם שותים היום?

יאיר מדר: אתה מכניס אותי קצת לסיפורים.

יאיר מדר: אני רוצה לומר לך.

יאיר מדר: לא שתו כמו שהיום שותים, אבל תלמידי מקוה ישראל, כמו היום, גם אז לא אהבו להיות פראיירים.

יאיר מדר: לא אהבו שרק הם עובדים ובאמת אנחנו כתלמידים היינו בוצרים את הענבים בכרם של מקוה, שאגב חידשנו אותו, חידשנו את המטע, היינו בוצרים את הענבים, מביאים אותם מאחורי הבניין, מעבירים למעלית כאן ומפה היינו גומרים את העניינים.

יאיר מדר: והתלמידים, למרות שהם לא שתו, אמרו, 'לא יכול להיות שאנחנו לא נהיה בעניין הזה', אז אני אספר לכם סיפור אחד על העניין הזה.

יאיר מדר: מדובר בשלושה חבר'ה שביום שישי הם החליטו שהם פותחים את הרעפים, יורדים לאולם העליון, למעלית ומגיעים לפה.

יאיר מדר: מתחילים לשתות.

יאיר מדר: שניים מהם הבינו את העניין, חזרנו בחזרה לפנימייה שלהם.

יאיר מדר: השלישי נשאר במקום, מחכים מחכים מחכים, הבחור לא חוזר.

יאיר מדר: ואז כולם בבהלה, מה קרה בלחור הזה.

יאיר מדר: ובמקוה היה מנהל שקראו לו אליהו קראוזר, מנהל מיתולוגי, 44 שנה, מנהל מקוה ישראל, ג'ינג'י חם מזג.

יאיר מדר: בקיצור, המנהל הזה מחפש מחפש, בסוף הילדים נבהלו ואמרו לו 'הילד נמצא למטה'.

יאיר מדר: קראוזר מגיע למטה רואה את הילד מסריח מאלכוהול.

יאיר מדר: הוא, בלי מועצה פדגוגית כמו שהיום מקובל, לוקח את הילד, אומר לו 'הביתה, ליבניאל'.

יאיר מדר: הולך ליבניאל, אבל מוסא ברנר, שסיפרתי לכם שהיה מנהל ההגנה פה, אומר 'אתה שולח את המנהיג העתידי שלי', הילד אמנם בגיל 16, כיתה י' אבל הוא מנהיג, עם תכונות של מנהיג, אז קראוזר מחזיר אותו.

יאיר מדר: הואמ סיים את מקוה, בצה"ל הוא הופך להיות מפקד חטיבה 9, במלחמת קדש, של השריון, לימים אלוף בצה"ל, ממייסדי רשות שמורות הטבע והגנים.

יאיר מדר: יופה.

יאיר מדר: האלוף יופה, זה הסיפור שלו.

יאיר מדר: והוא יצא אדם מוצלח, למרות מעשה הקונדס ובמקוה ישראל, לכל דורותיה, היו הרבה מאוד מעשי קונדס.

יאיר מדר: אגב, את התכנון של המקום הזה עשה זנדל, שהוא אדריכל טמפלרי משרונה, כך שאם תהיו ביקב בשרונה, תראו שיש מאפיינים דומים למקום הזה.

יאיר מדר: הוא תכנן את המרתף הזה ואנחנו מקווים שבקרוב נחזיר עטרה ליושנה בתחום של ייצור היין.

יאיר מדר: בגלל שזמננו קצר, אל"ף, אני רוצה להודות לכם.

קריאה: תודה רבה לך.

יאיר מדר: היה לי כבוד גדול לפני ועדת החינוך של הכנסת ורונן צפריר, מנכ"ל מקוה ישראל, מוזמן לכמה מילים לברך אתכם.

רונן צפריר: שבוע טוב לכולם.

רונן צפריר: סיפורים על עבר יש לנו למכביר, מ-1870 עד היום יש המון המון סיפורים, המון המון התרחשויות שקרו במקום הזה.

רונן צפריר: כמו שהבנתם, פה התחילה מדינת ישראל ובן גוריון אמר את זה בצורה הכי יפה, מדינת ישראל קמה ב-1870 וב-1948 היא בעצם התקיימה פוליטית ורישומית.

רונן צפריר: ואנחנו מאמינים בזה מאוד ומאז ועד היום אנחנו שומרים על החזון שבא ואומר שבמקום דגים, ניתן להם את החכות, ועם השנים למדנו שאנחנו גם צריכים ללמד אותם לבנות את החכות האלה.

רונן צפריר: בניית החכות זה תהליך מורכב וזה מה שאנחנו עסוקים בו ביום יום.

רונן צפריר: כיום במקוה ישראל לומדים 1,200 תלמידים, בשלושה בתי ספר, שתי פנימיות.

רונן צפריר: בנוסף ל-1,200 תלמידים האלה יש לנו כאן מספר של גני ילדים צעירים, יש לנו מכינה קדם צבאית, יש לנו כאן פרויקט מעניין עם האקדמיה בראש שקט, זה פרויקט בשיתוף עם משרד הקליטה ומשרד החינוך, שבו בעצם סטודנטים אתיופים שותפים לעשייה היומיומית שלנו ומקבלים מאיתנו מעטפת שלמה שקשורה להזנה וכל מה שקשור למגורים.

רונן צפריר: אנחנו היום עסוקים בבנייה של תכנית אב לעוד 50 שנה קדימה במקוה ישראל, גם ברמה הפיזית, שזה בעצם לבנות אותנו ברמה הפיזית, ברמה של צבעים, איפה יהיה מה, איפה יהיו מבני הציבור, איפה יהיו מבני החינוך ואיפה יהיו מבני המגורים וזה תהליך מורכב שאנחנו נמצאים בתוכו ביחד עם עוד אנשים חכמים מאיתנו, יועצים למיניהם, מנהלת המחוז במשרד הפנים, כמובן שמשרד החינוך שותף לתהליך הזה וזה תהליך מאוד מורכב ומעניין.

רונן צפריר: במקביל לסיפור הפיזי יש את יציקת התוכנית פנימה שקשורה לחינוך.

רונן צפריר: ברור לנו שמקוה ישראל זה מוסד חינוכי, היה ויישאר קדימה, זה העוגן שלנו בעצם, כשבציר החינוכי אנחנו מוסיפים היום לתכנן את המקצועות הבאים שעליהם אנחנו אמורים לחנך את האזרחים שאנחנו מחנכים אותם פה במקוה ישראל.

רונן צפריר: אנחנו כל הזמן עסוקים במשחק הזה שבין ערכים מצד אחד לבין תעודת בגרות טובה.

רונן צפריר: אנחנו עסוקים כל הזמן במתח הזה שבין מדעים, עד כמה מדעים, ומצד שני ערכים, עד כמה ערכים, כשהמסקנה שלנו זה שאנחנו כרגע עושים את הכול ביחד, כדי שהדברים יהיו הכי טוב שאפשר, כדי שהאזרח שייצא ממקוה ישראל בכיתה י"ב ייצא עם ארגז כלים כמה שיותר רחב וכמה שיותר אפשרי כדי שיוכל להתמודד טוב בחיים וכמובן להיות אזרח טוב יותר במדינה שלנו.

רונן צפריר: השילוב הזה של מגוון אוכלוסיות שחי כאן

רונן צפריר: בכפר בעצם מחנך תוך כדי תנועה לסובלנות, ותוך כדי תנועה בעצם אנחנו מייצרים כאן סוג של שגרירים שאנחנו מאמינים שהם הישראלי החדש, שתוכנן לצאת ממקוה ישראל לפני כ-70-80 שנה ואנחנו מכינים את הישראלי החדש במקום הזה, שבו הוא יהיה עם ארגז כלים רחב ככל האפשר.

רונן צפריר: מעבר לכך הסיפור של המדעים שהוא מאוד מאוד משמעותי, הפרויקט של ההעצמה של הבנות, שאנחנו נמצאים בתוכו כרגע, שהוא גם דבר שהוא חשוב לנו מבחינתנו.

רונן צפריר: השילוב הזה, של מגוון תרבויות, של בית הספר הישראלי צרפתי, שיש שם כ-20 לאומים שחיים בתוך בית הספר, שזה ילדי שגרירים ועולים חדשים, השילוב של מוסלמים שחיים אצלנו ונוצרים שחיים בכפר, הדתיים והלא דתיים.

רונן צפריר: כל המתחם הזה חי ביחד כמיקרוקוסמוס של המדינה שלנו ומכאן בעצם אנחנו מתכננים את העתיד למקומות טובים יותר.

רונן צפריר: אני התבקשתי לדבר טיפה על העתיד.

רונן צפריר: העתיד שלנו צופן בחובו דברים מאוד מאוד מעניינים.

רונן צפריר: כמקום ותיק במדינה שלנו, גם ברמה החינוכית, הציונית והמורשתית, אנחנו מתכננים להמשיך ולחזק את המקומות האלה לעוד הרבה שנים קדימה.

רונן צפריר: אני מאחל לכם שיהיה לכם פה יום מקסים, שתיהנו מהיום הזה.

רונן צפריר: כמו שיאיר אמר, אתם מוזמנים לבוא לבקר כאן

רונן צפריר: בצורה לא רשמית ולרדת למקומות הלא רשמיים שיש לנו כאן, ויש כאלה עוד מקומות שאפשר לראות אותם וליהנות, אם זה הגן הבוטני ואם זה מקומות אחרים שקשורים לחקלאות, שהם חלק מהתהליך היומיומי שלנו כאן.

רונן צפריר: משהו קטן לסיום.

רונן צפריר: אנחנו עסוקים בכל מה שקשור לפיתוח בר קיימא ולאיכות סביבה, שזה פרויקט שאנחנו התחלנו אותו עם משרד החינוך, ממשלת גרמניה, מכון וולקני.

רונן צפריר: זה פרויקט מאוד מעניין שאני מניח שאיזה שהוא יום אנחנו נציג אותו בצורה יותר מסודרת, אבל כרגע אנחנו בונים את כל מה שקשור לחקלאות מקיימת, כל מה שקשור למחזור ולשימוש באנרגיות חלופיות, יש לנו מתקנים בחממות שלנו לאסוף את מי הגשמים, אנחנו כרגע עסוקים בהקמה של גינות קהילתיות, לקהילה שלנו הפנימית ואנחנו רוצים לקחת את המקום הזה, להיות ספינת הדגל שתוביל את החינוך לפיתוח בר קיימא בצורה יותר בריאה למען הדורות הבאים.

קריאה: אתם ממשיכים לקיים את הסיורים לתלמידים?

רונן צפריר: עדיין יש סיורים ואנחנו הולכים ומפתחים את זה יותר ויותר.

רונן צפריר: אנחנו כרגע נמצאים בתהליך, היות שבית הספר הדתי אמור לעבור לקרית חינוך שאנחנו בונים אותה כרגע, אז בעצם כל המתחם הזה יקבל תפנית אחרת בהסתכלות שלו, גם על ניהול קהל וניהול מבקרים שיהיו לנו כאן במקום.

רונן צפריר: שבוע טוב ותודה רבה.

יאיר מדר: לפני שאנחנו יוצאים לשתילה, עוד מעט נעלה על טרקטור ונלך לנטוע שני עצים, אני שמתי בתיקים שלכם את הפרוטוקול של הדיון שהיה במליאת הכנסת בשנת 1970.

יאיר מדר: אגב שם מקוה ישראל קיבלה מתנה מידי שר החקלאות גבתי, הוא אמר, 'השי שאני יכול לתת למקוה ישראל', אתם תראו את זה כתוב פה, 'זה לחוקק חוק מקוה יש ראל', שלקח שש שנים עד שחוקקו אותו, מ-70' עד 76', שהחוק הזה מבטיח את קיומו של המוסד כמוסד חינוכי חקלאי.

יאיר מדר: (נוטעים עצים)

עמרם מצנע: אני רוצה להגיד לכם שזה כבוד גדול לנו, חברי הכנסת, לנטוע עץ בשדרה הזו, באמת בו הפכה הציונות ממילים למעשים.

עמרם מצנע: וכמובן הרבה שנים אחרי זה גם קמה המדינה.

עמרם מצנע: אז זה כבוד גדול, שגם העץ שלנו יהיה פה.

עמרם מצנע: (ישיבה)

עמרם מצנע: בוקר טוב.

עמרם מצנע: אנחנו פותחים ישיבה מיוחדת של ועדת החינוך, בהזמנת אליאנס, כאן במקוה ישראל.

עמרם מצנע: לשמאלי חברת הכנסת רות קלדרון, חבר הכנסת שמעון אוחיון.

עמרם מצנע: היוזמה הייתה של ידידי חבר הכנסת לשעבר דניאל בן סימון, שהזמין אותי, אותנו, את הוועדה לקיים את הישיבה כאן ואני מאוד שמח ומודה על ההזמנה.

עמרם מצנע: איפה דניאל?

דניאל בן סימון: מימינך.

עמרם מצנע: ובאמת אנחנו פה.

עמרם מצנע: אני רוצה לברך את יושב ראש אליאנס, את סם פינטו, שאני בקשר איתו והכרתיו בשנה האחרונה, פחות או יותר?

סם פינטו: כן, פחות או יותר.

עמרם מצנע: ויש לנו כמה דברים משותפים, ואת אחיו ג'ימי פינטו, ואת כל הנוכחים, בלי באמת לעבור ולהזכיר את כולם.

עמרם מצנע: אני לא ידעתי, אבל למדתי שבאמת בן גוריון אמר, נדמה לי שיאיר או המנכ"ל ציטט את זה מקודם והציטוט הוא שבן גוריון אמר, 'אלמלא הוקם מקוה ישראל ספק אם הייתה קמה מדינת ישראל'.

עמרם מצנע: אמירה מאוד דרמטית ואני לא יודע אם זה נכון במבחן היסטורי, אבל מה שבטוח שזה מצביע על המשמעות ועל החשיבות של מקוה ישראל כחלק מהחזרה של העם היהודי לארצו ולקשר אל הקרקע.

עמרם מצנע: אנחנו מציינים 150 שנה לרשת אליאנס ואני מבין ש-144 שנים למקוה ישראל, שזה באמת חתיכת היסטוריה.

עמרם מצנע: רק מהסיבוב הקצר שהיינו פה ראינו באמת דברים שצריך לראות אותם, למשש אותם, להרגיש אותם כדי להבין באמת מאיפה באנו, היכן אנחנו נמצאים ואולי הרבה יותר חשוב, לאן אנחנו רוצים ללכת.

עמרם מצנע: היום זה אולי נשמע אמירה מוגזמת אבל אין הרבה מוסדות חינוך, אם בכלל, שצופנים בחובם, בתוכם, כזו פיסת היסטוריה כמו רשת אליאנס.

עמרם מצנע: למעשה רוב בתי הספר היום נקראים בשם כולל, בית ספר, שבמידה רבה משקף אולי את הלך הרוח ששורר פה בשנים האחרונות, של מפעל של ציונים יותר מאשר של בית חינוך, ואני חושב שמקוה ישראל, מהדברים שלמדתי וקראתי, הוא באמת יוצא דופן, כי הוא הפך למוסד של ממש שמטפל בצורה הוליסטית בתלמידים ומעניק להם ערך מוסף שאני מקווה גם שיגיע באמצעות הרפורמות החדשות בחינוך ובפעילות של כולנו למען צמצום פערים והענקת שוויון הזדמנויות לכלל התלמידים במדינה.

