ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 148, 2014-01-26 10:00

עמרם מצנע: הוא זמר?

<אלברט אנדראוס: נכון, שכחתי אותו, זה נכון.

<אלברט אנדראוס: וחנא ח'ורי, אח שלו, אחד הכנרים.

<אלברט אנדראוס: בקיצור, יש תוצר די טוב, וכאן נולד הרעיון, אמרנו בואו נאגד את כל הכוחות האלה ובהחלט הקמנו את התזמורת הזו בשנת 88', הופענו הרבה בחו"ל ובארץ, לאורכה ולרוחבה, כל הדתות בתוך התזמורת, כולל יהודים, שלא פעם היו איתנו והופיעו איתנו, היו חלק שנסעו למצרים איתנו לאופרה, ממש חוויה מאוד טובה.

<אלברט אנדראוס: עיקר עיסוק התזמורת הוא מוזיקה ערבית קלאסית.

<אלברט אנדראוס: התחלנו להיתמך על ידי משרד התרבות משנת 89'-90' וזה היה הצעד הראשון לתמיכות של התזמורת.

<אלברט אנדראוס: כמובן התזמורת ידעה עליות ומורדות והכול היה מאוד מאוד קשור בכל מה שקשור בנושא התקצוב.

<אלברט אנדראוס: היום יש לנו, נקרא לזה לא מלחמות קטנות, אלא גדולות מאוד, לגבי כל מה שקורה במגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: בהחלט ההפרטה יורדת ליתר המקומות, כמו תזמורת תרשיחא ומקומות אחרים.

<אלברט אנדראוס: מה אני אוסיף עוד?

<אלברט אנדראוס: יש לעמותה הרבה פעילות, מעבר למה שיש כיום.

<אלברט אנדראוס: אנחנו נשמע את זה - - -

עמרם מצנע: אולי דברו על התרבות בכלל במגזר הערבי והתמיכה, כי בטח על התזמורת אתם תדברו.

<אלברט אנדראוס: בכלל?

עמרם מצנע: כן, כי הביקור כאן הוא בעצם כדי לעשות מין פוקוס כזה על התרבות במגזר הערבי והתמיכה בתרבות במגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: בהחלט.

<אלברט אנדראוס: אומר לי המנצח שהם מוכנים.

<אלברט אנדראוס: אנחנו נשמע אותם ונחזור לפה ונתחיל בנושא שכבודו הציע.

עמרם מצנע: בסדר גמור.

עמרם מצנע: (קטע מוזיקלי)

<ודיע ח'ורי ג'ריס: בדרך כלל אנחנו מופיעים עם התזמורת בבמה גדולה ובמקום פתוח וקשה לנו להופיע.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אנחנו מופיעים, אבל זה קשה מבחינה מוזיקלית.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אחת הבעיות, שאין אולמות מתאימים במגזר הערבי.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אנחנו מופיעים בכל המקומות בארץ, הופענו בכל הערים הגדולות בישראל.

עמרם מצנע: יש סל תרבות?

<ודיע ח'ורי ג'ריס: סל תרבות יש לנו, אנחנו מופיעים מדי שנה בבתי הספר.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אבל גם בזה יש בעיות.

<אלברט אנדראוס: יש בעייתיות.

<אלברט אנדראוס: נתחיל מזה שלא כל המגזר הערבי נכנסים לסל תרבות.

<אלברט אנדראוס: אתה יודע, סטטיסטית, שני שליש מהמדינה לא בסל.

<אלברט אנדראוס: אנחנו עובדים מול משרד החינוך על זה וגם יש עוד בעיה, תזמורת כזו, בשביל להופיע בסל תרבות המחיר שלה די גבוה.

עמרם מצנע: אבל יכול להופיע בהרכבים, לא חייבים להופיע בכל ה - - -

<אלברט אנדראוס: לא, אני מדבר גם על ההרכב הקטן.

<אלברט אנדראוס: אז השיקול של המנהלים הוא להביא משהו שעולה להם פחות מאשר להביא את - - - אבל בהחלט אנחנו - - -

עמרם מצנע: חברי התזמורת, מאיפה הגעתם?

עמרם מצנע: איפה התחלתם לנגן?

<חבר התזמורת: אני התחלתי לנגן בגיל 7.

עמרם מצנע: בבית?

<חבר התזמורת: כן, בבית.

עמרם מצנע: ההורים ניגנו?

<חבר התזמורת: לא, אחות שלי התחילה בפסנתר ואז אחר כך אבא שלי דחף אותי למוזיקה.

עמרם מצנע: ישר לכינור?

<חבר התזמורת: כן.

עמרם מצנע: מהתחלה?

<נאסימה: הוא למד מוזיקה קלאסית.

עמרם מצנע: מוזיקה קלאסית מערבית אירופאית?

<נאסימה: מערבית, כן.

עמרם מצנע: אתם מנגנים גם מוזיקה קלאסית אירופאית?

<נאסימה: לא.

עמרם מצנע: בכלל לא?

<נאסימה: מנגנים אבל לא מופיעים.

עמרם מצנע: מנגנים, אבל זה לא ברפרטואר?

<נאסימה: לא, בכלל החינוך שלנו בא מהמוזיקה המערבית, קלאסית, כל המתודה שלנו באה מהמוזיקה המערבית.

עמרם מצנע: יש כאלה שמבית ספר התחילו לנגן?

<חבר התזמורת: כן.

עמרם מצנע: מה, כילד בבית הספר.

<חבר התזמורת: כן, כילד בבית הספר.

עמרם מצנע: איפה למדת?

<חבר התזמורת: בבית הספר הזה דווקא, זה היה בית ספר בזמנו.

עמרם מצנע: יסודי?

<חבר התזמורת: יסודי.

<חבר התזמורת: אז התחלנו לנגן בבית הספר ולאט לאט אחר כך למדתי אצל נאסימה ואחר כך למדתי בחיפה בקונסרבטוריון רובין.

<חבר התזמורת: הייתי יוצא מפה באוטובוס בכל יום ראשון לרובין וללמוד, במשך שש שנים, ואחר כך הבאתי את המורה מרובין לתרשיחא כדי שילמד פה, ואז אני לא רוצה לדבר הרבה, אבל בטח דיברו איתך על העניין שהכפר הזה הוא כפר מאוד מוזיקלי, יש פה המון אנשים שמנגנים ויש פה - - -

עמרם מצנע: אמרו לי שכל אלה שהצליחו הם בחו"ל.

<חבר התזמורת: כן, יש הרבה שבחו"ל.

<חבר התזמורת: אנחנו ועוד הרבה מהחברים שלי שהמשכנו, למדנו משהו אחר באוניברסיטה, אבל אנחנו אנשים שייסדנו את העמותה והמשכנו עם התזמורת ואנחנו ממשיכים בזמן החופשי שלנו, כמה שיותר, ומנסים להקים עוד דור חדש.

<חבר התזמורת: נקווה.

<אלברט אנדראוס: אחת הבעיות, עמרם, אם אנחנו כבר יושבים פה ומדברים, כאן זה נתח של התזמורת, זה לא כל התזמורת.

<אלברט אנדראוס: מכאן זה מתחיל ומכאן זה נגמר, נושא התקציב והתקציב והתקציב.

<אלברט אנדראוס: אנחנו, אם נדבר על 160 גופי תרבות במגזר הערבי, 160 עמותות, מתוכם מתוקצבים בפועל קרוב ל-120, אנחנו מדברים על 10 מיליון שקל תקציב מסך הכול של 700 ומשהו מיליון שקל של משרד התרבות.

<אלברט אנדראוס: אנחנו מדברים על נתח של 2% עד 3%.

<אלברט אנדראוס: עכשיו ניקח תזמורת כזאת כדוגמה למה שיש לנו במגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: התזמורת הזו מוגבלת מבחינת התפתחות.

<אלברט אנדראוס: אתה ראית, רמה מוזיקלית, כבר מיותר לדבר על האנשים המוצלחים שעושים באמת תרבות לשמה, השאלה, בהיעדר תקציבים מה אנחנו עושים בעצם?

<אלברט אנדראוס: אנחנו באים לגוף כזה ואומרים לו סטופ, עד כאן, אתה לא יכול להתפתח, אתה לא יכול לבנות יותר הפקות, אתה לא יכול להפעיל דור חדש.

<אלברט אנדראוס: אגב, לתזמורת תרשיחא יש טרום כלי שמנגן טרום כלי כאן, ויש תזמורת של ילדים וכל זה, אבל בהיעדר תקציבים פשוט כל המהלך הזה אמור להיפסק, או להיתקע איפה שהוא והוא לא יכול להתפתח.