עמרם מצנע: מקוה ישראל הוא בית הספר החקלאי הראשון שהוקם בארץ, אבל זה גם המקום שנחקק בזיכרון הלאומי, כפי שסופר לנו בסיור, כמקום מפגש בין חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, וקיסר גרמניה, וילהלם ה-2, בשנת 1898.

עמרם מצנע: מקוה ישראל הפך עם השנים לביתם של דורות רבים של תלמידים שגדלו וחונכו על ברכיה של מסורת מצד אחד ועבודה חקלאית מצד שני, כשבאמצע חינוך לערכים כמו ערבות הדדית וציונות.

עמרם מצנע: אני לא מאלה שאוהבים להתרפק על העבר ולהגיד שפעם היה פה טוב יותר, כי אני מאמין בכוחה של עשייה ובכוחו בעיקר של חינוך שיכולים לשנות פני מציאות שלנו לטובה.

עמרם מצנע: אני אמרתי הרבה פעמים בשנה האחרונה שאחת הסיבות שאני באופן אישי חזרתי לפוליטיקה, זה כי אני מאמין שהאיום של הפער החברתי הוא אולי האיום החזק ביותר על החברה הישראלית והחינוך זה בעצם המנוף, הפלטפורמה, הדרך כדי לסגור את הפערים האלה.

עמרם מצנע: כן, צריך ללמוד כמובן מהעבר ואפשר לאמץ הרבה מאוד דברים שהיו בעבר כדי לדעת מה אנחנו עושים בהווה, מה שבטוח שצריך להתחבר אל העבר, אל השורשים, כדי להבין שיש רציפות ויש המשכיות.

עמרם מצנע: רשת אליאנס שסיסמתה כל ישראל ערבים זה לזה, או האמירה כל ישראל חברים, בעצם מבטאת את הרעיון המרכזי של שוויון הזדמנויות ואת הרעיון המרכזי של סגירת פערים חברתיים, ואני יודע שהרשת בכלל ומקוה ישראל בפרט שמו לעצמם וחרתו על הדגל משכבר הימים, אבל בעיקר אולי בחברה המאוד מאוד הטרוגנית שיש לנו היום כאן במדינת ישראל.

עמרם מצנע: אני מאוד שמח על ההזדמנות שניתנה לי ולחבריי בוועדת החינוך להגיע למקום ההיסטורי, לנהל כאן

עמרם מצנע: את הדיון ואני אשמח לשמוע בסדר היום, שקבענו ביחד, שבו ככה נצלול קצת אל תוך הדברים ונוכל להבין יותר טוב.

עמרם מצנע: מי הראשון שידבר?

עמרם מצנע: מר סם פינטו, יושב ראש כל ישראל חברים, בבקשה, אדוני וידידי.

סם פינטו: תודה רבה, עמרם.

סם פינטו: כי"ח זה ארגון בינלאומי.

סם פינטו: (אומר דברים באנגלית, להלן התרגום לעברית) אני מאוד גאה לארח אתכם כאן.

סם פינטו: במיוחד עבורי, כעולה הדסה, להיות כאן בישראל ולארח אורחים חשובים כמוכם, רק מוכיח ש"מקווה" נמצאת במקום שאליו היא היתה אמורה להגיע.

סם פינטו: כולנו נמצאים כאן היום ואני מודה לכל האנשים הפועלים למען "אליאנס" בפרט ו- "כי"ח" בכלל ומשקיעים הכל על מנת להביא את כל מה שראיתם, שזה מאוד חשוב, השורשים שלנו מהעבר לאורך 150 השנים האחרונות, אל העתיד.

סם פינטו: להשקיע את כל האומץ, המשאבים, הזמן, זה בדיוק מה שאנו עושים עבור ילדי ישראל.

סם פינטו: שורשים אלו וההיסטוריה שראינו היום – ועל כך תודה ליאיר רונן, זה מה שנותן לנו את ההשראה בכל זמן ורגע, כמובן עבור "מקווה", אבל גם עבור "כי"ח", מאחר וכי"ח הוא גם 150 שנות היסטוריה של "אליאנס", שזה מאוד חשוב עבור העם היהודי.

סם פינטו: יש כאן נקודת מפגש נוספת של שני פקטורים מאוד חשובים המאפיינים את האליאנס.

סם פינטו: האחד מהם, עם נוכחות צרפתית ואני גאה על כך.

סם פינטו: הצרפתית הגיעו לכאן לפני 140 שנה בזכות עושרו של אדם בשם "צ'ארלס נטר", לא קרל נטר, אשר הגיע ממקום שנקרא "אלזס" על מנת להשקיע ולבסס את הפיתוח של מדינת ישראל, מאחר והוא ראה שיש כאן יהודים הזקוקים למזון ועליהם ללמוד חקלאות כדי לעבד את האדמות.

סם פינטו: זו בעצם מטרתה וייעודה של מקווה היום והמאמץ העומד מאחורי חזון זה הוא עצום.

סם פינטו: האספקט החשוב השני לשורשים אלו, הוא שיתוף הפעולה בין אנשים פרטיים לבין האנשים במדינת ישראל שאותם אתם מייצגים.

סם פינטו: זהו בעצם המפתח, שהוא מאוד חיוני וזה עובד, זה חייב לעבוד ואנו באמת משקיעים את כל המאמצים שלנו כדי שזה יעבוד.

סם פינטו: אנו מספר אנשים מאליאנס, כי"ח וגם מ- "קרן רש"י", אשר כמובן לא נוסדה על ידי רש"י, אלא על ידי גוסטב לוין, שהוא נכדו של נרקיס לוין מייסדה של כי"ח, כך שהכל נשאר במשפחה.

סם פינטו: כולנו כאן אנשים פרטיים בעלי אמצעים אשר נמצאים כאן על מנת לסייע לנזקקים בישראל, במיוחד לילדים ובעיקר בחינוך, מאחר שלדעתנו יותר קל לשנות את הדברים באמצעות חינוך עם ילדים מאשר עם מבוגרים, שהרי זה כבר מאוחר מידי עבורנו.

סם פינטו: כך שכפי שאמרתי, זה הדבר החשוב ביותר.

סם פינטו: השותפות הזו, האליאנס, בין הפרטי לבין הציבורי, היא חיונית ועלינו לעשות הכל על מנת לשמר אותה.

סם פינטו: אני הגעתי מתחום הבנקאות, לא מתחום החינוך ולכן איני מבין בחינוך, אולם, אני מאוד מתעניין בתחום זה ומעוניין לפעול למענו.

סם פינטו: יש צורך בתנופה עצומה בגיוס משאבים, לשכנע אנשים ממדינות שונות וגם מישראל, להירתם למען החינוך ולתרום כספים על מנת ליזום ולקדם פרויקטים בתחום החינוך ביחד עם משרד החינוך וצוותים טובים מאוד שאנו מעסיקים בכי"ח ובאליאנס, כאשר המטרה שכי"ח יפעל בישראל מאוד חשובה, אולם חשובה לא פחות גם הפעילות הבינלאומית, מאחר ואליאנס הוא ארגון בינלאומי, בעיקר אירופאי.

סם פינטו: האנשים הפרטיים שאותם אנו מייצגים, בעיקר אני אבל גם ג'ימי עם אנשים אחרים וכמובן קרן רש"י, הם אנשים כמו מרק אייזנברק, יושב ראש כי"ח הבינלאומי בפריז, אשר משקיעים את כל הונם, זמנם ומרצם, במטרה להביא לחינוך טוב יותר בישראל, עם הערכים שנקבעו בהצהרת כי"ח הבינלאומי בשנת 1860, של פתיחות ביהדות לחנך את הילדים להיות אזרחים טובים יותר עם גישה פלורליסטית.

סם פינטו: כל זאת כבר נכתב לפני 150 שנה.

סם פינטו: היום, עם הקוטביות הקיימת, בין החילונים, הדתיים והחרדים.

סם פינטו: לדעתי, יש צורך בגישה הזו שהיא חיונית ואנו מעוניינים לדחוף זאת עד כמה שניתן, מאחר ולדעתי זה מתאים לצרכיהם של תושבי ישראל.

סם פינטו: כיום, כי"ח בישראל שהפך להיות מרכז הפעילות של אליאנס, צריך היום יותר מאי פעם, לסייע למדינות האחרות, בעיקר צרפת והמדינות סביבה, מאחר וכמות העולים משם עלתה בשנים האחרונות כפי שראיתם, אבל זו רק ההתחלה מאחר והמספרים עדיין מאוד נמוכים, 3,000 אנשים מצרפת זה עדיין שום דבר.

סם פינטו: אמנם כל העיתונים מדברים על כך, אבל זה לא מה שחשוב.

סם פינטו: מה שחשוב הוא, להעלות את המספר מ- 3,000 ל- 10,000 לפחות, אם לא יותר.

סם פינטו: גם זה יבוא, זה היעד שלנו ואנו משקיעים את כל המאמצים בדבר החיוני הזה.

סם פינטו: אליאנס מוכרת היטב, כמובן, בכל אירופה אבל בעיקר בצרפת, מאחר שברוב המשפחות בכל אירופה, יש בן משפחה שבאיזשהו שלב למד באחד מבתי הספר של אליאנס.

סם פינטו: זו גישה מאוד חיובית וזו הסיבה שהקמנו את בית הספר הישראלי צרפתי, שבו לומדים כעת 300 תלמידים, כאשר הלימודים מתפלגים לשניים, האחד הוא בצרפתית והשני בעברית, כדי שהתלמידים יספגו את שתי התרבויות ביחד, מה שבעתיד יקל על העלייה שלהם.

סם פינטו: זה גם יכול להקל על התלמידים הלא יהודים, בין אם אלה תושבי חוץ מצרפת או דיפלומטים צרפתים שגרים פה, מאוד חשוב שהם יפגשו את התרבות הישראלית, כך שכאשר הם יחזרו לארצם, הזיכרון שלהם מישראל יהיה חיובי דבר שבעתיד יוכל להשפיע עליהם לגבי הדברים הנאמרים שם על ישראל.

סם פינטו: כך שלגבינו, הדבר הזה מאוד חשוב.

סם פינטו: כפי שאמרתי קודם, משימות החינוך עבור ילדי ישראל הן חיוניות ביותר.

סם פינטו: אנו בכי"ח, החלטנו שהגישה שלנו כלפי ישראל תהיה כאל פריפריה, יותר נכון פריפריה חברתית.

סם פינטו: אני לא אוהב את המושג הזה, אבל הכוונה היא שכאן הוא המקום עם הצרכים הכי חשובים, והמשימה שלנו הוא לפעול בעיקר באזורים האלה.

סם פינטו: מעבר לחינוך לילדי ישראל והפריפריה, מקווה ישראל היא באמת אבן חן, יהלום, שבה אנו רוצים להתפתח ולפתח כמה שיותר.

סם פינטו: מקווה ישראל לא התפתחה כראוי וכולנו אשמים בכך, הן אליאנס, הן כי"ח והן ממשלת ישראל.

סם פינטו: כולנו – ואומר זאת בכנות, עזבנו את מקווה ישראל ללא שום פיתוח במהלך 30 השנים האחרונות.

סם פינטו: כעת המצב השתנה, הודות למאמצים שהושקעו מצד ממשלת ישראל קודם כל, הנהלת מקווה ישראל בראשותו של אילן כהן, כי"ח ואליאנס.

סם פינטו: המשימה שלנו היא להשקיע הרבה מאוד כספים במקווה ישראל ולפעול לפיתוחה.

סם פינטו: אנו רוצים שמקווה ישראל תהיה פתוחה למבקרים ומוכרת היטב לכולם.

סם פינטו: קיימת חשיבות רבה לביקורכם כאן, בגלל חוסר הידע והמודעות שיש בישראל לגבי מקווה ישראל.

סם פינטו: היא כמעט ולא מוזכרת כלל בעיתונים.

סם פינטו: היא לא גורם התעניינות, למרות שהיא ממוקמת במרכזה של המדינה.

סם פינטו: היא מתפרסת על שטח של 3,000 דונם עם פוטנציאל ענק, דבר שמהווה עבורנו את המפתח.

סם פינטו: תודה לך דני, על העזרה שנתת לנו כדי שנוכל לפתח את המקום הזה ולפתוח אותו לציבור המבקרים.

סם פינטו: משקיעים מקרן רש"י וכי"ח, ישקיעו לפחות 10 מיליון דולר, במטרה לפתח את המקום בשיתוף פעולה עם ההנהלה האזורית.

סם פינטו: אנו מאוד אופטימים, למרות שמחכה לנו עבודה מאוד קשה, שהרי שום דבר לא קל בישראל, אבל אנו מבקשים שתעזרו לנו בכך.

סם פינטו: אנו נתמקם במקווה ישראל למשך 3 עד 4 חודשים, דבר שעבורנו הוא מאוד חשוב כדי ליזום פרוייקטים חדשים, ביניהם הפרוייקט הדתי, שבא לשנות את המבנים הלא עדכניים הממוקמים כאן סביב בית הכנסת, למבנה אחד חדש ויפה שיוקם בקרוב, מה שאומר שהפנימיות צריכות להיות לגמרי מוכנות.

סם פינטו: המפתח הוא, השקת פרוייקטים חדשים כשהפרוייקט המרכזי והמאוד חשוב עבורנו, הוא הכשרת מורים וצוות עובדים במקום.

סם פינטו: קיימים 80 או 90 בתי ספר המופעלים ישירות על ידי רשת כי"ח, יש גם בתי ספר של רשת רש"י שבראש 21 מהם עומד ג'ימי שנמצא כאן.

סם פינטו: אבל, יש גם בתי ספר נוספים המפוזרים בארץ.

סם פינטו: לכן, כאמור, אנו מתכוונים להשקיע הרבה כסף ואת כל המאמצים, בתקווה לניהול הטוב ביותר של המקום, משום שלדעתנו זה המפתח.

סם פינטו: כשיש לך שטח של 3,000 דונם אתה יכול לעשות הרבה יותר, לכן אנו מתכננים לעשות זאת במקווה ישראל ואני חושב שיש אפשרות לצאת עם פרויקטים אחרים, כמו למשל הקמת מוזיאון שבו יוצגו למשל ההיסטוריה של אליאנס וההיסטוריה של מקווה ישראל, מה שיכול להיות מאוד יפה וכמו שנאמר כאן קודם, יביא לכאן הרבה מאוד מבקרים וכמובן גם לפתח את המרכז ההיסטורי של מקווה ישראל.

סם פינטו: כפי שאמרתי, יש לנו הרבה פרוייקטים עבור מקווה ישראל.

סם פינטו: כפי שהבנתם, אפשר לראות את העתיד של המקום כחצי ריק, אבל אנו מעדיפים לראות אותו כחצי מלא ונעשה הכל כדי שהוא יהיה מלא מאי פעם, הודות לאנשים הנמצאים כאן.

סם פינטו: אנו מאוד מתרשם מאיכות האנשים המנהלים את בתי הספר ההיסטוריים שלנו, הודות למנהלות בתי הספר השונים בירושלים, תל-אביב, רמת-אביב, חיפה, בתי הספר השונים שבהם אנו מבקרים ומפעילים, כמובן הצוות המרשים והאיכותי של כי"ח, שאני גאה לעבוד מולם בכל יום וכמובן צוות מקווה ישראל.

סם פינטו: המקום הזה מוגן על ידכם, מקווה ישראל מוגן על פי חוק, אבל, אנו זקוקים ליותר כדי להפוך את מקווה ישראל למקום מוכר יותר ולשם כך ליזום ולהשיק פרוייקטים חדשים למענו, בניהול אליאנס וכי"ח.

סם פינטו: בנוסף, אנו רוצים גם ליזום ולהשיק פרוייקטים למען ישראל כמו גם למדינות נוספות, במטרה לעזור לאנשים, במיוחד דוברי צרפתית, המעוניינים לעשות עלייה.

סם פינטו: זו המשימה שלנו ואתם יכולים להיות בטוחים, שאנו משקיעים את כל מרצנו מאמצנו וכספינו, במטרה להשלים אותה.

סם פינטו: אנחנו, ביחד עם הצוות של מרק אייזנברג בפריז, מאוד גאים לארח אתכם כאן ומקווים שנמשיך לעבוד על דברים משותפים בעתיד.

סם פינטו: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה למר סם פינטו, יושב הראש.

עמרם מצנע: אתה יודע, יכול להיות שהעובדה שבאמת שנים הזניחו את המקום הזה זה לטובתנו, כי תאר לעצמך שבשנות הבנייה ההיסטרית והנדל"ן היו בונים פה, כך שזה משאיר פוטנציאל גדול מאוד לחידוש ולעשייה.

עמרם מצנע: כעולה חדש, הבקיאות שלך במה קורה פה היא פנטסטית.

דניאל בן סימון: היא יותר ממה שצריך, אתה צודק.

עמרם מצנע: לא, לא יותר ממה שצריך, יותר ממה שמצופה.

עמרם מצנע: באמת תודה רבה.

עמרם מצנע: ואני רוצה להעביר את רשות הדיבור למר יהודה מימרן, מנכ"ל כל ישראל חברים.

עמרם מצנע: בבקשה.

יהודה מימרן: בראשית דבריי אני רוצה להודות ליושב ראש ועדת החינוך, חבר הכנסת עמרם מצנע, וחברת הכנסת רות קלדרון וחבר הכנסת שמעון אוחיון, שכיבדו אותנו בנוכחות שלהם, וכל הצוות של ועדת החינוך שבאמת מאוד מאוד נעזרנו בהם.

יהודה מימרן: כמובן לדני וחני על ארגון הביקור, למנהלי בתי הספר שהגיעו לפה וכל הצוות של כי"ח ולחברי מקוה ישראל, שאירחו אותנו בצורה כל כך יפה.

יהודה מימרן: אנחנו דיברנו על העבר והביקור הזה בנוי בסימן עבר הווה עתיד, אז אני לא אתעכב על העבר יותר מדי.

יהודה מימרן: אני בכל זאת רוצה שתשימו לב ותיתנו תשומת לב ללוגו שרשמנו ממול: 'מסורת של אחריות חברתית ומצוינות חינוכית'.

יהודה מימרן: אני חושב שאין הרבה דוגמאות לארגונים שהערכים שהם חרתו בבסיס הם כל כך רלוונטיים בחלוף כל כך הרבה שנים.

יהודה מימרן: אנחנו מדברים על אחריות חברתית, על מצוינות חינוכית, דברים שמאפיינים את אליאנס, כל ישראל חברים, מתחילת דרכם.

יהודה מימרן: אנחנו רואים בזה חלק מהמסורת היהודית, האחריות החברתית והמצוינות החינוכית הם בלב הזהות היהודית ואיתם אנחנו צועדים קדימה.

יהודה מימרן: אז אנחנו נדלג על השקפים ההיסטוריים.

יהודה מימרן: אתם יכולים להסתכל עליהם ואני רוצה לעבור לדבר על אליאנס כיום ואחר כך להתמקד בכל ישראל חברים, הארגון הישראלי שפועל פה במדינת ישראל מזה כ-40 שנה.

יהודה מימרן: אליאנס היום הקימה רשת של בתי ספר באירופה, שהיא נותנת להם תמיכה בנושא של החינוך היהודי, יש לה עדיין בתי ספר בצרפת, בקנדה ובמרוקו והיא חברה, יחד עם קרן רש"י, להקמה של רשת דרכא, רשת חשובה מאוד, ייחודית שאני אבקש אחר כך מג'ימי פינטו לומר כמה מילים על הרשת בהמשך.

יהודה מימרן: אליאנס פועלת בצרפת בהובלה של תכניות להשכלה הגבוהה, יש ברשותה את הספרייה היהודית הגדולה ביותר באירופה, ספרייה מרתקת, מעניינת, עם תיעוד מאוד מאוד מפורט של כל בתי הספר שהיא הקימה בשנתונים השונים.

יהודה מימרן: חשוב לציין שאליאנס הקימה מערך שלם של רשת בתי ספר מהכשרת מנהלים, הכשרת מורים, פיקוח, תכניות לימודים.

יהודה מימרן: כמו שאמרתי, מלכתחילה סולידריות חברתית, היא באה לידי ביטוי בלוגו ההיסטורי הזה של כל ישראל חברים ובדאגה מאוד גדולה לסולידריות החברתית וזה מביא אותי באמת לכל ישראל חברים בארץ היום.

יהודה מימרן: אנחנו ארגון ישראלי חינוכי חברתי שמתמקד בשני תחומים מרכזיים.

יהודה מימרן: התחום הראשון הוא קידום הישגים לימודיים של תלמידים, בעיקר בפריפריה, כאשר מבחינתנו אנחנו לא מדברים רק על הישגים לימודיים, תיכף אנחנו נפרט, אלא באמת מצוינות חינוכית שמלווה בערכים, לא רק בציונים, תחום אחד, והתחום השני הוא התחום של החינוך היהודי החברתי.

יהודה מימרן: גם פה אפשר לראות קו שנמשך מהעבר, אבל הוא רלוונטי מאוד להווה של מדינת ישראל וגם לעתיד.

יהודה מימרן: אם אנחנו מסתכלים על המתחים הקיימים בין הדתיים והחילוניים, מגמות שמערכת החינוך עברה עד לפני כמה שנים, של הקצנה, של ממלכתי דתי שהופך להיות תורני, של זרם כללי שהפך להיות חילוני ומתרחק מהמסורת היהודית, אנחנו עדים לשינויים בתחומים האלה, אבל כל ישראל חברים מוביל בתחום של החינוך היהודי, מרחב חינוכי משותף בין הממלכתי ובין הממלכתי דתי בכלל מדינת ישראל, הדגשה של הערכים החברתיים של היהדות, הערכים ההומניסטיים של היהדות כמרכז משותף לדתיים, חילוניים, מסורתיים.

יהודה מימרן: אלה שני התחומים המרכזיים שבתוכם אנחנו פועלים, מצוינות חינוכית, חינוך יהודי חברתי ואנחנו עושים את זה במערכת החינוך הפורמלית ובמרחב הקהילתי הציבורי הכללי.

יהודה מימרן: לצד בתי הספר ההיסטוריים, וכמובן מקוה ישראל כספינת הדגל, שכמו שסם אמר, עוברת התחדשות מאוד גדולה, גם ברמה הרעיונית החזונית וגם ברמה הפיזית, יש לנו תכניות שלנו שמתמודדות בשני התחומים האלה, שאנחנו נרצה לפרט עליהן.

יהודה מימרן: כל ישראל חברים פועלת מתוך דאגה חברתית בסיסית לפערים המאוד גדולים שנוצרו בחברה הישראלית.

יהודה מימרן: אנחנו פועלים מתוך אמונה מאוד גדולה בתלמידים, הבעיה אינה ביכולות של התלמידים, הבעיה היא בפערים, הרבה פעמים בתקציבים שעומדים לרשות בתי הספר ולכן אנחנו התמקדנו בפריפריה החברתית של מדינת ישראל.

יהודה מימרן: אנחנו פועלים בלמעלה מ-90 בתי ספר, פה בארץ, בחינוך הממלכתי והממלכתי דתי יסודי ועל יסודי, יותר מ-30,000 תלמידים, למעלה מ-5,000 מורים.

יהודה מימרן: אני רק אציין שבתחום של החינוך היהודי אנחנו קלטנו לתוכנו את תכנית מארג, אות המצוינות בחינוך היהודי בשנה האחרונה, יוזמה משותפת עם משרד החינוך, פועל במסגרת כל ישראל חברים ובעצם מקדם חינוך יהודי ציוני אזרחי דמוקרטי.

יהודה מימרן: כל ישראל חברים הייתה בשלבים המוקדמים של חוק החינוך המשלב, אנחנו רואים חשיבות מאוד גדולה בחינוך משותף ממלכתי וממלכתי דתי.

יהודה מימרן: אם היה זמן היה אפשר לדבר בכלל על השאלה של הצורך בשני זרמים.

עמרם מצנע: למה אתה מתכוון כשאתה אומר פעילים ב-90 בבתי ספר?

עמרם מצנע: בתי ספר אליאנס יש בודדים, מה זאת אומרת פעילים?

יהודה מימרן: אנחנו מפעילים תכניות גם בתחום של החינוך היהודי וגם בתחום של ההישגים הלימודיים ב-90 בתי ספר, באופן מאוד משמעותי.

יהודה מימרן: אנחנו תיכף ניכנס לתוך רזולוציות של מה אנחנו עושים בתוך בתי הספר.

יהודה מימרן: בתוך אליאנס כדאי לעשות הבחנה בין בתי ספר שהם באמת בתי הספר ההיסטוריים, שאליאנס הקימה, ועד היום היא שותפה בהם, יחד עם העיריות המקומיות ושאנחנו סוג של בעלות בבתי הספר האלה, לא בעלות מלאה, בתי ספר שהם של דרכא והוקמו בשיתוף של אליאנס וקרן רש"י שהם בעלות מלאה, ובתי ספר שאנחנו פועלים בתוכם כגורם חינוכי מלווה, מסייע בשיתוף תכניות משלימות שכוללות הכשרת מנהלים, הכשרת מורים, מנחים בתוך בתי הספר.

יהודה מימרן: אנחנו תיכף נפרט את הדברים האלה.

יהודה מימרן: אז אני רק מסכם את דבריי לפני שנעבור לשמוע את ג'ימי פינטו על רשת דרכא.

יהודה מימרן: אני חושב שהערכים המאוד בסיסיים ומרכזיים האלה שעמדו בתחילת דרכה של אליאנס רלוונטיים מאוד לאתגרים שמדינת ישראל עומדת בפניהם היום ובעתיד ובעזרת השותפות עם אליאנס, עם דרכא, עם קרן רש"י, האנשים שאתם פגשתם פה, וכמובן משרד החינוך, אני חושב שכל ישראל חברים יילך ויעמיק את הפעילות שלו בחברה ובמדינת ישראל.

יהודה מימרן: אני אמרתי קודם, אנחנו פועלים גם בחינוך הפורמלי וגם בחינוך לא פורמלי, גם בתחום של החינוך הלא פורמלי אנחנו מובילים קו ייחודי מאוד מאוד חשוב, של עבודה עם שינשינים, עבודה עם סטודנטים, קהילות לומדות שאנחנו מובילים באמצעות ממזרח שמש, אפילו תכנית של רבנים שאותם אנחנו מכשירים, אנחנו קוראים לה מרחב, מנהיגות רבנית חברתית, אין שום דבר שמכין את הרבנים בתפקידם להיכרות עם החברה הישראלית, להיכרות עם מערכת הבריאות, עם העבודה, עם שאלות של פערים בחינוך ואנחנו חושבים שרב צריך להיות קודם כל מעורה ומעורב בפערים החברתיים, במצוקות החברתיות המאוד קשות.

עמרם מצנע: רבנים בארץ או בחו"ל?

יהודה מימרן: רבנים בארץ.

יהודה מימרן: כך שכל ישראל חברים כיום הוא ארגון חינוכי מרכזי דומיננטי במערכת החינוך ועתידו לפניו.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: לגילוי נאות אני רק רוצה לומר שאני הייתי שותף להקמתה של רשת דרכא והייתי בהתחלה בצוות המנהלים.

ג'ימי פינטו: זכות גדולה גם שהיית בהתחלת הדרך וזכות גדולה לי להיות יושב ראש של דרכא.

ג'ימי פינטו: דרכא הוקמה לפני כשנתיים וחצי על ידי רש"י וכל ישראל חברים, כפי שהגדרת, זו בעצם אותה משפחה, אנחנו רואים את זה כאותה משפחה, כפי שסם אמר.

ג'ימי פינטו: היום דרכא, אחרי רק שנתיים וחצי, היא גוף שמנהלת בבעלות שלמה ואחריות שלמה כולל תשלום של שכר של המורים של 21 בתי ספר, בעיקר בפריפריה, בפריפריה הגיאוגרפית של המדינה, 11,500 תלמידים, שוב, באחריות מלאה.

ג'ימי פינטו: אני לא ישן בלילה בגלל זה, את זה צריך להגיד.

ג'ימי פינטו: 1,500 מורים היום.

ג'ימי פינטו: אני לא רוצה לגלות הרבה, אבל יש לנו בימים האלה דיבורים כדי להשלים את התקציב לטווח ארוך של דרכא, זה עשרות מיליוני דולרים, כדי להגיע תוך שבע שנים או פחות לכפול, זאת אומרת משהו כמו 40 בתי ספר, זאת אומרת סדר גודל של 5% מכל בתי הספר של המדינה, אבל משהו כמו 20% מבתי הספר של הפריפריה, כאשר האג'נדה שלנו היא באמת להוכיח שני דברים.

ג'ימי פינטו: אחד, שבפריפריה אפשר להיות מצוין וגם אזרח טוב, זה לא רק הפררוגטיבה של רמת גן, רמת אביב, שוהם או לא יודע מה, וגם שדרך ניהול טוב ודרך שיתוף פעולה עם כל הגורמים אפשר באמת להיות מודל ליתר בתי הספר.

ג'ימי פינטו: בוודאי דרכא לא מתכוונת להיות אחראית על כל מערכת החינוך, הרי יש מדינה בשביל זה, אבל אנחנו רוצים לעזור.

ג'ימי פינטו: לעזור דרך דוגמה ודרך כמות משמעותית של בתי ספר שבאמת אפשר לעשות.

ג'ימי פינטו: בהזדמנות זו אני רוצה לבקש מכם, כסמכות העליונה שבמדינה, לקחת שלושה נושאים - - -

עמרם מצנע: הוא רוצה שגם אנחנו לא נישן בלילה.

ג'ימי פינטו: בשביל האזרח הפשוט, אתם הגוף הסוברני.

עמרם מצנע: מודים באשמה.

ג'ימי פינטו: אז אין לנו כתובת אחרת כאזרחים.

ג'ימי פינטו: אז אני רוצה לזרוק לכם שלוש נקודות.

ג'ימי פינטו: אני יודע, גם אתה, עמרם, וגם האחרים, אתם אנשים מאוד פרקטיים ואתה כל הזמן מדבר על מעשים, אז יש שלושה דברים שאני רוצה לזרוק לכם לטיפולכם, בוא נגיד ככה, ואתם יודעים את זה הרבה יותר טוב ממני, אבל בכל זאת.

ג'ימי פינטו: אחד זה הנושא של תקצוב דיפרנציאלי של בתי ספר.

ג'ימי פינטו: זה עכשיו בעיתונים, זה עכשיו באג'נדה.

ג'ימי פינטו: אנחנו שמים הרבה כסף פרטי כדי לנסות לגשר על הפער הזה.

ג'ימי פינטו: זה לא תפקיד של כיס פרטי לעשות את זה.