<אלברט אנדראוס: יש לנו, ואיתמר מסכים איתי, לא מעט דיבר על נושא התקציב בכלל למגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: ביום חמישי יש לנו ישיבה עם השרה, אני אשמח מאוד, עמרם, מהבמה שלך, כיו"ר ועדת התרבות והחינוך בכנסת, שתפעל, כי אני אומר, ככל שאנחנו עושים ומביאים יותר תרבות, אני מדבר על כל המדינה, כך אנחנו חוסכים מאיתנו הרבה פשע, הרבה עבריינות, כי אין תחליף לתרבות.

<אלברט אנדראוס: ממילא אנחנו גם נצטרך לשלם את הכסף הזה דרך לשכות הרווחה ו - - -

עמרם מצנע: מה התקציב של התזמורת?

<חבר התזמורת: התכוונת לתקציב של התזמורת עצמה, כולל תקציב ה - - - ?

עמרם מצנע: הכול.

<חבר התזמורת: משרד התרבות מתקצב אותנו במשהו כמו 250,000 שקל, אנחנו מגיעים לכמעט 600,000 שקל.

עמרם מצנע: שזה התקציב?

<אלברט אנדראוס: שזה המחזוריות שהם עושים מתרומות, מהכנסות וזה.

עמרם מצנע: אז זה התקציב, אני מדבר על סך הכול העוגה.

<חבר התזמורת: העוגה זה 600,000 שקל.

עמרם מצנע: מאיפה מגיעים יתר ה-350?

<חבר התזמורת: הכנסות עצמיות, מופעים.

<שמעון אלקבץ: עמרם, אני רוצה אחרי זה, ברשותך - - - התזמורת היא חלק ממודל התזמורות, זאת אומרת - - - אמנם בשנה שעברה היא הייתה - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת היא במודלים של התזמורת הסימפונית של חיפה?

<שמעון אלקבץ: היא באותה ליגה.

עמרם מצנע: אותו מודל?

<שמעון אלקבץ: לחלוטין כן.

עמרם מצנע: שופטים אותה לפי אותם קריטריונים?

עמרם מצנע: זה גם כן קצת - - -

<אלברט אנדראוס: ברשותך, שמעון.

<אלברט אנדראוס: התזמורת הזו מתוקצבת דרך התקנה הערבית 73, התזמורת של חיפה לוקחת מהתקנה הכללית.

<אלברט אנדראוס: נניח שתזמורת תרשיחא רוצה לקחת מהתקנה הכללית - - - סליחה, שמעון, שקטעתי אותך אבל חשוב לחדד את הדברים האלה.

<אלברט אנדראוס: יש בעייתיות לגשת לתקנה הכללית, מאחר שהקריטריונים - - -

עמרם מצנע: - - -

<אלברט אנדראוס: יש כמה בעיות.

<אלברט אנדראוס: הרבה פעמים באו הרבה גופים שניגשו לתקנה הכללית ואמרו להם 'אין סיכוי, אתם תישארו בתקנה הערבית, ניגשתם לשם, תישארו שם'.

<אלברט אנדראוס: אני לא מדבר על כפל תמיכות.

<אלברט אנדראוס: הדבר השני, הקריטריונים שנמצאים בתקנה הכללית הם לוקחים גוף כזה שהוא טוב בתקנה 73 ועושים ממנו גוף מאוד - - -

עמרם מצנע: מה זה 73?

<אלברט אנדראוס: זה התקנה הערבית.

עמרם מצנע: זה תרבות במגזר הערבי?

<אלברט אנדראוס: בדיוק.

<אלברט אנדראוס: ולמה?

<אלברט אנדראוס: זה לא בא בכדי, זה לא בא מהיום.

<אלברט אנדראוס: משרד התרבות בנצרת הוקם בשנת 88', זאת אומרת המדינה בפער של 40 שנה, עד שהתחילה לתת תקציב למגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: זאת אומרת חייבים להדביק את הפער הזה של 40 שנה וזה לא פשוט.

<אלברט אנדראוס: כמו שאמר חברי, גם בנושא ה - - -

עמרם מצנע: אבל אני רוצה לחזור לשאלה, ה-350 זה הכנסות עצמיות?

עמרם מצנע: אין לכם שום תקציב נוסף?

<אלברט אנדראוס: מדי פעם העירייה, לפי היכולות שלה.

עמרם מצנע: מה זה, מתקציב תמיכות?

עמרם מצנע: התזמורת היא רק תזמורת, או שהיא גם כעין קונסרבטוריון?

<ודיע ח'ורי ג'ריס: לומדים, בטח.

עמרם מצנע: יש חוץ מזה קונסרבטוריון?

<ודיע ח'ורי ג'ריס: כן.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: יש לנו 30 ילדים, בגילאים 4 עד 6.5, ויש לנו עוד תזמורת - - -

עמרם מצנע: במסגרת העמותה הזאת?

<ודיע ח'ורי ג'ריס: כן.

<אלברט אנדראוס: במסגרת העמותה, אבל יש עמותה אחרת שהיא קונסרבטוריון שמלמד את הילדים.

<אלברט אנדראוס: יש עמותה אחרת בתרשיחא, אבל אנחנו לא רוצים לעשות כפל, כי בכל זאת אי אפשר להציף את האזור במקומות של לימוד נגינה.

<אלברט אנדראוס: יש מקום שמלמד - - -

עמרם מצנע: בבתי הספר בתרשיחא לומדים לנגן על כלים?

עמרם מצנע: או שזה רק עניין פרטי?

<חבר התזמורת: זה עניין פרטי יותר.

<אלברט אנדראוס: מקהלות של בית ספר.

עמרם מצנע: לא, מקהלה זה מקהלה, אני מדבר על כלים.

<קריאה: בבתי הספר התקן, אני חושב שזה שעה שבועית אחת למוזיקה.

עמרם מצנע: אבל זה לא נגינה על כלי.

<קריאה: לא, זה חינוך מוזיקלי.

עמרם מצנע: אתם בעצמכם, בטח חלקכם גם מלמדים תלמידים, כן?

<קריאה: כן.

<אלברט אנדראוס: מי שמוזיקאי פה, יש חלק מוזיקאים וחלק לא מוזיקאים - - -

עמרם מצנע: כולם מוזיקאים, חלק עובדים בעבודה - - -

<אלברט אנדראוס: כן, אבל זה לא המקצוע.

<אלברט אנדראוס: האדון הזה הוא רואה החשבון של העמותה.

<אלברט אנדראוס: האיש מוזיקאי - - -

עמרם מצנע: תגיד שמות.

<אלברט אנדראוס: צ'רלי.

עמרם מצנע: ומה אתה עושה לפרנסתך?

<צ'רלי: מנגן בהופעות, מופיע.

עמרם מצנע: כבודד?

<צ'רלי: כן.

עמרם מצנע: איפה אתה מופיע?

עמרם מצנע: בחתונות?

<צ'רלי: גם וגם, הכול, הופעות בחוץ לארץ.

עמרם מצנע: ומזה אתה מתפרנס?

<צ'רלי: כן.

עמרם מצנע: ומאיפה התחלת את המוזיקה?

<צ'רלי: התחלתי מגיל 5.

<צ'רלי: בבית.

עמרם מצנע: הבית הוא בית מוזיקלי?

<צ'רלי: כן.

עמרם מצנע: אתה מתרשיחא?

<צ'רלי: לא, מנצרת.

עמרם מצנע: ואיפה אתה התחלת?

<חבר התזמורת: אני התחלתי בגיל יותר מבוגר, אחרי בית הספר, בגיל 18-19 שנה.

<חבר התזמורת: בכוחות עצמי, הופעתי הרבה הופעות בכוחות עצמי, הגעתי לפה ו - - -

עמרם מצנע: איך התחלת בגיל מבוגר?

עמרם מצנע: זה בדרך כלל לא קורה.

<חבר התזמורת: כי הבית שלנו הוא בית מוזיקלי, כולם מנגנים.

<חבר התזמורת: התחלתי לנגן בגיל 18, ללמוד, למדתי קצת אצל נאסימה, באופן עצמי הופעתי בחתונות.

<חבר התזמורת: משנת 95' אני פה ועדיין פה, זה בית שני שלי.

עמרם מצנע: ואתה מתרשיחא?

<חבר התזמורת: אני מפקיעין.

<סמיר: אני סמיר, אני מכפר מנדא - - -

עמרם מצנע: איך הגעת לתזמורת הזאת מכפר מנדא?