ג'ימי פינטו: אתם צריכים למצוא את הדרך לעשות את זה כך שאפשר יהיה לתקן.

ג'ימי פינטו: אנחנו פשוט רוצים להוכיח שקצת יותר, לא הרבה יותר, אפשר לשנות את הכול.

ג'ימי פינטו: אנחנו מוכיחים את זה כבר, אתם תראו פה את ההישגים שכבר קיבלנו אחרי שנתיים וחצי של עשייה ממשית בשטח.

ג'ימי פינטו: הנושא השני, ותסלחו לי, לא כדי לשים אג'נדה, אבל בכל זאת, לפי הניסיון ומנקודת מבט שלנו, רציתי לזרוק לכם עוד דבר.

ג'ימי פינטו: יש עכשיו רשתות חינוך שעובדות בארץ, בוודאי זה סאב-קונטרקט, אם אפשר להגיד ככה, של הרשויות, אבל הנושא של התקורה של הרשתות האלה הוא נושא שעדיין לא טופל.

ג'ימי פינטו: כל רשת עושה מה שהיא רוצה לגבי - - - היא לוקחת בעצם תקורה כדי לשלם את ההוצאות שלה, כדי לעזור יותר טוב לילדים.

ג'ימי פינטו: יש כאלה שלוקחים איקס אחוז, יש כאלה שלוקחים המון אחוזים, זה כסף שבעצם המדינה תקצבה לילדים, לא למשהו אחר.

ג'ימי פינטו: בינתיים אנחנו יכולים, יש לנו את הלוקסוס, בגלל הנדיבות של כמה אנשים, לקחת אפס אחוז תקורה, אבל לא כולם עושים את זה.

ג'ימי פינטו: אנחנו לא אומרים שצריך לקחת אפס, או 20%, אני חושב שצריך להסדיר את הנושא הזה בכל המדינה, כי זה נושא חשוב ולפי זה אפשר יהיה אולי לעשות יותר או לעשות פחות, אבל אתם צריכים להחליט.

ג'ימי פינטו: הנושא השלישי שאני רציתי לזרוק לכם זה מה שסם כבר אמר, פה אנחנו בשלבים מאוד ראשוניים, אנחנו, זאת אומרת מקוה ואליאנס יחד עם אחרים, רוצים באמת להקים מכון להכשרת מורים ואנשי חינוך, מכון לאומי, אפילו בינלאומי אבל לפחות לאומי, כאשר כל המורים שלנו, של דרכא, במעגל הראשון, של כל בתי הספר, ה-90 בתי ספר האלה וגם בתי ספר אחרים, שכל בתי הספר יקבלו את הכי טוב שרק אפשר מבחינת הכשרה.

ג'ימי פינטו: הכשרה של המאה ה-21.

ג'ימי פינטו: את זה אי אפשר לעשות רק עם תקצוב פרטי, אנחנו רוצים לעשות משהו משותף עם הממשלה, עם המדינה.

ג'ימי פינטו: אתם עוד תשמעו על זה, אנחנו בשלבים הראשונים, אני רק רציתי להעלות את הנקודה שהמוסד הזה לא יהיה מוסד שלנו, זה יהיה מוסד של כולנו, ברמה ארצית.

ג'ימי פינטו: זה מה שצריך להיות.

ג'ימי פינטו: דיברנו על זה שיש קשר בין מקוה למדינה, בגלל ההקמה, זו הזדמנות, עוד פעם, להביא משהו שהוא ברמה לאומית במקוה, שיהיה אור לכל הילדים שלנו.

ג'ימי פינטו: סליחה שאני זורק לכם את השלושה דברים האלה, אבל אני בכל זאת אזרח ויש לי גם זכויות.

עמרם מצנע: כן, תודה רבה.

עמרם מצנע: נעמה אזולאי, בבקשה.

נעמה אזולאי: תיכף אני אדבר על המצוינות החינוכית בכי"ח, אבל לפני שאני אדבר על מצוינות חינוכית אני רוצה להגיד מילה אישית שאני חושבת שמתקשרת לערכים פה.

נעמה אזולאי: הדוקטורט שלי הוא על התחדשות יהודית בישראל, זה התחום שעסקתי בו ברמה האקדמית.

נעמה אזולאי: ברמה האישית אני עובדת עם נוער בסיכון ונוער במצוקה מאז שאני בת 21.

נעמה אזולאי: בכי"ח מצאתי את הבית הנכון שיודע להגיד ביד אחת שזהות היא הדבר הכי משמעותי שיש ושבלי קידום הישגים הזהות הזאת לבד אינה מספיקה, אבל גם עם קידום הישגים לבד ובלי זהות, זה גם לא יספיק.

נעמה אזולאי: אנחנו אנשים מורכבים, הזהות שלנו היא לעולם לא חד ממדית, ואני חושבת, אני לפחות, בשנים שאני כל החיים שלי במגזר השלישי, לא מכירה עוד מקום או עוד בית כמו כי"ח שיודע לדבר את שתי השפות האלה יחד ומבין שרק שתי השפות האלה יחד יכולות לעשות שינוי.

נעמה אזולאי: אז אני מרגישה שהגעתי הביתה וזו הייתה המילה האישית שלי.

נעמה אזולאי: התמונה הזאת, לא רואים בבירור את המספרים, היא מאוד ברורה, בטח למי שיושב פה, שההלימה המאוד עצובה בין המקום שבו ילד נולד לבין האחוז או הסיכוי שלו לסיים עם תעודת בגרות טובה, כזאת שמובילה לאקדמיה, כזאת שמובילה לתואר, ראשון או שני, כזאת שמובילה לקריירה ולא לעבודה, היא הלימה עצובה היום במדינת ישראל.

נעמה אזולאי: אני בטוחה שלא פעם ולא פעמיים בוועדת החינוך כבר נתתם עליה את הדעת.

נעמה אזולאי: אחד הדברים שאנחנו באמת בכי"ח מנסים לעשות זה לשנות את תמונת המצב הזו במקומות שבהם אנחנו פועלים.

נעמה אזולאי: אתה שאלת קודם איפה, אתה בוודאי מכיר היטב את אורט ספיר בירוחם, זו דוגמה לאחד מבתי הספר שאנחנו מאוד פעילים בהם.

נעמה אזולאי: השנה, באורט ירוחם, הגיעו לכיתה ז' 75% מהתלמידים עם רמת קריאה וכתיבה שהיא פחות מזאת של ד', פחות מהתקינה.

נעמה אזולאי: אנחנו לוקחים את הילדים האלה, והרעיון הוא לא שנעשה בעצמנו, התפיסה שלנו אומרת שיש מורים וצריך לחזק את המקום של המורה וצריך לחזק את הידע ואת הכלים ואת תחושת הזהות הפנימית של המורה כיכול לקדם, ואנחנו עובדים עם המורים ועם המנהל ועם היועצות, ועם כל מי שיש שם, יש שם אנשים נהדרים, אולי הם צריכים הכוונה, אולי הם צריכים קצת כלים, אבל האנשים בשטח הכי מכירים, ואנחנו עובדים איתם על קידום, ותיכף תראו בהמשך, כשעושים את זה מאוד ממוקד, מאוד ברור, מאוד מכוון, ההישגים עולים יחסית מאוד מהר.

נעמה אזולאי: אתם יכולים להתחיל ממה שהתחלתי קודם, אתם רואים, אני נותנת פה כדוגמה את שדרות, ששם יש ילדים לקויי למידה, שלא מספיק שהם עם ליקויי למידה, אנחנו מוצאים גם הרבה מאוד פוסט טראומה, הרבה מאוד חרדות, הרבה מאוד קשיים, שהם לאו דווקא נובעים מחוסר דופמין.

נעמה אזולאי: ואתם יכולים לראות שכבר אחרי שנה, בעבודה מאוד ממוקדת, 80% מהילדים כבר שיפרו את המצב שלהם.

נעמה אזולאי: זאת אומרת עשינו חתך איך נראו הילדים האלה בתחילת השנה, השווינו את המיקום שלהם בכיתה לסוף השנה.

נעמה אזולאי: כל הדברים האלה יד ביד עם הפיקוח, עם משרד החינוך, אנחנו לא פועלים בחלל החיצון, אנחנו חושבים שאיפה שאנחנו עובדים זה צריך להיות ביחד.

נעמה אזולאי: גלגלתי כמה מילים עם רות קודם על הנושא של שנת שמיטה ואני אגיד את זה ממקום אחר.

נעמה אזולאי: בסוף אנחנו נשמוט, בסוף מי שיהיה שם זה בית הספר והצוות והאנשים שנמצאים במקום.

נעמה אזולאי: כשיהיה המצב הזה שאנחנו נגיד 'אוקיי, אנחנו היינו כאן ואנחנו ממשיכים הלאה', זה צריך להישאר, זאת התפיסה שלנו.

נעמה אזולאי: ואם אנחנו נעשה את הדברים בעצמנו זה לא יישאר, זה יהיה כשאנחנו נהיה וייעלם כשאנחנו לא נהיה.

נעמה אזולאי: אז - - -

עמרם מצנע: אני תמיד שואל את עצמי, כשאנחנו עושים ביקורים ומציגים לנו נתונים, אם כל כך טוב, אז למה כל כך רע?

נעמה אזולאי: עדיין אנחנו רק בהתחלה.

נעמה אזולאי: אני אגיד שהרבה מעמותות יקרות, באמת, חברים טובים שלי הרבה מהם, לא מספיק נותנים את הדעת לעניין הזה של בר קיימא.

נעמה אזולאי: אמר לי מנהל מחלקת חינוך, לא רחוק מירוחם, הוא אמר לי 'לא, אני לא צריך עכשיו את כי"ח, אני צריך את העמותה איקס', שאני לא אזכיר את שמה, 'כי ברגע שהם יצאו לי הבגרויות ירדו ב-20%'.

נעמה אזולאי: אני מאוד מקווה שלא יגידו את זה עלינו.

קריאה: מה עשיתם שם שגרם לשינוי?

נעמה אזולאי: בכל אחת מהתכניות אנחנו עושים דברים שונים.

נעמה אזולאי: אנחנו תמיד תמיד תמיד עובדים עם המורים, אנחנו גם עובדים עם הילדים, גם עובדים עם יועצות, כי, עוד פעם, אמרתי, זה אף פעם לא רק לימודים, זה תמיד גם עבודה נוספת, ולפעמים אנחנו עובדים על שינוי תודעה.

נעמה אזולאי: תסתכלו למעלה, יש לנו תכנית ענקית של 'סודקות את תקרת הזכוכית', שמקדמת נערות מהפריפריה החברתית לתעודת בגרות מדעית איכותית.

נעמה אזולאי: הרעיון הוא שפשוט תעודת בגרות כזאת פותחת דלת לאקדמיה.

נעמה אזולאי: שיעשו אחר כך מה שהן רוצות, שתלמדנה פילוסופיה אחר כך, אבל שתהיה להן האופציה לבחור.

נעמה אזולאי: יש לנו היום 700 נערות כאלה.

נעמה אזולאי: כשהתחלנו בבית הספר, מתוך הבנות שבית הספר אמר שיש להן פוטנציאל, רק 50 הלכו לתעודת בגרות כזאת.

נעמה אזולאי: אחרי שנה זה הפך להיות 60 ומשהו ובשנה שעברה הגענו למצב ש-91% מהבנות עם הפוטנציאל הולכות לעשות לפחות 4-5 יחידות במתמטיקה ובמקצוע מדעי אחד.

נעמה אזולאי: אני עוד פעם אומרת, זה לא משנה, התארים שלי הם כולם ממדעי הרוח והחברה, זה לא רלוונטי, זה רלוונטי שאני בחרתי.

דניאל בן סימון: יש לי שאלה קטנה, אולי גדולה.

דניאל בן סימון: מה שאת אומרת, זה לא גזרת גורל, לוקחים את הילד או הילדה, משקים אותה בחומרים הנכונים והם - - -

נעמה אזולאי: לוקחים את המורים שלהם, לוקחים את הצוותים האלה.

דניאל בן סימון: זאת אומרת כל הפערים האלה, אלה ילדים שהוזנחו?

דניאל בן סימון: עמרם, אתה שאלת, המצב כל כך גרוע, זאת אומרת שאין השקעה בתלמידים עם פוטנציאל או בלי פוטנציאל.

דניאל בן סימון: אילו השקיעו, הכול היה נראה אחרת, נכון?

דניאל בן סימון: זה מה שאת אומרת?

עמרם מצנע: זה קצת פשטני, אבל יש בזה - - -

דניאל בן סימון: האם זה מטען גנטי פגום?

עמרם מצנע: לא, לא, לא, חס וחלילה.

קריאה: זה השקעה בניהול טוב.

עמרם מצנע: הלוואי שהייתה נוסחה ברורה וחד משמעית וחד ערכית.

עמרם מצנע: היא מורכבת מהרבה אלמנטים.

עמרם מצנע: זה מורים, מורים - - -

שמעון אוחיון: ומורים ומורים ומורים.

עמרם מצנע: זה למידה מתקנת, זה מעורבות הורים, זה תקציב דיפרנציאלי, כפי שג'ימי אמר, וזו מערכת שלמה.

עמרם מצנע: בבקשה, נעמה.

נעמה אזולאי: הדבר שאני הכי מסכימה איתך, חבר הכנסת מצנע, זה שזה אף פעם לא שער אחד, זה תמיד יהיה שערים ברבים ואנשים שונים נכנסים בשערים שונים.

נעמה אזולאי: בתכנית ללקויי למידה, אצל כל הילדים אנחנו הצלחנו למצב שבו 85% מההורים, ואתה יודע כמה זה לא פשוט להביא הורים, 85% מההורים משתתפים בסדנאות שלנו.

נעמה אזולאי: ילד לקוי למידה לא גומר להיות לקוי למידה בשעה אחת וגם לא בשעה שתיים, אם אנחנו רוצים ליצור משהו שהוא משמעותי, זה צריך להיות מורים, זה צריך להיות הורים, זה צריך להיות עבודה עם צוות הניהול, צריך להיות תקציב, צריך להיות הכול.

נעמה אזולאי: זו צריכה להיות עבודה על זהות.

נעמה אזולאי: כל תכנית בפני עצמה חייבת להכיל בו זמנית כמה שערים ואז אפשר להגיע להצלחות.

נעמה אזולאי: התכנית שערים לבגרות, למשל, היא דוגמה אולי הכי קיצונית מבחינתנו.

נעמה אזולאי: אנחנו לא שמים שקל על תגבור לימודי, כל העבודה שלנו, 100% מהעבודה היא הבניה מחודשת של הידע הארגוני פדגוגי בבית הספר.

נעמה אזולאי: תסתכלו מה קורה לבתי ספר, לפני התכנית אנחנו מתחילים עם בתי ספר שהם 54% בממוצע, אחרי שנה אתם לא רואים עלייה דרסטית, כי אנחנו לא שמים כסף על תגבורים, אז זה 59%, אבל אחרי ארבע שנים אנחנו כבר מדברים על ממוצע של 84%.

נעמה אזולאי: יושבת פה חנה טסלר, מנהלת המדור הדתי במקוה ישראל, התחלנו לעבוד איתה בתכנית הזאת לפני כחמש שנים, בשנה שעברה הם סיימו את השנה עם 92% זכאות.

נעמה אזולאי: זה בטח בית ספר, רובו פנימייתי, אוכלוסייה לא פשוטה בלשון המעטה, ואנחנו באמת מאמינים שבחיים אנחנו לבד לא יכולים לעשות את זה.