<סמיר: באוטובוס...

עמרם מצנע: לא, איך שמעת על זה?

<סמיר: התקשרו אליי.

<סמיר: אני חדש בתזמורת - - -

עמרם מצנע: מה, חיפשו מישהו שמנגן על צ'לו?

<סמיר: כנראה.

<סמיר: אז התקשרו אליי לפני כמה חודשים.

<וג'די שהים: כרגע בתזמורת יש לנו שני צ'לנים.

<וג'די שהים: הוא אחד ויש עוד אחד שהוא ותיק יותר, הוא היום לא יכול היה להגיע, הוא בתקופת מבחנים.

עמרם מצנע: איך זה שאין בין הנגנים גם נשים?

<נאסימה: אין נשים?

<נאסימה: כי אין.

עמרם מצנע: הן לא לומדות?

עמרם מצנע: נשים לא לומדות מוזיקה, לנגן על כלים?

עמרם מצנע: זה לא נהוג במגזר הערבי?

<נאסימה: יש מעט מאוד שמנגנות כינור, יש כאלה שמנגנות בפסנתר.

<נאסימה: אני לא צריך כאן פסנתר, אז - - -

<ודיע ח'ורי ג'ריס: לדוגמה הבת שלי, היא למדה באקדמיה בירושלים, היא מנגנת בצ'לו.

עמרם מצנע: אז למה היא לא בתזמורת?

<ודיע ח'ורי ג'ריס: היא לא בתזמורת, כי יש לה עסקים אחרים, היא לא יכולה להגיע.

<וג'די שהים: המורה אצלנו, היא אחראית על החוג, עם תואר שני גם בריפוי במוזיקה והיא עברה השתלמות באנגליה בתחום הריתמיקה.

<וג'די שהים: היא זמרת וגם מנגנת בצ'לו וגם עם תואר ראשון בחינוך מוזיקלי ותואר שני בריפוי במוזיקה.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: יש לנו עוד בחורה בשם - - - היא לומדת, היא שנה שלישית ב - - -

עמרם מצנע: מה את לומדת?

<חברת התזמורת: מוזיקה בצפת.

עמרם מצנע: מה, במכללה?

<חברת התזמורת: כן.

עמרם מצנע: אבל זה כולל נגינה על כלי?

<חברת התזמורת: לא, זה חינוך בכלל.

עמרם מצנע: זה חינוך למוזיקה.

עמרם מצנע: המטרה היא להיות מורה למוזיקה?

<חברת התזמורת: אני מתכוונת לעשות תרפיה במוזיקה.

<חברת התזמורת: למרות שאני עושה את ה - - - זה בא בשנה שלישית - - -

עמרם מצנע: ואת לומדת במכללה בצפת?

<חברת התזמורת: כן.

עמרם מצנע: ונוסעת כל יום או גרה שם?

<חברת התזמורת: נוסעת.

<חברת התזמורת: גם אבא שלי, כל המשפחה.

עמרם מצנע: משפחה מוזיקלית.

<חבר התזמורת: אני מהראשונים בלהקה, שנת 88', ויש לי בן ובת בלהקה גם.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: פה, בתזמורת.

עמרם מצנע: ואתם מתרשיחא?

<חבר התזמורת: כן.

עמרם מצנע: טוב, יפה.

עמרם מצנע: באמת מסורת מעניינת.

<קריאה: אדון בוחבוט, תפדאל.

שלמה בוחבוט: אני שומע, זה מאוד מעניין.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אתה יכול גם לספר על התזמורת, לא רק לשמוע.

<ודיע ח'ורי ג'ריס: אתה אוהד מספר אחד ותומך, זה לזכותך נאמר.

שלמה בוחבוט: אני רוצה לשבת עם היושב ראש ובאמת להגיד לו שיש בעיה במוזיקה המזרחית והבעיה שמשום מה משרד התרבות לדורותיו, התמיכה היא כמעט אפסית.

שלמה בוחבוט: אם אנחנו לוקחים - - -

עמרם מצנע: אתה מדבר בכלל על המזרחית, או על הערבית?

שלמה בוחבוט: אני מדבר כללית.

שלמה בוחבוט: כשאני הייתי חבר כנסת אנחנו תקענו את התקציב לשולמית אלוני ז"ל.

שלמה בוחבוט: היה 450 מיליון שקל ולא רצינו לתת לאנדלוסיה באשדוד, ואמרנו שאם האנדלוסית באשדוד לא תקבל תקציב, אין תקציב מדינה.

שלמה בוחבוט: ובאמת הצלחנו להוציא והיום האנדלוסית באשדוד מקבלת תקציב מאוד מכובד.

שלמה בוחבוט: כמה, שמעון, 2.5 מיליון?

<שמעון אלקבץ: סביב ה-2.5.

עמרם מצנע: האנדלוסית אבל התפרקה בכלל ועברה לאשקלון.

<שמעון אלקבץ: נכון.

שלמה בוחבוט: אין שום סיבה שתזמורת כזאת תקבל מיליון שקל, אין שום סיבה.

שלמה בוחבוט: כי אם אנחנו - - -

עמרם מצנע: 250 היא מקבלת.

שלמה בוחבוט: היא מקבלת כלום, מה זה 250,000 שקל?

שלמה בוחבוט: זה שום דבר.

שלמה בוחבוט: אתה שאלת למה אין נשים, אם היה תקציב יכלו לקחת נשים אפילו ממעלות רוסיות שינגנו והיום הם מנגנים בתווים, לא צריך ללמוד ערבית בשביל לנגן.

שלמה בוחבוט: לכן אני חושב שצריך לקיים דיון מאוד מאוד משמעותי להגדיל משמעותית את התקציב.

שלמה בוחבוט: אתה היית ראש עיריית חיפה, אתה מכיר היטב את תקציבי הרשויות.

שלמה בוחבוט: אנחנו לא מסוגלים להחזיק תזמורות.

שלמה בוחבוט: אנחנו לא מסוגלים.

שלמה בוחבוט: אתה יודע מה?

שלמה בוחבוט: 100,000 שקל זה שטויות, אבל מדינה חייבת.

שלמה בוחבוט: תזמורת כזאת היא תזמורת מאוד מאוד רצינית.

שלמה בוחבוט: אם היא מופיעה באופרה בקהיר זה אומר שהיא הגיעה לשיא והיא גם מופיעה בהיכל שלנו, של מעלות תרשיחא.

שלמה בוחבוט: יש לנו היכל מצוין שהם מצליחים למלא את כל האולם פלוס.

שלמה בוחבוט: לכן אני חושב שמשרד התרבות, שאין לי טענות נגדו, שמעון עושה עבודה טובה - - -

<שמעון אלקבץ: אנחנו ביחד עם כולם, אנחנו אומרים שהתקציב הוא תקציב עלוב.

שלמה בוחבוט: אני יודע, השרה עושה עבודה מצוינת, אבל צריך להגדיל את התקציב שהוא מאוד מעליב.

עמרם מצנע: תגיד לי, שלמה, יש לכם עוד תזמורות במעלות תרשיחא שמקבלות תקציב?

שלמה בוחבוט: אני חושב שהעיר שלנו היא עיר מיוחדת במינה.

שלמה בוחבוט: אם אנחנו נבדוק מה עושים במוזיקה, יש מאות בני נוער שלומדים מוזיקה - - -

עמרם מצנע: בבתי ספר?

שלמה בוחבוט: קודם כל בבתי הספר לומדים, אני לא צריך להגיד לך, הלימוד שם זה לא לימוד משמעותי, אבל כאן, גם התזמורת, יש גם ביתס פר למוזיקה, שלפחות, אני חושב, יש 100 ילדים.

שלמה בוחבוט: במעלות יש לנו תזמורת אנדלוסית, גם כן מאוד טובה, והתזמורות האלה פשוט בשיניים - - - כמו שנאמר כאן, במגזר הערבי הנושא של התרבות הוא מאוד חלש, כי אתה יודע מה, במשך שנים בנו היכלי תרבות על ידי תרומות של הסוכנות היהודית וסוכנות יהודית לא בנתה במגזר הערבי, זאת אומרת שבמגזר הערבי אין כמעט אולמות.

שלמה בוחבוט: חוץ מאולם חתונות, שזה לא מכובד, תזמורת כזאת לא יכולה להופיע באולמי חתונות.

שלמה בוחבוט: אתה יודע מה, אני קטונתי מלייעץ לך, הייתי מקיים דיון מאוד רציני בוועדת החינוך בנושא תרבות במגזר הערבי.