נעמה אזולאי: אם חנה לא הייתה נושאת דגל פדגוגי משמעותי, אם היא לא הייתה משלבת כוחות, אם הצוות שלה לא היה עושה את זה, זה לא היה קורה לכולם.

נעמה אזולאי: ואני חושבת שהיום, כשאנחנו כבר מתחילים לקחת צעד אחורה היא תישאר, זה יקרה, זה ימשיך להיות שם.

נעמה אזולאי: התכנית האחרונה היא מאוד מיוחדת, אני אומרת עליה שתי מילים וזהו.

נעמה אזולאי: אנחנו עושים כרגע איזה שהוא ניסיון, שהוא כבר חמש שנים, אבל אני חושבת שהוא כבר מאוד מבשיל בפרדס כץ.

נעמה אזולאי: יש הרבה מאוד תכניות לסטודנטים ומלגות לסטודנטים בארץ, בפרדס כץ, אני קודם כל אגיד תודה לג'ימי שהתחיל, אבל לסם שהצטרף, אנחנו עושים תכנית שבה הסטודנטים הבוגרים של רמז ונווה שרה, שני בתי הספר התיכוניים בפרדס כץ, החילוני והאולפנה הדתית, מקבלים מלגה כדי לחזור ולחנוך את הילדים בתוך בית הספר, שהם השכנים שלהם, הם האחים שלהם, הם הבני דודים שלהם.

נעמה אזולאי: בניגוד לפר"ח, ואנחנו שומעים את זה באוזניים, הם יכולים להגיד לילד, 'אלי, אל תספר לי שקשה לך, כי לי היה יותר קשה', או 'אל תגיד לי אין לי כוח עכשיו לעשות שיעורים, כי אני עברתי את זה בדיוק, אני גר קומה מעליך או קומה לידך'.

נעמה אזולאי: כשהתחלנו את התכנית לפני חמש שנים בקושי מצאנו 15 סטודנטים בוגרי בית הספר הזה ואחוז הזכאות עמד על 60%.

נעמה אזולאי: השנה היו לנו 50 פניות של בוגרי בית הספר רמז למלגות באוניברסיטה ואחוז הזכאות לבגרות עומד על 89%.

נעמה אזולאי: אז אני חושבת שזה משהו שהוא איזה שהוא מודל.

נעמה אזולאי: דיברנו על זה שאולי המקום הבא שנעשה את זה יהיה קרית מלאכי.

נעמה אזולאי: זה בטוח משהו שהוא, שוב, הולך על המקומות האחרים, שמבין שרק זהות וקידום ביחד יכולים לתת פרי.

שמעון אוחיון: רק מילה אחת תגידי.

שמעון אוחיון: אני מבין מה קידום הישגים, למה את מתכוונת בזהות?

עמרם מצנע: בואו נעבור לאלי ברקת.

אלי ברקת: אני רוצה לדבר על תפיסה של מה זה זהות יהודית בכל ישראל חברים, מה הוא עולם הערכים שאותם אנחנו רוצים לקדם, שלושת תחומי הפעולה שלנו והאסטרטגיה שלנו לשינוי.

אלי ברקת: אני רוצה להתחיל בשלושה משפטים.

אלי ברקת: כל ישראל יש להם חלק, לא רק בעולם הבא, גם בעולם הזה.

אלי ברקת: בתפיסת הזהות היהודית אנחנו רוצים שכל אחד יביא את החלק שלו, גם בזהות האישית שלו, גם בזהות המקומית שלו, גם בזהות העדתית שלו, החלק שלו חשוב לבניית התצרף שקוראים לו זהות יהודית במדינת ישראל.

אלי ברקת: תחשבו על פאזל, כל אחד מביא את החלק שלו ונוצרת תמונה שלמה.

אלי ברקת: המשפט הבא, כל ישראל ערבים זה לזה.

אלי ברקת: לא די שאתה - - -

שמעון אוחיון: גם עברית אנחנו שומעים, ערבים זה בזה.

שמעון אוחיון: יפה.

שמעון אוחיון: בניגוד למה שכולם אומרים, ערבים זה לזה, הרבה פעמים ערבים זה לזה, לפעמים ערבים לחיך של השני, הוא יאכל אותך.

שמעון אוחיון: רוב המקרים במקורות הם ערבים זה בזה.

שמעון אוחיון: זו ערבות.

אלי ברקת: אז לא די לשכלל את החלק שלך, אתה צריך לדעת גם את החלק השני ולהיות שרוי בו ומצוי בו ולהיות ערב גם שהחלק שלי יבוא לידי ביטוי ופה אנחנו מגיעים לכל ישראל חברים.

אלי ברקת: כל ישראל חברים בשלושת הממדים שלהם.

אלי ברקת: אחד, במובן של membership, אני חלק מהסיפור הזה.

אלי ברקת: הדבר השני, friend, אני ממש חבר, רע, של השני.

אלי ברקת: והדבר השלישי חברים בפרשנות המסורתית שלנו, של scholar, של אדם שהוא תלמיד חכם.

אלי ברקת: אנחנו תופסים כל אדם בישראל כמי שיש לו פוטנציאל וכמי שראוי ושרוי בתוך העולם הזה.

רות קלדרון: מי שאפשר לאכול איתו.

רות קלדרון: מזה כל ישראל חברים, שעולים לירושלים לאכול קרבן פסח, כל ישראל חברים שם, כי בדרך כלל לא היית אוכל איתו, אבל בירושלים כל ישראל חברים.

אלי ברקת: בירושלים כל ישראל חברים, והגמרא שם ממשיכה, מרגע שפעם אחת למדת שבירושלים אפשר, אז בכל מקום אפשר וזה מה שאנחנו עושים.

אלי ברקת: ארבעת הערכים שהם חוד החנית שלנו.

אלי ברקת: הראשון זה אחדות ואחווה.

אלי ברקת: כולנו חלק אחד של השני וגם אחווה בין האנשים.

אלי ברקת: מסורת ופתיחות לעולם.

אלי ברקת: אנחנו חלק מהמסורת, בטח מסורת של אליאנס, של 150 שנה, אבל מסורת בכלל של עם ישראל, אבל גם יש פתיחות לעולם, לא סגירות שאנחנו חלק ממשהו אחד.

אלי ברקת: הדבר השלישי זה יישוב עולם ותיקונו, מה שכאן אנחנו קוראים יהדות חברתית.

אלי ברקת: צריך להיות חלק מהעולם, צריך לפתח את העולם, אבל צריך גם לתקן את העולם.

אלי ברקת: והדבר הרביעי, לימוד תורה והשכלה רחבה.

אלי ברקת: אין פער, אין מתח לבין לימוד תורה והשכלה רחבה, אלה שני הדברים שאנחנו רוצים לקדם בבת אחת.

אלי ברקת: שלושת תחומי הפעולה שלנו.

אלי ברקת: דבר ראשון, בחינוך הפורמלי, בתי הספר.

אלי ברקת: מיד אני אפרט, לפי הזמן, פעולה בתוך בתי הספר.

אלי ברקת: אבל כמו שאומרים שצריך כפר שלם כדי לחנך ילד, צריך גם לספק לכפר את האמצעים להיות החלק מהחינוך של הילדים, ואנחנו יודעים, ככל שיש פער גדול בין עולם העמדות של בית הספר לעומת עולם העמדות של הקהילה, אז החינוך כאן מפספס, בטח שזהות יהודית.

אלי ברקת: והחלק השלישי זה הנושא של עמיות יהודית.

אלי ברקת: חלק מאוד חשוב ומהותי מתפיסת העולם שלנו זה קשר עם היהודים בכל רחבי העולם.

אלי ברקת: במקרה שלנו התשתית שלנו היא בעיקר עם יהודי אירופה, אבל יש חיבור של סמינרים משותפים, לא רק להביא אנשים לארץ, אלא להעביר את חוכמת הארץ ליהודים בחוץ וגם ללמוד מהם.

אלי ברקת: מה האסטרטגיה לשימוש שלנו בכל פעולה שלנו?

אלי ברקת: אנחנו בונים תשתיות מקומיות, אנחנו לא מחליפים את האנשים שנמצאים.

אלי ברקת: אנחנו בונים תשתיות מקומיות, הן באימון, בהכשרה, בליווי של צוותי החינוך או הצוותים המקומיים, הן בבניית יכולות ובניית תשתיות של ידע.

אלי ברקת: יש חלק מאוד חזק של פיתוח חומרים ותכניות לימוד שמגיעות לשטח.

אלי ברקת: הפעולה הראשונה בתוך בתי הספר זו יחידה שהוקמה בניהולה של גב' שוקי יניב אלחדד, היחידה למצוינות בחינוך יהודי חברתי וציוני, שאת כל התובנות והאיכויות של מורשה ושל מארג אנחנו משלבים ביחד, גם בניית חזון חינוכי של בית ספר, גם הטמעת כל עולם הערכים וזה פרויקט משותף יחד עם משרד החינוך.

אלי ברקת: יש חיבור בין לימוד למעשה, רגישות להבדלים תרבותיים שקיימים בתוך בתי הספר, וכמו שיהודה אמר, חיבור בין הזרם הממלכתי לזרם הממלכתי דתי.

אלי ברקת: חתירה למצוינות ניהולית ושיתוף פעולה עם בתי הספר של אליאנס ברחבי העולם.

אלי ברקת: כמובן שככל שהרשת של דרכא מתרחבת, אז גם הפעילות שלנו מתרחבת, כי הפעילות הזו היא חלק אורגני ואינהרנטי מההתרחבות של רשת דרכא.

אלי ברקת: הפעולות הישירות זה הנחיה וליווי בבתי הספר, עבודה מערכתית בין ארגונית.

אלי ברקת: יש קבלת אות מצוינות יחד עם משרד החינוך לבתי הספר המצטיינים ופרסים.

אלי ברקת: אנחנו עובדים בסך הכול ב-67 בתי ספר, 2,600 מורים, 27,000 תלמידים, ובכלל פעילות מעניינת.

אלי ברקת: עכשיו אני הולך לכפר.

אלי ברקת: הכפר שלנו עובד דרך ממזרח שמש, זו הפעילות של הכפר.

אלי ברקת: יש תכנית שנקראת נטועים ומחויבים, אנחנו עוברים דרך המנהיגות הצעירה של המקום.

אלי ברקת: כמו שבירוחם יש מרכז צעירים שהתחיל בעמותת צבי ועכשיו כל הצעירים שהם בגיל 20-30 יש פעילות לתכניות שונות שהם מעורבים בקהילה ופעילים, כך אנחנו עושים גם באופקים, גם במגדל העמק, גם בעפולה, יש בסך הכול 250 סטודנטים ברחבי הארץ שפועלים בתכנית הזאת.

אלי ברקת: יש תכנית עם צעירים בשנת שירות, יש היום כ-1,500 צעירים בשנת שירות ואנחנו עובדים עם 750 מתוכם בפעילות הזאת.

אלי ברקת: זה בית מדרש שמלווה את הפעילות שלהם בקהילה, כי כשאתה מתנדב אתה צריך גם להתמלא ואתה צריך גם לא רק להגיע לשנה ולצאת ואולי לחזק דימויים שיש לך על המקום שפעלת בו, אתה צריך גם להבין את הקהילה שאתה פועל בה, להבין את המהלכים החברתיים שבתוכה הם מתקיימים, ויהודה כבר ציין, תכנית מרחב, תכנית לרבנים, רבנים מכהנים, אנחנו חושבים שכדאי להכניס את הרבנים לתמונה.

אלי ברקת: אנחנו רוצים שהרבנים לא יילכו למקום שהוא קיצוני, מקום שמפריד, אלא צריכים למצוא את הדרך איך מחברים אותם לתוך מהלך חינוכי גדול, פלורליסטי ולא לוותר עליהם, לא לוותר על הרבנים.

אלי ברקת: כמובן יש פעילות גם לנשים.

אלי ברקת: פעילות חדשה שנוצרה, אולי חבר הכנסת שמעון אוחיון יוכל להתעניין בה, תוך שנתיים אנחנו הולכים להקים מאגר מידע אינטרנטי של חכמי ישראל שבכל יום יהיו קורות חיים של אותו חכם, הפעולה שלו, בשבעה ערכים שאפשר ללמוד מתוך הכתבים שלו.

אלי ברקת: זה מערך נגיש, גם למורים, גם לאנשים מבחוץ.

אלי ברקת: כמו שאתם רואים פה, זה יוסף בן נאים, שהשבת זו הייתה הפטירה שלו, אבל שמענו גם ברדיו בשבת שעברה על הרב משאש שדיברת עליו, זו הרוח של הדברים שאנחנו רוצים לעשות.

אלי ברקת: יש לנו כ-1,000 פעילים, בעיקר צעירים ורבנים, בתחום הזה.

אלי ברקת: יש את מכון קרן, שגב' ענבר גלילי שכטר שעומדת בראש המכון נמצאת איתנו היום, בו אנחנו מכשירים מורים ברוח הדברים שדיברנו עליהם.

אלי ברקת: אחת הבעיות העיקריות במערכת החינוך זו השחיקה והנטישה של מורים, ומורים שעוברים בקרן, הם משקיעים פי שניים בתהליך ההכשרה שלהם, אבל את הפירות אנחנו רואים לאורך זמן, כי המורים נשארים איתנו הרבה יותר שנים ולהיות בוגר קרן זה תו איכות בתוך מערכת החינוך.

אלי ברקת: תודה רבה.

עמרם מצנע: אתם גם דואגים לא לחצות את הקווים בין להיות לאומיות ולאומנות?

אלי ברקת: אנחנו רחוקים משם, שאי אפשר לחשוב בהקשר הזה.

אלי ברקת: אנחנו שותפים גם עם רות קלדרון - - -

עמרם מצנע: הסביבה, ישראל במערך האזורי, האני והאחר.

אלי ברקת: אחד מהערכים אמרתי זה הפתיחות לעולם, חלק מהערכים זה בין ישראל לאני.

אלי ברקת: אפשר לראות יהודים שמקצינים או תופסים חלק שגורם להקצנה, דווקא האור שאנחנו מאירים זו יהדות פתוחה, יהדות ליברלית, יהדות שמכילה ומקבלת.

אלי ברקת: לא מפרידה, לא רק בין יהודים, אלא גם בין ישראל לעמים.

אלי ברקת: רואים את זה גם בתוך מערכת החינוך של אליאנס בעולם, באליאנס בעולם לומדים יהודים ושאינם יהודים בתוך בית ספר בצורה אינהרנטית.

נעמה אזולאי: גם אצלנו פה, גם בירושלים, בית ספר כל ישראל חברים לילדים חירשים הוא בית ספר שיש בו גם יהודים לא דתיים, גם חרדים, גם נוצרים, גם מוסלמים, גם ילדים ממזרח ירושלים, כי אנחנו יודעים שיש לנו מוסד מיוחד ושהילדים האלה, אם הם לא יגיעו אליו, לא יהיה להם בעצם מענה.

יהודה מימרן: לא לחינם אנחנו בחרנו להדגיש את הערכים ההומניסטים של היהדות, הבסיס של העיסוק שלנו בתחום היהודי הוא כבוד האדם, האדם נברא בצלם, האדם באשר הוא, יהודי וגוי.

נעמה אזולאי: אותו דבר בדרכא.

נעמה אזולאי: בדרכא יש את בית הספר הדרוזי.

עמרם מצנע: בסדר, אני רציתי רק להעיר את תשומת הלב.

נעמה אזולאי: It goes without saying אצלנו.

שמעון אוחיון: אם מותר להגיד הערה בעניין הזה.

שמעון אוחיון: הוויכוח הזה בין לאומיות, לאומנות וגזענות - - -

עמרם מצנע: זה המדרון פחות או יותר.

שמעון אוחיון: זה המדרון.

שמעון אוחיון: אני לא יכול לבוא בטענה לגבי לאומיות אם אדם חושב שהערך הלאומי, הוא רוצה לקחת אותו בסדר עדיפות ראשון, נעלה, ואני אומר לו בעניין הזה לאומנות.

שמעון אוחיון: אנחנו לפעמים חוטאים ונופלים בקטע הזה.

שמעון אוחיון: אני בעד לכבד את האחר, יש לי תמיד בעיה שאני לא מכבד את עצמי או את מי שקרוב אליי.

שמעון אוחיון: זאת הבעיה, שהרבה פעמים אנחנו עם הסיסמאות לכבד את האחר, אבל את הקרוב ואת אחיך אתה לא מכבד.

שמעון אוחיון: אני לא רואה בזה עניין של לאומנות, שזאת בעיה, ואני רואה שאנחנו נופלים בפח.

שמעון אוחיון: אתה שומע בחדשות מקרה של נגיד תג מחיר, שאני מתעב את ההתנהגות שלהם ואני מתנגד, ואומרים בחדשות שהפעילות שלהם על רקע גזעני, וכשערבי רוצח יהודי הוא עשה זאת על רקע לאומני.

שמעון אוחיון: לאומני, גזעני, כלומר בקטע הזה אתם רואים את ההבחנה שאנחנו נופלים אליה, מפילים אותנו לתוכה.

שמעון אוחיון: הוא, מותר לו להיות לאומני ולי אסור.

שמעון אוחיון: אם אני לאומני אז אני גזעני.

שמעון אוחיון: לכן גם פה אני צריך לעשות את ההבחנות הללו.

שמעון אוחיון: אני לא רואה בזה שום פסול, ודאי שאני לא רוצה את זה בצורה קיצונית, אלא אני אשתדל שגם ערכים אחרים ישתלבו.

שמעון אוחיון: גזענות, בוודאי שאנחנו דוחים מכל וכול.

שמעון אוחיון: לכן לגבי ההערה, כדי שהיא לא תישאר רק מהכיוון של יושב ראש הוועדה, עמרם מצנע - - -

עמרם מצנע: אני אומר שלא תגידו שלא מעניין בוועדה שלנו.

שמעון אוחיון: מעניין.

שמעון אוחיון: הוויכוח הזה ביני לבין עמרם הוא לא מהיום.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: היה צריך עכשיו לדבר איתנו אלי אללוף, שהוא היום עוסק כנראה בדברים יותר חשובים, עם הוועדה להדברת העוני.

עמרם מצנע: על אלי אני לא צריך לדבר, שמו הולך לפניו ואני מבין שהוא היום גם יועץ אסטרטגי אצלכם, אז אולי אתה תאמר משהו בנושא?

יהודה מימרן: כן, אז אני באמת רציתי לומר כמה מילים על הנושא של המרכז החינוכי הבינלאומי.

יהודה מימרן: אתם קיבלתם פרישה של הפעילות של כל ישראל חברים, בשני התחומים האלה.

יהודה מימרן: אנחנו, כחלק מההתחדשות של מקוה ישראל ושל הפעילות של אליאנס בכלל, עמלים בימים האלה על הקמה של מרכז חינוכי בינלאומי שיישב פה במקוה ישראל, ישרת את ציבור המורים, התלמידים, אנשי החינוך בכלל, בתוך בתי הספר שאנחנו פועלים בתוכם, במעגלים השונים, הבעלות ובתי הספר ההיסטוריים וההפעלה של התכניות החינוכיות, ויעמיק את ההכשרה המקצועית הפדגוגית של המורים.

יהודה מימרן: מכון קרן הוא מכון מוכר, אני חושב, ומכובד, שחגג 40 שנה בשבוע שעבר, הוא הצמיח מאות מורים, דמות של מורה שהוא מנהיג, שהוא רחב אופקים, שהוא משכיל, שהוא הומניסט, מקדם למידה משמעותית, והכוונה היא להקים פה במקוה ישראל את המרכז החינוכי הבינלאומי הזה.

יהודה מימרן: אנחנו חושבים שבראש ובראשונה הוא ילווה בתי ספר בארץ, אבל שמעתם על בתי הספר שאנחנו בקשר איתם בחוץ לארץ וסביב עמיות וסביב זהות יהודית וסביב ההכרה עם האחר, מאוד חשוב ליצור את החיבורים האלה.

יהודה מימרן: כבר היום יש לנו פעילות עם בתי ספר באירופה שמגיעים לפה למחנה קרל נטר, בקיץ, יש מורים שאנחנו מכשירים.

יהודה מימרן: בשבוע הבא גיא גרדי, שמנהל את תכניות מורשה, נוסע עם צוות לצרפת ופוגש אנשי חינוך ומנהלים כדי לעסוק בנושא של החינוך היהודי.

יהודה מימרן: המרכז החינוכי הבינלאומי הזה ישרת אותנו גם בארץ וגם בקשרים הבינלאומיים והיינו באמת רוצים את השותפות של המשרד בהקשר הזה, נפגשנו גם עם המנכ"לית, גם השר יודע, ואנחנו נשמח גם לעזרה שלכם בהקשר הזה.

יהודה מימרן: ועוד בקשה אחת שחשוב לי להעלות.

יהודה מימרן: דיברנו על היוזמה המשותפת שקיימת סביב תכנית מארג.

יהודה מימרן: אנחנו מרגישים שאנחנו בשלים להרחיב אותה, כרגע היא פועלת בכ-25 בתי ספר, אנחנו יכולים להרחיב אותה להרבה יותר בתי ספר.

יהודה מימרן: בימים האלה ממש אנחנו בקשר עם משרד החינוך על יוזמה משותפת סביב נערות להיי טק, סודקות את תקרת הזכוכית.

יהודה מימרן: ככל שהחיבורים מבחינתנו עם משרד החינוך יהיו יותר משמעותיים, כך העשייה שלנו, אני חושב, תהיה יותר אפקטיבית.

יהודה מימרן: חשוב לציין שיחד עם המשרד אנחנו כותבים חומרי לימוד שנלמדים בתוך בתי הספר.

יהודה מימרן: אחד הדברים שפיתחנו דווקא בתחום של החינוך היהודי, שירים ושורשים, שנלמד בלמעלה מ-200 בתי ספר ברחבי הארץ, חומרי לימוד שמדגישים, שוב, את היחס אל הזולת והאחריות והכבוד וגם פה היינו שמחים לחיבורים יותר משמעותיים.

עמרם מצנע: בבקשה, רות.

רות קלדרון: קודם כל תודה רבה.

רות קלדרון: מאיר עיניים ומשמח ומרגש ומחזק להיות כאן ולטעת עץ.

רות קלדרון: אני רוצה להגיד מילה על השם מקוה ישראל, שזה שם נורא יפה למקום והמקור שלו, כמה שאני מבינה, הוא מקוה ישראל ה', כלומר במסכת יומא, אחרי כל הסיפור של בקשת סליחה מחברים וכו', יש את ההבחנה בין יהדות לנצרות, או להרבה דתות אחרות, שבנצרות יש חטא שאי אפשר לנקות אותו, האדם הוא חוטא באופן יסודי, יש לו איזה פגם, ומסכת יומא אומרת שאלוהים הוא המקוה של יהודים, מקוה ישראל ה', כלומר כשאתה נכנס ליום כיפור אתה כאילו נכנס למים כל הגוף ואתה יוצא טהור, והרעיון הוא זה שאדם יכול להיתקן לגמרי, שלא סוחבים פגם או חטא משנה לשנה, זה רעיון עצום.

רות קלדרון: וזה רעיון מדהים לקרוא למקום מקוה ישראל.

רות קלדרון: עכשיו, גם מצד האגרונומיה ומשפחתי ואח של סבא שהיה פה במקוה ישראל במאה הקודמת ונפטר כאן משחפת וגם מצד העבודה המשותפת עם יהודה ואלי ונעמה וההתחדשות היהודית, אני מאוד מאמינה בדרך שלכם וכמובן שבתור ועדת חינוך, מה שאני יכולה לעשות אני אשמח לתמוך ולעזור.

רות קלדרון: שני דברים אני רוצה לומר.

רות קלדרון: אחד, בשאלת הזהות, אני חושבת שאתם מציגים תהליך מדהים, אני לא זוכרת מי הלך איתי בהתחלה וגם סיפר לי ששארל נטר, כמו שאתה אומר, וכרמייה באים מאירופה החילונית, המדענית, הרציונלית, והולכים ליהודים מטורקיה, מרוקו, דרך כל עולם המזרח, ובונים שם גשר אל העולם הנאור יותר, אבל בעצם שם נוצר שילוב מאוד ייחודי ויוצא דופן של מסורתיות שהיא גם וגם, שהיא גם דוברת צרפתית ויש לה סטייל, אני חייבת לומר לכולכם, אני בונה הרבה על העלייה מצרפת שיהיו עוד כאלה, וגם מצד שני היא מאוד חדורה ועמוקה במסורת באופן שהוא יותר ממה שבא מאירופה.

רות קלדרון: ועכשיו אתם עושים מהלך חזרה, במזרח שמש, שגם התרבות המסורתית המזרחית תחזור לתוך כור ההיתוך הישראלי.

רות קלדרון: אני רוצה להגיד בתור חצי ספרדייה מצדי שבתוך המעבר הזה תשימו לב לדברים שאנחנו לא רוצים לקחת איתנו, מהתרבות המזרחית.

רות קלדרון: דבר ראשון שאני שמה לב זה המנהיגות הנשית.

רות קלדרון: כלומר נעמה ונעמה ונעמה, אבל כמעט כל מי שמוביל כאן מהלך, ברוך ה', אני עד היום לא הכרתי אותך, וקרן תמיד היה, אומרים דמות המורֶה, אבל לי תמיד היו מורות, יש רוב נשי, אבל אין רוב נשי בהנהגה.

רות קלדרון: אין רוב נשי באיפה שמחליטים את ההחלטות ואיפה שהכסף הגדול וגם בתכניות הלימוד.

רות קלדרון: לא יכול להיות רבנים וגם תלמוד תורה לבנות.

רות קלדרון: המקום של אישה ספרדייה, מזרחית, מסורתית, צריך להיות ביחד.

רות קלדרון: גם בית הכנסת, עם כל הכבוד, אני לא אהבתי את זה, אני לא רוצה להיות מאחורי המסכים.

רות קלדרון: יש את הבמה של ספרדים, במה של אשכנזים, מקום לתימנים והנשים.

רות קלדרון: זה כבר לא יכול להיות, אנחנו כבר לא שם.

רות קלדרון: במובן הזה אני גאה להיות בכנסת, גם שם אנחנו מיעוט, וזה לא צריך להיות דבר יוצא דופן ומיוחד.

רות קלדרון: הנשים הספרדיות הן נפלאות בבישול והן נפלאות בגידול ילדים ולא נוותר על הנשיות שלנו ונהיה מלכות בבית, ולצד זה אפשר לצאת החוצה ולהיות איפה שנמצא באמת הכוח.

עמרם מצנע: אל תיקחי לנשים האשכנזיות, עם החרדים האשכנזים, ששם זה אלמוסט טוטלוס.

רות קלדרון: נכון.

רות קלדרון: אז במובן הזה אני אומרת את מה שאמר יושב ראש הוועדה ואני מאוד מסכימה, גם על בית הספר פה, מדוע ישנם עוד, או אולי זה רק שלב, שישנו בית ספר אחד כזה, אחד כזה ואחד כזה.

רות קלדרון: אני משערת שלשם אנחנו הולכים ובאמת אתם אחד המקומות הכי יפים בארץ, אם לא בעולם היהודי, והמרכז הזה, שלא שמענו עליו הרבה, אבל גם בזה אם נוכל לעזור, להביא עוד עולים, אם זה הרצון שלהם לבוא, ולשלב אותם באופן נכון ולקבל מהם את המתנות שיש איתם, של זהות ומסורת, אז אני באמת יוצאת מלאת תקווה.

נעמה אזולאי: ביום חמישי היה פה שר החינוך וכולם התכנסו יחד בבית הכנסת, גברים ונשים, זה לא היה מחולק, כולם ישבו יחד.

נעמה אזולאי: ועמד הרב שי פירון ועמדה מקהלה, שחנה ארגנה מבית הספר הדתי, בנים בנות ביחד וסולנית יוצאת אתיופיה שהרעידה את נימי הלב שרה באמצע בית הכנסת.

רות קלדרון: דברים טובים על שי פירון אני בשמחה יכולה להגיד, אבל שיהיה שי פירון כל הארץ.

נעמה אזולאי: ואף אחד לא קם ולא יצא והיו שם כל אנשי חמ"ד.

רות קלדרון: ברור.

רות קלדרון: אבל, נעמה, אנחנו עוד מתפעלות מזה?

נעמה אזולאי: כן, אנחנו מתפעלות.

רות קלדרון: למה להתפעל מזה?

רות קלדרון: כאילו מה?

רות קלדרון: מישהו מכי"ח היה מתפעל מזה?

רות קלדרון: כרמייה היה מבין מה הבעיה?

רות קלדרון: קרל נטר היה מבין בכלל מה השאלה?

רות קלדרון: או שהיא שרה יפה או שהיא לא שרה יפה.

רות קלדרון: אני לא מוכנה להתפעל ב-2014 מזה ששר החינוך שלנו שומע מוזיקה.

רות קלדרון: הרב דוד סתיו ואנוכי זכינו לסדר סדר ט"ו בשבט בכנסת והייתה מקהלה מעין פרת שהיו בה נשים וברוך ה' הרב דוד סתיו נהנה, אני מקווה שהוא גם נהנה.

שמעון אוחיון: אני רוצה להגיד כמה מילים לפני שאנחנו הולכים.

שמעון אוחיון: קודם כל באמת הדיון הזה הוא מרתק וגם מענג, למען האמת.

שמעון אוחיון: שלא רק יש בו את הצד הנוסטלגי, ואני בוודאי גם אישית, ואי אפשר בלי נוסטלגיה, להיות גם כמי שלמד שלוש וחצי שנים בבית ספר אליאנס במרקש, במסגרת הזו במרוקו וחווה את המשבר.

שמעון אוחיון: חווה את המשבר לבוא ממסגרת מסודרת באליאנס, מ-8 עד 12 ומ-2 עד 5, ואחר כך היינו הולכים לבית הכנסת לחדר, לבוא למעברת חצרים בבאר שבע וללמוד בצריף במשמרת שנייה, כי היה רק מבנה אחד, חלק למדו בבוקר, מ-8 עד 12 ומ-12 והלאה, אז בוודאי אליאנס בזיכרון שלי הוא מקום מאוד חשוב, ולתרומה שלו ולערכים, עם כל הוויכוח והמאבק שהיה בצפון אפריקה, בסך הכול הוא תרם.

שמעון אוחיון: בוודאי התרומה שלו היא לאין ערוך לכל החינוך בכל הקהילות, בוודאי בצפון אפריקה.

שמעון אוחיון: אני אפילו תמה אם אותם שלושה פרסי נובל ממרוקו, אם את החינוך שלהם לא קיבלו באליאנס.