עמרם מצנע: כן, זו אחת הסיבות לסיור היום.

עמרם מצנע: קצת להתרשם, אל"ף, מהתרבות בפריפריה בכלל וגם כמובן במגזר הערבי.

עמרם מצנע: טוב, מה עוד?

שלמה בוחבוט: שייתנו לנו לסיום משהו של פריד אלאטרש.

שלמה בוחבוט: (קטע מוזיקלי)

עמרם מצנע: טוב, תודה רבה לכם.

<אלברט אנדראוס: עמרם, אני רוצה להגיד את כל הדברים שבאמת קשורים לפריפריה שלנו.

<אלברט אנדראוס: צריך לעודד את התרבות בפריפריה ואפשר לעשות את זה בכמה וכמה מישורים.

<אלברט אנדראוס: אל"ף, לתמוך יותר ויותר בעמותות הפועלות בפריפריה, לאפשר לעמותות גם להגיש לתקנת הפריפריה, שאנחנו מנועים, לצערי, לגשת אליה מבחינה תקציבית עד עכשיו.

עמרם מצנע: כי יש לכם תקנה למגזר הערבי.

<אלברט אנדראוס: כן, זו הטענה, אבל הפריפריה - - -

עמרם מצנע: לא, זה נוסד - - -

<אלברט אנדראוס: לא, תקנת פריפריה, אפשר לגשת אליה גם אם מתוקצבים ממקום אחר.

<שמעון אלקבץ: אלברט, אתה מדבר על חיזוק מוסדות תרבות בפריפריה?

<אלברט אנדראוס: כן.

<שמעון אלקבץ: או אתה מדבר על הפרויקט בכלל של - - -

<אלברט אנדראוס: על תקנה 46 אני מדבר.

<אלברט אנדראוס: תקנה 46 שהיא לא כוללת בתוכה תקנה 73.

<אלברט אנדראוס: זאת אומרת המוסדות שעובדים תחת תקנה 73 לא יכולים לגשת לתקנה 46.

<שמעון אלקבץ: אתה מדבר על המוזיקה?

<אלברט אנדראוס: לא, תקנת הפריפריה 46, עמותות התרבות הערביות לא יכולות לגשת אליה, למה?

<אלברט אנדראוס: כי תנאי הסף הם לא כוללים את תקנה 73, ועל זה קיבלתם מכתבים מפה עד הודעה חדשה.

<חבר התזמורת: לא רק, אנחנו הגשנו כבר שנתיים רצופות ודחו את זה.

<אלברט אנדראוס: זה חבל.

<אלברט אנדראוס: זה נושא לדיון.

<אלברט אנדראוס: לדעתי צריך - - -

<שמעון אלקבץ: אתה עושה בלבול, אבל דבר.

<אלברט אנדראוס: נדבר על זה.

<אלברט אנדראוס: אני יודע מה שאני מדבר.

<אלברט אנדראוס: יש עוד דבר, שיש בצפון גם מחסור בתיאטראות.

<אלברט אנדראוס: יש, וגם נתקלים באותן בעיות, מבחינת השחקנים, מבחינת גם הנושא הפנסיוני שלהם, כל התנאים הסוציאליים שלהם, גם בזה אנחנו נתקלים בבעיה מאוד רצינית בנושא הזה.

עמרם מצנע: זה בתוך העמותות.

<אלברט אנדראוס: זה בתוך העמותות.

<אלברט אנדראוס: אגב, לכל נושא האמנים, זה עלה בישיבה שלנו בכנסת בפעם האחרונה, כל הנושא של המעמד של האמנים בכלל, שזה נושא שדורש התייחסות מאוד רצינית.

<אלברט אנדראוס: בנושא התיאטראות, השחקנים פשוט נתקלים באותן בעיות תקציביות שנתקלים בהן גם התזמורות, כי הכול תחת הכותרת של תרבות.

<אלברט אנדראוס: אין להם איפה להופיע, כי אנחנו מוגבלים גם במקומות איפה להופיע, כי צריכים לנסוע למקומות.

<אלברט אנדראוס: גם אם מגיעים במסגרת סל תרבות לבתי ספר, המופעים לרוב תחת כיפת השמים וזה דבר שנוגד כל אמות מידה של הגשת תרבות נכונה.

<אלברט אנדראוס: באופן כללי זה המצב שלנו בפריפריה.

<אלברט אנדראוס: אני לא יכול בכמה דקות לשטוח את כל הבעיות, אבל אני מסכים עם שלמה שלדעתי כל נושא התרבות הערבית שווה, ממש אני מבקש - - -

עמרם מצנע: שלמה דיבר על התרבות המזרחית בכלל, בתוכה יש את התרבות הערבית.

<אלברט אנדראוס: כן, גם התרבות הערבית שווה דיון בוועדת התרבות, שאתה מוביל אותה.

<אלברט אנדראוס: הבעיות שלנו לא קטנות, אבל אני מאמין שבשיתוף פעולה, גם עם משרד התרבות, ואיתכם בכנסת, כל אחד ממקומו, גם יבורך עפר שלח על היוזמה שלו לכל נושא שדולת התרבות שהוא עשה בכנסת.

<אלברט אנדראוס: ואני קורא לך, מבמתך, שתפעל באמת לקדם.

<אלברט אנדראוס: כמה שיותר תרבות במדינה, אני חושב שזה טוב לכולנו.

<אלברט אנדראוס: בהחלט בהזדמנות זו אני גם רוצה להודות לכל הנכבדים, לך, באופן אישי, עמרם, שהגעת.

<אלברט אנדראוס: שמעון, הפתעת אותי שהגעת היום.

<אלברט אנדראוס: ולתזמורת הנהדרת הזו.

<חברת התזמורת: יש עוד דבר, כמעט שאין מלגות לאנשי המוזיקה.

<חברת התזמורת: אני לא יודעת אם זה קשור בכם, מלגות ללימודים, למוזיקה בכלל אין.

עמרם מצנע: מלגות במכללה?

<חברת התזמורת: כן.

<חברת התזמורת: יש את מלגת משרד החינוך ואמרו לי שאם אני רוצה הלוואה, אז כן אפשר, אבל יכול להיות שכן ויכול להיות שלא.

<חברת התזמורת: אז אני מאוד מבקשת, אם אתם קשורים בזה, אז לדאוג לזה.

עמרם מצנע: את לומדת במסגרת רק של מוזיקה ערבית, או בכלל?

<חברת התזמורת: לא, בכלל.

עמרם מצנע: זאת אומרת יהודים וערבים לומדים ביחד?

עמרם מצנע: ולחברים שלך, היהודים, יש איזה שהן מלגות בתחום הזה?

<חברת התזמורת: בכלל במוזיקה אין, אין מלגה מיוחדת ללימודי מוזיקה.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: מישהו רוצה לשאול, להגיד משהו?

עמרם מצנע: חברים?

עמרם מצנע: אז באמת תודה רבה לכם, על הבוקר ככה, על הסובוח, לשמוע קצת מוזיקה זה בכיף.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם שבאתם.

<(הישיבה נפסקה בשעה 10: (סיור בגעתון)

<רמי באר: קודם כל ברוכים הבאים כאן לגעתון, לכפר המחול הבינלאומי בגעתון ולהקת המחול הקיבוצית.

<רמי באר: לפני מעל 60 שנה, בשנת הקמת המדינה, עלה על הקרקע הגרעין המייסד של הקיבוץ, גרעין 1 במאי, זה היה באוקטובר 48'.

<רמי באר: כמו הגבעות שמסביב ריקות, כך היה גם הקיבוץ.

<רמי באר: בין קבוצת המייסדים הוריי, בקבוצה כולם ניצולי שואה מהונגריה ומצ'כיה ובקבוצה הזו מייסדי הקיבוץ ואישה מיוחדת ששמה יהודית ארנון, שייסדה את הלהקה ובעצם זרעה את הזרעים הראשונים של מה שאנחנו נראה.

<רמי באר: אני נולדתי פה בקיבוץ, גדלתי בקיבוץ ולאחר הצבא בחרתי את המחול ואת התנועה כדרך חיים ובחרתי להישאר פה בקיבוץ ובעצם להמשיך את המפעל שהתחילה יהודית.

<רמי באר: התחלתי כרקדן וככוריאוגרף בלהקה הקיבוצית ובשנת 1996 לקחתי על עצמי את הניהול האמנותי אחרי שיהודית ביקשה שאני אקח את זה.

<רמי באר: היא הגיעה לגיל 70.

<רמי באר: יהודית נפטרה בקיץ האחרון, היא הייתה כבר חולה, אבל מה שאתם תראו עכשיו בסיור התחיל מהזרעים הראשונים שיהודית זרעה ומבחירה שלי להישאר פה בצפון ולהמשיך לפתח את הלהקה עם צוות אנשים שעשה גם את הבחירות האלה, כשבדרך כלל אלה רקדנים שגדלו בלהקה איתי, כמו סיוון ומיקה, שנמצאות פה, סיוון גם הרבה שנים, קרוב ל-30 שנה ומיקה מעל עשור, כולם אנשים שעובדים פה ואנשים שבחרו לחיות בצפון ובעצם ליצור גוף אמנותי איכותי ברמה בינלאומית עם שאיפה למצוינות בלתי מתפשרת, וכל זה פה בצפון, 8 קילומטרים מהגבול הלבנוני, בפריפריה, מה שלא מובן מאליו במדינת ישראל כאשר מדובר בתרבות.

<רמי באר: נתחיל בסיור שגם טיפונת מראה את ההיסטוריה.

<רמי באר: הלהקה נוסדה מאנשים משוגעים לדבר, זה לא היה איזה שהוא גוף ממשלתי או מוסדי, או אפילו של התנועה הקיבוצית, זה התחיל מיהודית שאספה רקדנים מהתנועה הקיבוצית.

<רמי באר: אני הצטרפתי ללהקה בשנת 80' ורקדנו רק שלושה ימים בשבוע, או יומיים בשבוע, ביתר הימים היינו עובדים בפלחה או במפעל או באבוקדו.

<רמי באר: ורק קיבוצניקים, רק חברי קיבוץ.

<רמי באר: בהמשך, כאשר נכנסתי לניהול האמנותי אני פתחתי את הלהקה לכאלה שגם אינם קיבוצניקים ובעצם הלהקה גם היום היא להקה מקצועית לכל דבר וזה מקצוע של האנשים.

<רמי באר: רוב הרקדנים בלהקה הם ישראלים אבל לא בהכרח קיבוצניקים, חלקם נולדו בקיבוץ, אבל זה כבר לא תנאי.

<רמי באר: הכול מתקיים כאן, בנוף המופלא הזה שטובל בירוק ובעצם הכול התחיל מאותם זרעים, כאמור, שיהודית זרעה וגדל למה שהיום אנחנו מפתחים.

<רמי באר: אנחנו נעשה את הסיור כי אין כמו מראה עיניים.

<רמי באר: אנחנו מדברים על סוף שנות ה-50, אמצע שנות ה-50, בקיבוץ געתון גידלו טבק ואז ייבשו אותו בבניין הזה.

<רמי באר: אחר כך ויתרו על המפעל הזה וזה בעצם היה הסטודיו הראשון שיהודית התחילה לעבוד בו.

<רמי באר: היא פשוט לקחה אותו והיום זה מהווה לנו מחסנים.

<רמי באר: אסור גם להשתמש בו כבר כסטודיו, כמובן המבנה הזה משנות ה-50.

<רמי באר: כנ"ל גם הבניין הזה, שזה סטודיו.

<רמי באר: הוא היה מפעל הברגים הראשון של קיבוץ געתון.

<רמי באר: לקיבוץ געתון יש מפעל למתכת וזה היה המפעל הראשון.

<רמי באר: גם זה משנות ה-60.

<רמי באר: בתור ילד אני למדתי בגן בקיבוץ , יהודית הייתה מלמדת אותנו ריתמיקה, ככה אני נחשפתי לעולם התנועה ותמיד זה הילך עליי קסם ויהודית באמת הייתה זו שידעה בגיל צעיר לזהות את הכישרון ואת הפוטנציאל וידעה גם לכוון ולדחוף ולעודד את זה במשך השנים.

<רמי באר: אז זה מפעל הברגים הראשון של הקיבוץ שהפך להיות סטודיו.

<רמי באר: יותר מאוחר אנחנו בנינו בשנות ה-80 סטודיו.

<רמי באר: אתם הגעתם יחסית בבוקר, בוקר יום ראשון התלמידים, הרקדנים, כל מה שקיים בכפר המחול, אני אחר כך אספר יותר, מגיעים מבתיהם מכל רחבי הארץ ורק מתארגנים לשיעור בוקר.

<רמי באר: כל בוקר מתחיל בשיעור בוקר, בדרך כלל בטכניקה הקלאסית אבל גם בטכניקות מודרניות אחרות ועכשיו הרקדנים מתכוננים לשיעור.

<רמי באר: הם עוד טרם השיעור.

<רמי באר: זו קבוצת רקדנים שנקראת סדנה למחול, זה מסלול של רקדנים ישראליים שרוקדים שנתיים.

עמרם מצנע: בלהקה יש להקה מקצועית ויש בית ספר?

<רמי באר: בדיוק, יש פה כמה תכניות.

<רמי באר: בגדול יש פה מעין מבנה פירמידה שבראשה עומדת הלהקה הקיבוצית הראשונה, היא מונה 17 רקדנים, נוסף לזה יש את להקת המחול הקיבוצית השנייה, שמהווה את העתודה ללהקה הבוגרת ומופיעה במיוחד בתכניות נוער, כל המשפחה, בתכניות חינוכיות.

עמרם מצנע: השנייה זה גם גילאים יותר צעירים?

<רמי באר: לא, אבל אלה רקדנים פחות מנוסים.

<רמי באר: אלה בדרך כלל כאלה שאו שסיימו צבא, או שמשלבים בתור רקדן מצטיין ויש גם אחדים שהשתחררו ויש - - -

עמרם מצנע: כמה הלהקה השנייה מונה?

<רמי באר: 15 רקדנים, יחד אנחנו בסביבות 30 רקדנים בשתי הלהקות.

<רמי באר: נוסף לכך יש לנו תכנית סדנה, שזה רקדנים ישראלים, במסגרת לימודית של מסלול של שנתיים-שלוש להכשרת רקדנים.

<רמי באר: נוסף לכך יש לנו תכנית של חמישה חודשים שנקראת מסע, כמו תגלית, של רקדנים מהעולם כולו שבאים חמישה חודשים, שני מחזורים כל שנה שיש להם תכנית לימודית, חלקם יהודים, ואז הם מקבלים מלגות, וחלקם שאינם יהודים, שהם משלמים את שכר הלימוד.

עמרם מצנע: שהם באים לפה כדי ללמוד - - -

<רמי באר: באים לפה, חיים פה כדי ללמוד את הרפרטואר של להקת המחול הקיבוצית, לעבוד איתנו, לחיות פה, לטייל בישראל, ציונות לשמה בין היתר, וגם מהם בהמשך חלק עושה עלייה וגם חלק נכנס ללהקה, מי שמתאים.

<רמי באר: יש פה בית ספר גדול של מעל 350 תלמידים, מגיל 6 עד גיל 18 - - -

עמרם מצנע: באים מבתי הספר באזור?

<רמי באר: מכל האזור.

<רמי באר: יש לנו פעילות בשלוחות וביישובים ובכפרים הערביים בסביבה.

<רמי באר: יש פה אינטגרציה חינוכית מהמדרגה הראשונה.

<רמי באר: יש פה פעילות בכפר המחול, של ביקורים של קבוצות ושל אולפנים למחול, יש פה קורס קיץ גדול של מעל 450 תלמידים כל קיץ, יש כיתות מצוינות שאנחנו עושים בסופי שבוע לרקדנים מכל הארץ.

<רמי באר: יש פעילות רחבה לקהילה כולה, גם כאלה שאינם רקדנים אבל מעוניינים להתנועע.

<רמי באר: זאת אומרת הבסיס בחזון של כפר המחול הוא שהתנועה היא מקור חיים, היא מזור לנפש ולגוף והיא נכונה לאדם באשר הוא אדם.

<רמי באר: כך שזה מגיע עד הקהילה, אבל מהפירמידה ששם הכול מקצועי ביותר, בעצם נחשפים לילד שמתחיל פה בגיל 6 כל השלבים כשהיהלום בכתר זה הלהקה.

<רמי באר: מי שלא יגיע לריקוד מקצועי, הריקוד, התנועה תהיה חלק משמעותי בעיצוב האישיות שלו.

<רמי באר: כך אנחנו מאמינים.

עמרם מצנע: אתם גם מכשירים מורים לריקוד?

<רמי באר: גם מורים לריקוד, רוב הצוות שעובד פה, רוב רובו, 90%, אלה רקדנים שהיו בלהקות שלמדו את הדבר מהבסיס ואחר כך התמחו.