שמעון אוחיון: כלומר טאנוג'י, סרז בן הרוש ובן אסרף, שלושה פרסי נובל, אחר כך את חינוכם הם המשיכו בצרפת ובאמריקה, אבל על פי גילם היסודות היו כמובן באליאנס.

שמעון אוחיון: זה בוודאי בעניין הזה.

שמעון אוחיון: אז כל הרעיונות היפים והמסורת שהשתלבה פה וכל הפסוק הזה שליווה אותם, היזהרו בבני עניים, שמהם תצא תורה, ונתנו בצורה שוויונית, ואני זוכר, לילדים, מי שלא היה לו, אז קיבלו בוודאי גם בגדים וגם הזנה, דבר נפלא.

שמעון אוחיון: באמת אין לי ספק שזה ודאי מלווה אותי.

שמעון אוחיון: אני חושב שברעיון של השילוב של זהות, טיפוח הזהות היהודית, אני לא אוהב זהות אחת, תן לי זהות עשירה, עדיף להשתמש בזהות עשירה.

שמעון אוחיון: בזהות שלי באמת יש, ברוך ה', גם מבחינה זאת מכל הגוונים ואנחנו ירשנו מכל הסוגים ואנחנו גאים בכך שזהותנו באמת היא לא חד כיוונית, אלא היא עשירה ואני חושב שטוב שעשו, בלי להיכנס כרגע לוויכוח עם רות, אם בית הכנסת צריך לשנות כרגע את הפורמט או לא, אבל כן אפשר לאמץ.

שמעון אוחיון: עמרם, יש ויכוח היום בציבור, הרב פינטו וכל הבאבות למיניהם.

שמעון אוחיון: כמה כואב לי שמכירים רק את הצד הזה ולא מכירים את הצד הגדול של התרומה של אותם אנשים שמדברים עליהם, אותם חכמים ואותם רבנים פתוחים, נאורים, שידעו להכיל את כל הקהילה ושמרו תמיד על המסגרת שלה.

שמעון אוחיון: זה הערך הגדול.

שמעון אוחיון: אני זוכר אחד הדברים, אבן דנן שהתווכח על ההילולות.

שמעון אוחיון: הוא לא סבל את זה, היו צדיקים, אבל היו גדולי תורה, צדיקים זה אדמו"רים, זה חצרות, זה לא בהכרח, בלי לפגוע באף אחד, גדולי תורה, היום יש צדיקים ואני זוכר שהוא לא ידע מה לעשות והיה דיון האם להמשיך בהילולות או לא להמשיך, ותמיד היו יוצאים שליחים, בודקים את הסוגיה, מקיימים דיון ונותנים החלטה.

שמעון אוחיון: על פי הכרעה דמוקרטית.

שמעון אוחיון: הוא פתח את הפסק שלו, 'ממציאים צדיק יסוד עולם ועליו יסובבו עיר וחומה'.

שמעון אוחיון: כלומר הצד הזה של הנועזות, של הפתיחות, וחבל, אני יודע, מי שקורא מקור ראשון רואה ארבעה רבנים מובילים שם, את זרמתי, את זיני, שאמנם מצנע יקרא לו לאומני, אבל לא בפתיחות שלו לעולם המודרני, ושרקי ואחרים, והם אומרים, אנחנו לא מזרחיים, אנחנו מערביים, יש לנו עולם אחר של תורה ומדע, של פתיחות, של כלל הקהילה, ולכן אולי זאת גם הסיבה שהקהילות הללו, למרות כל המהפכות והתהפוכות לא נזדקקו לזרמים קונסרבטיביים ורפורמיים ואחרים, משום שהמנהיגות הרוחנית ידעה להכיל את כולם, לקבל את כולם, דתי, לא דתי, שומר מצווה קלה כחמורה או פחות וכו', מחלל שבת, המציאו את כל הפטנטים כדי שהוא יישאר איתם.

שמעון אוחיון: הסוגיה הידועה, ששמעת אותי ברדיו, זה הרב משאש, שהתיר לקנות בשר מאנשים שמוכרים בשבת, זה חילול שבת בפרהסיא, האם נאמנים בכשרות, לא נאמנים בכשרות.

שמעון אוחיון: אבל כדי לשמור על הקהילה הוא מצא את הפטנט, הוא אמר שחילול שבת בפרהסיא זה רק בעבודת אדמה, לא במסחר, והוא השאיר את הקהילה מאוחדת.

שמעון אוחיון: הוא יכול היה להישאר כמו שלצערי במזרח אירופה בקהילה, לשחוט לעצמו, כמו שהוא רצה, לא, הוא אמר 'יש לי אחריות לכולם'.

שמעון אוחיון: ואני חושב שאליאנס בקטע הזה ידעה ללכת יפה מאוד, להביא את ההשכלה הרחבה, להביא את העזרה החברתית, גם הסוציאלית, גם לחנך ולקדם הישגים וגם לכבד את המסורת בזהירות רבה, לא לפרק את המסגרות הללו.

שמעון אוחיון: אני רוצה להתחבר לשלוש הנקודות שאתה דיברת, תקצוב דיפרנציאלי.

שמעון אוחיון: רשת חינוך תקורה, על התקורה לא אדבר, נעזוב את זה, יש לי דברים יותר חשובים.

שמעון אוחיון: יש לך פה שותף נאמן, מוביל, ואנחנו יחד איתו, אני בוודאי יחד איתו, וגם השר, למאבק רציני לתקצוב דיפרנציאלי במערכת החינוך במדינת ישראל.

שמעון אוחיון: אני מקווה שנצליח, כי עמרם בכל מקום, ואני משבח אותו על כך ואנחנו מאחוריו, בעניין הזה, וגם השר, זה המאבק שלנו, מול רשויות מקומיות חזקות שמתנהגות בצורה מאוד מאוד מיליטנטית וזה חבל.

שמעון אוחיון: אני גר בראשון לציון ואני לא מסכים עם זה שהעיר הזאת, מארנונות שהיא מקבלת מאלפי מקומות תעסוקה ותעשייה, יש לה עודף תקציבי, ודימונה, שיש לה מפעל אחד, תתמודד עם כל מערכת החינוך.

שמעון אוחיון: הילד שם יקבל השקעה בסדר גודל של 3,000-4,000 שקלים בשנה והילד בתל אביב או בראשון לציון יקבל השקעה בסדר גודל של 10,000-12,000 שקלים בשנה.

שמעון אוחיון: אסור לשתוק לעיוות הזה.

שמעון אוחיון: והנקודה האחרונה, נגעת במשהו שהוא באמת במוקד האמונה שלי והעשייה, הכשרת מורים.

שמעון אוחיון: מי שרוצה להשקיע, אני אומר, ישקיע בחינוך, מי שרוצה להשקיע בחינוך שישקיע במורים.

שמעון אוחיון: כל המחקרים אומרים, תילחם, יש מחלקות על צפיפות בכיתות, באילו תנאים, באילו גילאים, תוסיף עוד שעה פה, עוד שעה שם, אבל כל החוקרים מסכימים שהשקעה במורים, ואל תתפשרו, לא פחות מתואר שני.

שמעון אוחיון: הייתי פעם יושב ראש ועד הורים ובא אליי הורה ואומר לי, 'תגיד לי, שמעון, הוא יכול ללמד את הבן שלי?' אבל היום, אם 34% מהמורים שמלמדים מתמטיקה במדינת ישראל, יש להם תואר אקדמי במתמטיקה, ל-66% אין תואר אקדמי במתמטיקה.

שמעון אוחיון: זה עלבון גדול למערכת החינוך.

שמעון אוחיון: אנחנו חייבים להביא את הטובים ביותר, למשוך, לממן.

שמעון אוחיון: רשת אליאנס תממן לאותם תלמידים גם את הלימודים, גם את הכלכלה בתואר שני, ומשרד החינוך ושר החינוך, בעזרתו של עמרם, שהוא יעזור לנו לקדם את הצעת החוק שהגשתי בעניין הזה, שהמורים הללו יתוגמלו כראוי.

שמעון אוחיון: העניין הזה של אופק חדש ועוז ותמורה, לא פתחתי את הפה עד שלמדתי את המספרים וראיתי את הסטטיסטיקה, בלוף אחד גדול.

שמעון אוחיון: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

ויולט גז: ביחס להכשרת מורים.

ויולט גז: הכשרת מורים לא מסתיימת, זה לא תואר ראשון או תואר שני, הכשרת מורים זה תהליך נלווה לאורך כל השנים.

ויולט גז: אם כאן הוגים רעיון לפתח מכון להכשרת מורים, זה צריך להיות מכון להכשרת מורים שעובדים, שפועלים.

ויולט גז: כשאני סיימתי ללמוד, אני לא בטוחה שידעתי להיות מורה וכל עוד מורה לא מכשיר את עצמו תוך כדי עבודה אין סיכוי שהוא יוכל לקדם את ההישגים של התלמידים.

ויולט גז: בחלק מבתי הספר בארץ מתקיימים תהליכים של הכשרת מורים עצמאיים.

ויולט גז: ככל שהאוטונומיה של בתי הספר והמודעות של בתי הספר וההשקעה של בתי הספר בנושא היא גבוהה יותר כך אנחנו מצליחים יותר לקדם תלמידים.

ויולט גז: כדי לקדם תלמידים מהפריפריה, ואני אמנם מירושלים וזה לא נחשב לפריפריה, אבל האוכלוסייה היא לגמרי פריפריאלית, ההשקעה הגדולה ביותר צריכה להיות במורים.

ויולט גז: מהמורים זה יגיע לתלמידים.

ויולט גז: זאת נקודה אחת.

ויולט גז: הנושא של התקורה, שלא עצרנו מספיק לידו.

ויולט גז: אני יודעת שבימים אלה נעשית בדיקה במשרד החינוך.

ויולט גז: התקורה שגובות הרשתות האחרות היא תקורה גבוהה מצד אחד, ומצד שני היא דיפרנציאלית.

ויולט גז: אני רוצה להסביר.

ויולט גז: אותה רשת באזורים שונים, בתי ספר שונים, גובה תקורה גבוהה יותר או נמוכה יותר, לא לפי הצדק החברתי, אלא הפוך.

ויולט גז: כדאי שאתם תהיו ערים לנקודה הזאת.

ויולט גז: אותה הרשת יכולה לגבות 30% באזורים פריפריאליים ו-5% באזורים יותר מפותחים, בגלל המודעות הגבוהה של האוכלוסייה במקום.

ויולט גז: זו תופעה מאוד חמורה.

ויולט גז: אני רוצה לחזור לעניין של תהליך הכשרת המורים במקומות שאנחנו לומדים מהם בעולם.

ויולט גז: אני מקווה שהרוחות החדשות שמנשבות עכשיו במשרד יפתחו יותר למידה ויותר הוראה ופחות מדידה, ויותר אוטונומיה למורים.

ויולט גז: אם אנחנו לא נאמין במורים, אז המורים לא יאמינו בתלמידים, אם אנחנו נאמין בתלמידים ונאמין במורים, אנחנו נוכל להגיע להישגים יפים ולשנות את המציאות.

ויולט גז: אני רוצה להתייחס לסוגיה של הזהות שעלתה כאן והיו בה קצת אולי - - -

רות קלדרון: עושר של דעות.

ויולט גז: הילדים נמצאים אצלנו מגיל 12-13 עד 18.

ויולט גז: אני אומרת שהם מגיעים כשהם בגובה הברכיים שלי וכשהם מסיימים אני מגיעה להם לברכיים וזה הכיף, אבל זו תקופה שהם מגבשים את הזהות האישית שלהם על כל הגוונים וזהות אישית מורכבת, כמו שאמרה נעמה, מהרבה מאוד תחומים.

ויולט גז: אבל אם המטרה שלנו בסיכומו של דבר שהם יהיו אזרחים פעילים, עצמאיים, תורמים, אני חושבת שבנושא של הזהות בהחלט צריך להשקיע הרבה מאוד מחשבה, כי המנוף של פיתוח הדימוי העצמי של תלמיד הוא המנוף המשמעותי ביותר לקידום הישגים ולדברים שצריך לזכור.

ויולט גז: ילד שטוב לו בבית הספר, שמרגיש שייך לבית הספר, שהוא לא מרגיש בשוליים של בית הספר, שבית הספר מאפשר לו להצליח בנישה שבה הוא מצליח, זה מנוף לכך שהוא יצליח גם בתחומים האחרים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

שוקי יניב אלחדד: הערת המשך של חוט אחד, לסוגיית הזהות.

שוקי יניב אלחדד: סוגיית הזהות היא דיסציפלינה שוות ערך לכל דיסציפלינה שיש בתוך משרד החינוך, היא לא קו רצף בין, ואת הדיסציפלינה הזאת צריך ללמוד, צריך להשקיע הרבה מאוד ומערכת החינוך לא יודעת עוד איך לעשות אותה.

שוקי יניב אלחדד: היא דיסציפלינה לכל דבר ועניין, יש לה מתודה, יש לה subject matter משלה ועוד.

שמעון אוחיון: אנחנו מתכוונים לזהות החברתית של כל אחד.

שוקי יניב אלחדד: זהות, סיפור של עיסוק בזהות.

עמרם מצנע: זה לא מונח אחד.

עמרם מצנע: כל אדם מורכב מהרבה זהויות, משפחתית, חברתית, סביבתית, אישית.

שמעון אוחיון: אכן, אבל הוויכוח בינינו הוא יותר על החברתית.

עמרם מצנע: ויש כמה זהויות שאנחנו עוד לא החלטנו מי אנחנו ומה אנחנו, ומה אנחנו רוצים להיות כשנהיה גדולים.

חנה טסלר: אני רוצה להציג את הנושא של החינוך הפנימייתי.

חנה טסלר: בתוך החינוך של מדינת ישראל יש הרבה כפרי נוער ופנימיות, שאמנם השר דיבר על זה בשבוע שעבר, כשהוא היה פה, שזה כרגע בראש מעייניו, אבל אני מבקשת מוועדת הכנסת גם לתת את הדעת על זה, מכיוון שיש פה הרבה ילדים מהפריפריות, שמגיעים המון לפנימיות, והם זקוקים להרבה יותר חינוך דיפרנציאלי מאשר בערים עצמן.

דניאל בראנשוויג: אני הייתי המקדים של סם ואני מאוד שמח שסם ממשיך מה שאנחנו התחלנו לפני 20 שנה ויותר בצורה מאוד טובה.

דניאל בראנשוויג: אני רציתי להגיד שני דברים, אחד, נוסטלגי ואחד כלפי העתיד.

דניאל בראנשוויג: בשנות ה-50 הגיעה משלחת של מפקחים ממשרד החינוך הצרפתי למרוקו, באו לראות מה עושים שם בבתי הספר של אליאנס.

דניאל בראנשוויג: נכנסו לכיתה א', שמעו את התלמידים, יצאו משם, אמרו למנהלי אליאנס, 'זה מאוד נחמד, מה שאתם עושים, אבל אין לכם סיכוי, הילדים האלה לא יתקדמו'.

דניאל בראנשוויג: אמרו 'בסדר, בואו תראו את הילדים בכיתה ה'', נכנסים לכיתה ה', שזה סוף החינוך היסודי, שמעו את התלמידים שם, אמרו 'איזה תלמידים, איזה חינוך, איזה ידע, הם באים ממקום אחר, נכון?

דניאל בראנשוויג: ' 'לא, הם האחים הגדולים של אלה שראית'.

דניאל בראנשוויג: זה מה שידע לעשות אליאנס אז וזה מה שאליאנס יודע לעשות היום.

דניאל בראנשוויג: שמענו מנעמה את ההתקדמות בתכניות שלנו, זה בדיוק אותו דבר, זה מה שאנחנו למדנו לעשות ואנחנו עושים היום.

דניאל בראנשוויג: ואני חושב שאם אנחנו מדברים על השקעה במורים, דיברנו על תקצוב דיפרנציאלי, אני חושב שהחינוך מתחיל בגן טרום חובה, שם אותם המורים בעלי תואר שני צריכים להיות כדי ללמד ילדים לדבר נכון, ללמוד שפות זרות כבר שם ומשם להתקדם, כי אז כשיגיעו אלייך, ילד בכיתה ז', הם יהיו מוכנים ללמוד ולא תצטרכי לעשות בעצמך מה שלא עשו בשנים שלפני זה.

רונן צפריר: אל"ף, אני מצטרף לכל הדברים היפים שחבריי אמרו כאן ואני חושב שמעבר למילים יש כאן עשייה של שותפות ושל חיבור מאוד משמעותי שלנו, כאנשי מקצוע.

רונן צפריר: אני רוצה להגיד משהו פרקטי והתלבטתי אם לומר אותו.

רונן צפריר: אנחנו צמודים לעיריית חולון.

רונן צפריר: עיריית חולון שולחת לכאן כ-300 תלמידים בשנה ואנחנו לא זוכים לאגרת תלמידי חינוך.

רונן צפריר: מדובר על 300,000 שקל שאנחנו בעצם גורעים מהתלמידים שלנו, וזה סיפור של כמה שנים.

עמרם מצנע: אם אתם שייכים לעיר חולון, אז - - -

רונן צפריר: אנחנו לא שייכים לעיר חולון, אנחנו חלק - - -

עמרם מצנע: לא, שייכים מוניציפאלית.

רונן צפריר: אנחנו לא שייכים, אנחנו גוף גלילי, אנחנו 3,300 דונם של חבל גלילי, אנחנו שייכים למינהל החינוך ההתיישבותי, עיריית חולון שייכת למחוז - - -

עמרם מצנע: מוניציפ

עמרם מצנע: אלית מקוה לא שייך ל - - -?

רונן צפריר: לא שייכים לשום מקום.

עמרם מצנע: הוא חסר מעמד?

שמעון אוחיון: חולון שולח 300 תלמידים?

רונן צפריר: בשנה.

רונן צפריר: יש 300 תלמידים כל שנה שלומדים במקוה ישראל ועיריית חולון לא מוכנה לשלם את אגרת תלמידי חוץ שלהם, בעוד רשויות אחרות כן עושות את זה, כמו בית דגן, כמו אזור, שאר הרשויות שעובדות איתנו.

רונן צפריר: עיריית חולון טוענת שבעצם היא עושה לנו טובה שהיא שולחת לכאן תלמידים ומצדם, מבחינתם, הם לא ישלחו.

רונן צפריר: אבל המשפחות שמגיעות לכאן אלה משפחות שבאות לבית ספר ייחודי, שבאות לחקלאות, שבאות לערכים אחרים שבחולון לא נותנים אותם, עם כל הכבוד לחינוך בעיריית חולון.

רונן צפריר: אם תוכלו לעזור לנו בזה, אנחנו נשמח מאוד וזה יעזור לנו לקדם עוד מהלכים פה.

רות קלדרון: תכתוב מכתב ליושב ראש הוועדה.

רונן צפריר: אני אעשה את זה בשמחה.

רות קלדרון: לגבי העניין של התקורות, יש מישהו שמטפל בזה?

רות קלדרון: אתם פניתם למישהו?

רות קלדרון: שר החינוך יודע מזה?

ויולט גז: המנכ"לית מינתה את מי שהיה פעם מנכ"ל אגודת רנה קסין לבדוק את הנושא.

רות קלדרון: אז אנחנו לא צריכים - - -?

רות קלדרון: אם המנכ"לית מינתה מישהו.

עמרם מצנע: קודם כל אני באמת מודה לכם על שכיבדתם אותנו כאן בביקור הזה.

עמרם מצנע: ביקור קצר, אבל הוא מעלה מבחר של נושאים באמת רחב מאוד.

עמרם מצנע: נגענו ככה בקצה המזלג כמעט בכל הנושאים, אפילו קצת בענייני היום והשגרה, מה שמעלה גם הרבה מאוד רצון קצת ללמוד יותר ולהבין יותר ולהשלים הרבה מאוד חוסרים למה זה אליאנס ומה זה מקוה ישראל ואיך הדברים האלה משפיעים על כולנו.

עמרם מצנע: נדמה לי שבחברה הישראלית אין מספיק מודעות לתרומתה של יהדות צרפת לציונות, לחזרה לארץ ישראל ואחר כך להקמת מדינת ישראל, התרבות העברית, ויש הרבה מה לעשות בעניין הזה כדי באמת לשים את המשקל הכבד ואת ההשפעה הגדולה של יהדות צרפת על השורשים כאן במדינת ישראל.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר כמה מילים.

עמרם מצנע: אחד, אנחנו מחר בכנסת מציינים ומצדיעים לכפרי הנוער, זו יוזמה משותפת שלנו בוועדה ושל עליית הנוער ואותם גופים שעוסקים בכפרי הנוער.

עמרם מצנע: יש בארץ מספר כפרי נוער, מכל מיני זהויות ומאפיינים שונים ואני מניח שנראה מחר גם אנשים מהכפר פה.

עמרם מצנע: אין ספק שכפרי הנוער, שהיו הגוף הקולט החשוב ביותר של נוער שגם הגיע ללא הורים, לפני מלחמת העולם, אחרי מלחמת העולם, שינו גם את תדמיתם אבל גם את אופיים לאורך השנים, אבל נשארו תמיד בחוד החנית ובחזית של קליטה, של סגירת פערים, של הזדמנויות שוות וחשוב מאוד באמת שנציין את זה, ומחר אנחנו נציין את זה.

עמרם מצנע: בעניין הדברים שאתה העלית, ג'ימי, תקצוב דיפרנציאלי.

עמרם מצנע: אתה מתפרץ לדלת פתוחה, אנחנו עוסקים בזה הרבה מאוד בוועדה, אני יודע שגם משרד החינוך רוצה להתקדם, קצת עם חששות, קצת עם בעיות, כי תקצוב דיפרנציאלי, אם המשמעות להוסיף לתקציב ולתת לאלה יותר ולאלה פחות, מתוך התקציב התוספתי, אז כולם מסכימים לזה, אבל כשבאים ואומרים רגע אחד, בואו נחלק את העוגה אחרת, אז מתחיילם הוויכוחים והכעסים.

עמרם מצנע: אני אפילו הייתי פעם בוועדה בכנס שדרות והיה לי עימות חריף מאוד עם ידידי, ראש עיריית חולון, אבל אנחנו לא נוותר.

עמרם מצנע: כמי שהתנסה גם בחיפה וגם בירוחם, אני עם הבנה עמוקה הרבה יותר מאשר הייתי בעבר למשמעות ולצורך ובכלל לחובה של כולנו לסגור את הפערים, כי כבר אמרתי בפתיחת הדברים, שלדעתי זה האיום הכי גדול על החברה הישראלית.

עמרם מצנע: לא חמס, חיזבאללה, האירנים, זה נורא מעניין ואוהבים כל הזמן להתעסק בזה, אבל נדמה לי שזה האיום העיקרי על החברה הישראלית.

עמרם מצנע: בעניין של התקורות, יש הצעת חוק שלי שאני עוד בוויכוח עם משרד החינוך.

עמרם מצנע: מי שיודע, יש חוק שקובע שכספי חינוך שמגיעים לרשויות המקומיות חייבים ללכת לחשבון בנק נפרד וזו עבירה פלילית להשתמש בהם לדברים אחרים.

עמרם מצנע: החוק הזה לא חל על הרשתות.

ויולט גז: אבל יש תקנה ש - - -

עמרם מצנע: תקנה.

עמרם מצנע: אם חוקים לא אוכפים, אז על אחת כמה וכמה גם בתקנות.

עמרם מצנע: אני מכיר את הנושא הזה של התקורות ואנחנו בהחלט נטפל בזה.

עמרם מצנע: אף רשת לא לוקחת יותר ממה שמשרד החינוך מאשר, אבל גם שם יש דיפרנציאציה לא סבירה ולא ראויה.

עמרם מצנע: אנחנו נעזור.

עמרם מצנע: אני תיכף אדבר בדברי הסיכום על נושא פיתוח מקוה ישראל כמרכז מצוינות בחינוך, הכשרת חינוך, הכשרת שורשים והדברים שעלו פה, הדברים שאתה העלית, רשמתי לעצמי גם את הנושא של אגרות תלמידי חוץ, לא כל כך פשוט, כי אתה יודע, הכלל הוא שאם העיר שולחת מישהו אז היא צריכה גם לשלם, אבל אם ההורים עושים את זה מרצונם העצמי ויש פתרונות לילדים גם בעיר שלהם, אז לא בטוח, אבל אנחנו ננסה לעזור בזה.

עמרם מצנע: לסיכום אני אומר את הדברים הבאים.

עמרם מצנע: כל ישראל חברים אליאנס, היא רשת החינוך הגדולה והוותיקה בהיסטוריה היהודית המודרנית כאשר מיליון הבוגרים שימשו ועדיין משמשים שגרירים של מסורת יהודית סובלנית ואחריות חברתית שהעניקו בית חם לכלל היהודים באשר הם.

עמרם מצנע: הוועדה רואה עין בעין את החשיבות והצורך של פעילות כל ישראל חברים בחיזוק החינוך בפריפריה החברתית, הגיאוגרפית והפריפריה הישראלית של מדינת ישראל.

עמרם מצנע: ועדת החינוך רואה בחיוב את הקשר המתהדק בין כל ישראל חברים למשרד החינוך, לוועדת החינוך, הן בתחום קידום ההישגים החינוכיים בפריפריה והן בתחום העמקת הזהות היהודית, כמובן בדגש החברתי.

עמרם מצנע: אנחנו, כוועדת החינוך של הכנסת, רושמים לפנינו את נכונותה של כי"ח ואליאנס להיות שותפה פעילה במאמצים של ממשלת ישראל לסייע בקליטת אלפי עולים שבאו ועדיין זקוקים לעזרה, לסיוע, וגם אלה שאנחנו מקווים שיעלו בעתיד, ובטח מצרפת.

עמרם מצנע: אנחנו רשמנו את הנכונות של כל ישראל חברים אליאנס להעמיד לרשות מוסדות המדינה את הידע, הניסיון, שמטרתם להקל על שילובם של ותיקים וחדשים דוברי צרפתית בישראל.

עמרם מצנע: ואנחנו מברכים מאוד על הכוונה להקים מרכז חינוכי בינלאומי במקוה ישראל שיהדק את הקשרים שבין ישראל ואירופה, בדגש על יהדות צרפת, ומקדמים בברכה את כל היוזמות המשותפות ושמענו פה על הרבה מאוד יוזמות, מעורבות בבתי ספר, אלה הקיימות ואלה העתידיות.

עמרם מצנע: אני מאוד בתקווה שמערכת החינוך הישראלית, היא באמת עומדת בפני הזדמנות, אני לא רוצה להגיד בלתי חוזרת אבל הזדמנות חשובה תחת הנהגתו של השר שי פירון עם תפיסת עולם שרואה בחינוך כתוכן ולא רק כמכשיר ואמצעי, ואני מאוד מתחבר לכיוון של מתן, הענקת, עצמאות גדולה הרבה יותר מהקיימת היום למנהלי בתי ספר, עצמאות שתאפשר למנהלי בתי הספר לקדם יוזמות עצמיות, רעיונות שנבנים מתוך בית הספר, שימוש במגוון הרחב מאוד של תכניות מתערבות שקיימות היום ולאפשר למנהלי בתי הספר באמת לאמץ לעצמם תכניות רבות ואחרות ותמיד תוך כדי זהירות כמובן לזכור שבית הספר הוא הישות והוא המחנך והוא הקובע גם את מדיניות בית הספר בהקשר לשימוש בשלל התכניות וההתערבויות השונות שנעשות על ידי גורמים חיצוניים אל תוך בית הספר.

עמרם מצנע: נדמה לי שבניית אמון היא אולי מילת המפתח.

עמרם מצנע: גם אני מתרשם שעודף הבחינות והציונים והבחינות החיצוניות נובעים מתוך אובדן האמון שבין המטות העליונים לבין השטח, וכאשר לא מאמינים אז זה חודר כלפי מטה.

עמרם מצנע: הרעיון של לתת אמון במנהלי בתי הספר, במורים, הוא להוריד סמכויות ולחנך, לא רק את הילדים, אלא גם את המנהלים והמורים, לנכונות לקחת אחריות, להיות מעורבים, להיות אכפתניקים ולהיות שותפים אמיתיים לשינוי ולא רק ממלאי הוראות והנחיות שבאות מלמעלה.

עמרם מצנע: כך שאנחנו נכנסים לעידן חדש והמבחן העיקרי יהיה לא רק בחזון אלא במימוש היומיומי שלו.

עמרם מצנע: אני בהחלט שמחתי על הביקור ושמחנו לשמוע את הדברים, כי אנחנו רואים בכם שותפים מלאים ואין דבר טוב משותפות אמיתית של נשיאה באחריות.

עמרם מצנע: תודה רבה.

דניאל בן סימון: תרשה לי מילה אחת.

דניאל בן סימון: סיימת את הישיבה, סיכום יפה, בקשה ואמירה.

דניאל בן סימון: בקשה, האם נוכל למסד את המפגש הזה ברוח האחווה שיש פה, פעם בשנה בט"ו בשבט.

דניאל בן סימון: שוועדת החינוך תשב פה.

דניאל בן סימון: אני חושב שזה לא מסובך.

דניאל בן סימון: אני לוקח את הרוח הזו ואולי נשחזר אותה בעוד שנה.

דניאל בן סימון: ואמירה, בשם כל החברים פה, רצינו לברך אותך על כך שנבחרת לפרלמנטר מצטיין.

דניאל בן סימון: הגיע הזמן שיכירו ביכולות שלך.

רות קלדרון: מכירים, מכירים.

דניאל בן סימון: ואנחנו מברכים בשם כל האנשים האלה, כל הכבוד לך.

קריאה: אם הוא מסכים, זה אומר שהוא יהיה יושב ראש הוועדה בעוד ארבע שנים.

דניאל בן סימון: אני הכרתי אותו גם בתפקידים אחרים, הוא הראשון שהניח את הפערים החינוכיים על סדר היום ונדמה לי שהיינו בודדים במאבק הזה, הוא כמדבר ואני כעוקב אחריו, כעיתונאי, אבל הוא היה הראשון ואני מאוד שמח שהקדמת את זמנך והזמן של הנושא הזה הגיע.

דניאל בן סימון: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

יאיר מדר: יש כאן את ספר האורחים של מקוה ישראל.

יאיר מדר: בחתומים עליו ובמברכים את מקוה ישראל לפני 44 שנה דוד בן גוריון, זלמן שז"ר, גולדה מאיר, שמחה דיניץ, יצחק רבין.

יאיר מדר: אגב, יצחק רבין אמר שלא קיבלו אותו למקוה, אז הוא עבר לכדורי.