עמרם מצנע: להיות חבר בלהקה, הראשונה או השנייה, זה פול טיים ג'וב?

<רמי באר: זה פול טיים ג'וב, כולם מקבלים משכורות, אמנם נמוכות, אבל מאפשרות להם לשכור פה דירה ולהקדיש את עצמם למחול.

<רמי באר: הרקדנים, רובם הגדול הם ישראלים, אבל יש גם רקדנים מחו"ל, כאשר אנחנו מופיעים בלהקה בסביבות שלושה-ארבעה חודשים בשנה בפסטיבלים בעולם.

<רמי באר: יש המון רקדנים שרוצים לעשות אודישנים, כל שנה אנחנו עושים בחינות ואז באים מאות רקדנים להיבחן.

<רמי באר: בדרך כלל אני לוקח אחד או שניים ללהקה עצמה.

<רמי באר: המסגרות הלימודיות, מה שאמרתי, הסדנה למחול, בית הספר למחול, תכנית מסע, אלה תכניות לימודיות ששם הרקדן צריך לשלם שכר לימוד, להבדיל מהלהקות שכולן זו דרך חיים.

עמרם מצנע: הבאת אותנו לדלת וזהו?

עמרם מצנע: לראות קצת רקדניות.

<רמי באר: אתם תראו רקדניות ורקדנים.

<רמי באר: אבל מכיוון שכמו שאני אמרתי, הדברים באו מהשטח, מתוך האנשים - - -

עמרם מצנע: מלמטה למעלה.

<רמי באר: בדיוק, מלמטה למעלה, אז בעצם כל הקרוונים האלה שאתם רואים פה, זה למשל חדר התופרת, זה חדר תלבושות, אלה הלולים של הקיבוץ ולא הגענו עדיין למקום שלמעשה יש לנו מבנה שיכול להכיל את כל מה שאנחנו זקוקים לו, שמתאים כמובן לתקופה שאנחנו חיים בה.

<רמי באר: אבל בכל זאת אנחנו בנינו פה אולם חזרות.

<רמי באר: זה היה מגרש הטניס והקיבוץ נתן לנו את האפשרות לבנות עליו ובעזרת כספים של תרומות בנינו פה אולם.

<רמי באר: באולם הזה אנחנו מקיימים את החזרות היומיומיות, גם חזרות תאורה וגם הופעות לפני שאנחנו יוצאים להופעות בארץ ובעולם ופה עובדת הלהקה הראשונה ביומיום.

<רמי באר: זה אחד מתוך תשעה אולמות, תשעה סטודיואים שאנחנו משתמשים, זה הגדול ביותר ופה עובדת הלהקה הראשונה.

<רמי באר: כרגע הלהקה הראשונה בשיעור, אנחנו נעלה למעלה.

<רמי באר: עם הליכתה של יהודית לעולמה אנחנו קוראים לבניין המשכן למחול על שם יהודית ארנון.

<רמי באר: כל הקומפלקס זה המשכן למחול על שם יהודית ארנון והאולם עצמו נקרא אולם זכרי, גם על שם אחד מעמודי התווך שהיה בלהקה ונהרג בתאונת דרכים, זכרי דגן.

<רמי באר: באנו הפוך, זה הפואייה של הכניסה.

<רמי באר: יש פה גם בית קפה, אם אחר כך יתחשק לכם, אתם מוזמנים.

<רמי באר: את האולם הזה אנחנו בנינו בעזרה של כל הרשומים.

<שמעון אלקבץ: זה בהתאם לגובה התרומה?

עמרם מצנע: לא, מי שעזר לנו בעיקר זה דווקא קרן ברכה, זה מרטין וייל.

עמרם מצנע: הוא בא הנה ושאל אותי, 'רמי מה צריך?' אז אמרתי לו שאנחנו צריכים מקום וזו הייתה התרומה.

עמרם מצנע: אחר כך, עם כל העזרה של כל הנוספים, אנחנו ממשיכים לפתח כי ראינו את האולם אבל מסביב מתוכננת בנייה עתידית שמשלימה את כל הקומפלקס הזה, שייתן לנו תשובות לכל הצרכים שלנו.

<איתמר גורביץ: לשמעון יש הרבה כסף לשיפוצים, שהוא לא יודע איך לחלק אותו.

<שמעון אלקבץ: רק לבטיחות ונגישות, רמי.

<רמי באר: פה יש את משרדי הלהקה, בניין משרדים, זה הצד האחורי של האולם.

<רמי באר: יש פה קומה עליונה שהיא עדיין לא מוכנה, רק המעטפת, וגם, אנחנו מחכים שתהיה לנו אפשרות כספית ואנחנו נשלים את זה.

<רמי באר: בכל אופן פה משרדי הלהקה, חדר טיפולים.

<רמי באר: יש לנו קומה אחת, יש הרבה ביקורים של מגמות מחול שבאות לפה ליומיים, אז להלין אותם בלילה.

<רמי באר: יש פה פעילות חינוכית ממדרגה ראשונה לקבוצות ולביקורים במשך כל ימות השבוע.

עמרם מצנע: כל הכוריאוגרפים היו רקדנים בעבר?

<רמי באר: כל הכוריאוגרפים, למה אני יכול להשוות את זה?

<רמי באר: למאמן כדורסל.

<רמי באר: לא דווקא בהכרח שהוא השחקן ששיחק המון המון שנים, אבל חייב להיות לו ברור - - -

<איתמר גורביץ: היסודות שלו באו מתוך משחק ועיסוק במקצוע.

<רמי באר: כן, יש לו היכרות.

<רמי באר: התשובה היא כן, ברמה כזו או אחרת.

<רמי באר: כמו שאתם רואים פה, את בתי הקומות כאן, כאן מתאכסנים הרקדנים, הם שוכרים חדרים, כל בוקר הם קמים, באים לסטודיואים ורוקדים.

<רמי באר: מערכת היחסים עם הקיבוץ היא מערכת עסקית לכל דבר.

<רמי באר: אנחנו משלמים שכר דירה, אבל יחסית בוא נגיד, בגלל המיקום, אנחנו לא במרכז אז הוא יחסית לא גבוה.

<רמי באר: הכול יחסית.

<רמי באר: הקיבוץ השתנה, הוא קיבוץ מופרט היום.

<רמי באר: עכשיו אנחנו נמשיך ללכת למה שהיה פעם חדר האוכל של הקיבוץ, אבל בעצם אנחנו השתלטנו עליו וקיבלנו את המבנה מהקיבוץ והפכנו אותו - - -

עמרם מצנע: הסגנון של הצריף?

<רמי באר: זה כבר לא צריף, אתם תראו את המבנה.

<קריאה: תכנן אותו אבא של רמי, שהוא ארכיטקט.

<רמי באר: בקיבוץ מתגוררים מעל 100 רקדנים.

עמרם מצנע: זה אחד הענפים פה בקיבוץ.

<רמי באר: כן.

<רמי באר: היחסים לא תמיד היו פשוטים, במיוחד בעבר, כי בשנות ה-80 מי שעסק במחול היו פרזיטים שלא עובדים בעבודות כפיים.

<רמי באר: היום חדר האוכל נקרא בית רעיה, רעיה שטראוס, שעוזרת לנו.

<רמי באר: הסיפור עם רעיה הוא בעיקר על רקע זה שהדבר המשותף שלי ושלה זה להשקיע בגליל, בצפון, וגם מצוינות ואיכות.

<רמי באר: בעזרתה של רעיה הפכנו את חדר האוכל לסטודיו.

עמרם מצנע: במקביל לכם איזה להקות יש, שהן דומות?

<רמי באר: יש שתי להקות גדולות למחול עכשווי בארץ, זה בת שבע ואנחנו.

<רמי באר: יש את הבלט הישראלי, שזה בלט, אבל זו גם להקה גדולה, אחר כך יש להקות בינוניות ולהקות קטנות.

<רמי באר: אבל בסדר גודל גדול זה בת שבע ואנחנו, אבל לנו יש באמת, עם כל הפעילות החינוכית הענפה, של מה שעכשיו תיארתי, כפר המחול, שהוא לא רק להקה או שתי להקות, אלא כל מה שקורה פה תחת המטריה הזו, לזה אין דומה בארץ בהיקפים כאלה.

<רמי באר: יש מרכזים בדרום, אדמה, ניר וליאת, ורטיגו, אבל לא בהיקפים האלה וברמת הפעילות הזו.

<שמעון אלקבץ: אגב זה בא לידי ביטוי גם בתמיכה.

<שמעון אלקבץ: זאת אומרת אנחנו עושים הבחנה בתמיכה בלהקה, זו התמיכה השנייה הגדולה, שזה בת שבע, לבין בית הספר והמחול, שהוא נתמך מתקנת בתי הספר.

<רמי באר: זה היה חדר האוכל של הקיבוץ, זה עדיין משמש לצרכי - - - אבל המבנה הוא - - -

עמרם מצנע: בקיבוץ יש עדיין חדר אוכל?

<רמי באר: בקיבוץ יש מבנה, בית ילדים ישן, זה מבנה משנות ה-80, שנבנה - - -

עמרם מצנע: - - - זה עוד יותר עתיק.

<קריאה: גם לזה יש כמה עשרות שנים.

<רמי באר: זה היה מטבח קיבוצי, היו פה סירים ו - - - והפכנו את זה, כאמור בעזרתה של רעיה, לסטודיו.

<רמי באר: זה היה המטבח הקיבוצי.

<רמי באר: זה סטודיו שהיה, שוב, חדר אוכל.

<רמי באר: - - - המכונה הזאת בחדרי האוכל.

<רמי באר: זה היה חדר שטיפת כלים של חדר האוכל הקיבוצי.

<רמי באר: כל חדר פה הפכנו לסטודיו.

<רמי באר: שם היה אזור של הגשה עצמית.

<רמי באר: מה שאתם רואים פה, הרקדנים שפה, זו תכנית מסע שסיפרתי לכם.

<רמי באר: חבר'ה מכל העולם באים לחמישה חודשים, שני מחזורים כל שנה ולומדים רפרטואר של הלהקה.

<רמי באר: זה שיעור בוקר שראיתם, אחר כך חזרות עד שעות אחר הצהריים המאוחרות.

<רמי באר: מתחילים בתשע וחצי בבוקר ומסיימים בשש אחר הצהריים, ימים של הופעות אלה ימים שנגמרים בלילה, כמובן סיורים.

<רמי באר: מה שאתם רואים על הקיר מסביב, העיטורים, גם על הקיר פה מאחור, קצת קשה לראות, זה של שמואל כץ שהיה מאייר, הוא היה חבר קיבוץ געתון, צייר, הוא נפטר.

עמרם מצנע: הוא צייר הרבה מנופי הגליל.

<רמי באר: וירושלים.

<רמי באר: ספרי ילדים כמובן, דירה להשכיר.

<רמי באר: (קטע מחול)

<רמי באר: (תרגום חופשי מאנגלית-שיחה עם הרקדנים): יש לנו אורחים מהכנסת, הפרלמנט הישראלי, והאנשים שאחראים על החינוך והתרבות.

<רמי באר: סיפרתי להם על התכניות.

<רמי באר: אתם יכולים לשאול אותם שאלות, למשל מאיפה באתם.

עמרם מצנע: מאיפה באתם?

<רקדן: מגרמניה.

עמרם מצנע: למה באתם הנה?

<רקדן: הדבר הראשון, כי התעניינתי בלהקה פה.

עמרם מצנע: שמעת על הלהקה בגרמניה?

<רקדן: כן.

<רמי באר: אני חושב שגם ראית אותנו בפסטיבל וולסבורג, הופענו שם, בעיר של הפולקסווגן, והיה שם פסטיבל ועשינו שם גם אודישנים והוא בא שם.

עמרם מצנע: זה הביקור הראשון שלך?

<רקדן: זה הביקור הארוך הראשון שלי, הייתי פה לפני כן.

עמרם מצנע: לכמה זמן באת?

<רקדן: לחמישה חודשים.

עמרם מצנע: ובבית אתה - - -?

<רקדן: למדתי מחול.

עמרם מצנע: ומה אתה רוצה לעשות כשתהיה חזרה בבית?

עמרם מצנע: תמשיך עם זה?

<רקדן: כן, אבל קודם כל אני רוצה להישאר.

עמרם מצנע: מאיפה אתה?

עמרם מצנע: משוויץ?

עמרם מצנע: מה הביא אותך לכאן?

<רקדנית: כשראיתי את התכנית הזו, עם חמישה חודשים - - -

עמרם מצנע: זה שונה ממה שיש לך בבית?

<רקדנית: כן.

עמרם מצנע: איזה שוני אחד שאת יכולה לספר עליו?

<רקדנית: יש לנו הרבה סגנונות בלהקה - - -

<רמי באר: רפרטואר, סגנונות שונים.

עמרם מצנע: ואת אוהבת את הסגנון הזה?

<רקדנית: כן.

עמרם מצנע: מה עם מזג האוויר?

<רקדנית: גם.

עמרם מצנע: ואת, מאיפה?

<רקדנית: מדרום קוריאה.

עמרם מצנע: ומה הביא אותך לכאן?

עמרם מצנע: מה הסיבה שבאת לפינה זו של העולם?

<רקדנית: - - -

עמרם מצנע: דברים שונים ממה שאת חווה כאן?

עמרם מצנע: - - -

<רקדנית: בשבילי זה יותר חזק - - - אני מאוד נהנית - - - זה מאוד שונה, אני חושבת.

עמרם מצנע: יש ישראלים בקבוצה הזו?

<רמי באר: לא, זו תכנית שהיא רק לרקדנים מכל רחבי העולם, חוץ מישראל.

עמרם מצנע: אבל יש להם הזדמנות לפגוש ישראלים?

<רמי באר: כמובן, פה בכפר המחול, אתם יכולים להגיד מה אתם חשים כלפי התכניות והאפשרויות לראות את ישראל, לפגוש ישראלים.

<רמי באר: מישהו?

עמרם מצנע: מישהו רוצה לספר את הסיפור שלו?

<רמי באר: אוקיי, מתביישים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<רמי באר: בכל אופן התכנית היא תכנית שבאמת מאפשרת להם לבוא לחיות בצורה אחרת לגמרי, בקיבוץ.

<רמי באר: פוגשים אנשים חדשים, כי כל אחד בא ממקום אחר, כולם סביב מטרה אחת, הריקוד, להקת המחול הקיבוצית והרפרטואר של הלהקה ויחד עם זה הם כמובן מטיילים בארץ, מצדה, ירושלים, לומדים עברית, יש להם כיתת עברית.

<שמעון אלקבץ: זו תכנית שממומנת גם עם - - -

<רמי באר: יחד עם הסוכנות.

עמרם מצנע: היהודים בטח מקבלים - - -

<רמי באר: בדיוק.

<יהודית גידלי: כמה מהם נשארים?

<רמי באר: יש כאלה שהיום רוקדים בלהקה שהגיעו ככה, גדלו, עשו עלייה אחר כך.

<קריאה: מאיפה הם יודעים?

<קריאה: זאת מדרום קוריאה - - -

<רמי באר: אל"ף, איפה שהלהקה מופיעה, תמיד יש התעניינות מאוד גדולה.

<רמי באר: איפה שאנחנו מופיעים בעולם, תמיד שואלים אותנו 'איך אפשר להגיע אליכם?' בדרך כלל אני אומר, 'ללהקה לא, אבל תתחיל במסע', בתכנית הזאת, 'ואם אחר כך תתאים - - -

עמרם מצנע: מה השוני בסגנון שלכם, או הסגנון הישראלי, אל מול - - -?

<רמי באר: אני יכול להגיד שהסגנון שלנו הוא יותר אקספרסיבי, הוא יותר פיזי, הוא יותר דינמי, הוא גם מאפשר לרקדנים להביא את הביטוי הפנימי של כל אחד ואחד מהם מבחינת הביטוי.

<שמעון אלקבץ: בקיצור, רמי, צריך להזמין את היושב ראש ל-3 בפברואר.

<רמי באר: ברור.

<רמי באר: בהרצליה.

<מיקה: הרקדנית הקוריאנית הגיעה בעקבות עבודה של רקדן לשעבר שלנו, אורי אבגי, שרקד וגדל אצל רמי והתפתח להיות כוריאוגרף, הוא חי הרבה שנים עכשיו בהולנד, הוא יצר בקוריאה והמליץ לה לבוא לתכנית.

<מיקה: שני היא ישראלית, היא הגיעה לכאן לסדנת המחול, כשהיא הייתה בת 15, היא עשתה פה את הבגרות שלה, היא מירושלים, היא מגיל מאוד צעיר פה.

<רמי באר: כבר מעל עשר שנים, היא התקדמה - - -

<מיקה: היא התקבלה ללהקה הצעירה, אחרי זה ללהקה הבוגרת והיא היום רקדנית נפלאה והיא גם מלמדת.

<רמי באר: מה שמאוד יפה פה במבנה הזה שיש לנו, של הפירמידה הזאת, שבאמת מגיל צעיר יש את כל האפשרויות, אתה יכול לעבוד על יד שוליה ולראות כשוליה ובעצם לראות את כל השלבים.

<רמי באר: בניגוד למקום שיש להקה או מקום אחד, בית ספר, אקדמיה, פה הכול מעורבב.

עמרם מצנע: יש מעבר בין הלהקות השונות בארץ או שכל אחד מתחיל אז יש נאמנות כזו ל - - -?

<רמי באר: רקדנים בסופו של דבר אחרי כמה שנים הם עם שזז, הוא אוהב להתנסות.

<רמי באר: אם הוא היה פה, אז אחר כך הוא רוצה שם ואם הוא היה שם, הוא אחר כך רוצה - - -

<שמעון אלקבץ: זה כמו בקבוצות כדורגל ובתיאטרון, עוברים.

<רמי באר: כן, עוברים, זה חלק מהעניין.

<רמי באר: אבל בכל זאת ממוצע של שש-שבע שנים הרקדנים עושים פה.

<רמי באר: כמובן יש כאלה שגם הרבה יותר, יש גם מקרים של פחות, אבל זה הממוצע.

<קריאה: שמעון שואל אם הוא יכול להצטרף.

<רמי באר: האמת היא שאנחנו עושים פה פעילות, כמו שאתם רואים בכל הסטודיואים האלה, בערבים ואחרי הצהריים, גם לכאלה שאינם רקדנים, בתנועה.

<רמי באר: יש פה פעילות גם של יוגה, פילאטיס, דברים שמשיקים לתנועה אלטרנטיבית, כך שהכול סביב התנועה כמקור כוח, תנועה זה חיים.

<רמי באר: מרגע שאנחנו ברחם אנחנו מתנועעים וכשאנחנו יוצאים לעולם וזה בבסיס החזון של כפר המחול.

<רמי באר: ובאמת זה חינוך לתרבות ולמצוינות על הדרג הגבוה ביותר.

<רמי באר: זה היה, דרך אגב, חדר האוכל הראשון של הקיבוץ, גם הוא סטודיו למחול.

<יהודית גידלי: ממש השתלטתם פה על הכול.

<רמי באר: עכשיו אנחנו מפתחים שיתוף פעולה עם מכללת גליל מערבי, שבעתיד ניתן גם מסלול עם תואר.

<רמי באר: בבית רעיה זה מעגלים של מצוינות הגליל, בעזרתה של רעיה הפכנו את המבנה הזה ל - - - (סיכום הסיור)

<רמי באר: אחרי שראיתם במה מדובר, אני אגיד על קצה המזלג איפה המגבלות שלנו, מה היינו רוצים לראות בעתיד.

<רמי באר: כמו שראיתם, רוב הדברים שראינו מהתחלה, איך שזה נוצר, זה נוצר בראי הזמן, עם ההשתנות של הקיבוץ.

<רמי באר: לקחתי את חדר האוכל, לפני זה יהודית לקחה את בית ייבוש הטבק, וככה זה נבנה בהדרגה.

<רמי באר: חוץ מהאולם שראינו, שאותו בנינו בעזרת תרומות וגם כספים ממשלתיים, בעצם הכול פה הוא טלאי על טלאי.

<רמי באר: בעצם עתידית מה שהייתי רוצה ומה שאנחנו היינו רוצים, האפשרויות שלנו מבחינת הביקושים הם הרבה יותר גדולים.

<רמי באר: זאת אומרת המגבלה שלנו היום היא מגבלה של איפה נלין את הרקדנים, הביקוש לתכניות השונות, ואיפה לעשות עוד אולמות עבודה.

<רמי באר: זה בעצם עיקר המגבלה שלנו כדי להתרחב.

<רמי באר: מבחינה מקצועית, מבחינת כוח אדם מקצועי, מבחינת צוות ותכנים, הכול קיים, אבל המגבלות נובעות ממקום וברגע שנדע להתגבר על זה, ואנחנו עושים מאמצים לגייס תרומות, וגם זה יש בחזון, לבנות פה באזור הלולים כפר מחול שהוא מהתחלה מובנה, זאת אומרת גם דירות אירוח ברמה נאותה, גם סטודיואים ברמה מתאימה ובכמות מתאימה.

<רמי באר: אנחנו נמצאים פה מתוך בחירה.

<רמי באר: מצנע יודע שהייתה תקופה שאנחנו התלבטנו האם להישאר פה, בגלל מגבלות תקציביות ופריפריה, בין היתר בדקתי גם אפשרות בחיפה, בפגישות - - -

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: לצורך גילוי נאות, בחיפה חשבנו על אפשרות של להקת המחול הקיבוצית חיפה.

עמרם מצנע: באחת מתקופות המשבר שלכם.

<רמי באר: נכון.

<רמי באר: כי צריך להבין, בניגוד ללהקות התל אביביות, כמו לדוגמה בת שבע, שיש שם גם אבא עם רשות עירונית חזקה, פה האבא שלנו, מה שנקרא התנועה הקיבוצית - - -

<קריאה: עזב את הבית.

<רמי באר: עזבה את הבית.

<רמי באר: בעצם אנחנו מקבלים מהמדינה בסביבות 5 מיליון, קרוב ל-5 מיליון - - -

<שמעון אלקבץ: קצת יותר.

<רמי באר: השנה זה קצת יותר.

<רמי באר: מהתנועה אנחנו מקבלים 300,000.

<רמי באר: שתבינו את היחס.

<רמי באר: בניגוד לרשות עירונית, כמו ראשון לציון בתזמורת, או חיפה לתזמורת וכו' וכו', שם אנחנו בבעיה.

<איתמר גורביץ: מה היחס שלכם עם הקיבוץ?

<איתמר גורביץ: אתם משכירים את המקום?

<איתמר גורביץ: אתם משלמים על המקום?

<רמי באר: כן, היחס הוא עסקי לגמרי.

<רמי באר: הקיבוץ עבר הפרטה מלאה, אנחנו משלמים על כל מטר מרובע שאנחנו שוכרים.

<רמי באר: הרקדנים שוכרים את הדירות מהקיבוץ, מהמשכורת שהם מקבלים כרקדנים בלהקות, ומי שבתכניות הלימודיות צריך לשלם את שכר הדירה לקיבוץ ו - - -

<איתמר גורביץ: הקיבוץ עושה לכם הנחה בשכר הדירה?

<רמי באר: הקיבוץ עושה לנו הנחה על המבנים שאנחנו מתאמנים בהם, אבל בדירות יש ביקוש גדול, אז אני לא יודע כמה הנחה ביחס - - - שם המגבלות העיקריות שלנו.

<רמי באר: היינו יכולים הרבה יותר לעשות - - -

עמרם מצנע: מה סך הכול התקציב השנתי שלכם?

עמרם מצנע: הכול בכול מכל כל?

<רמי באר: אני לא רוצה סתם להגיד, אני חושב שבסביבות 12 מיליון.

<שמעון אלקבץ: רק של הלהקה, או שאתה עושה הבחנה בין הכפר והאולפן ובית הספר?

<רמי באר: את האולפן אני לא מכניס.

<שמעון אלקבץ: כי שם אנחנו תומכים - - -

<רמי באר: זה לא שייך.

<שמעון אלקבץ: בסביבות חצי מיליון לאולפן, בנפרד.

<רמי באר: האולפן עדיין עובד תחת המועצה האזורית.

<רמי באר: עכשיו אנחנו במגעים בעצם לאחד את הכול.

<רמי באר: יש פה עניינים - - - תראו, יש פה פעילות חינוכית מהדרג הראשון ויש פה איזה שהוא אבסורד, חוץ מאולפן שמקבל, כל מה שהראיתי לכם, הפעילות החינוכית שיש פה, קבוצות מחול, התכניות השונות שבאים חבר'ה צעירים, אבל בעצם בגלל כל העניין של כפל תקציבי אנחנו מקבלים רק מהתרבות, לא מקבלים מהחינוך.

<רמי באר: יש פה איזה שהוא, לדעתי, משהו שדורש סוג פתרון, יש פה משהו שהוא איננו הגיוני, כי יש לנו פעילות חינוכית פר-אקסלנס ביום יום.

<שמעון אלקבץ: אבל אם אתה יודע, רמי, לעשות גדרות מאוד ברורים, אז לא צריכה להיות מניעה.

<שמעון אלקבץ: למשל המוזיאונים שמקבלים גם מאיתנו תמיכה שוטפת כמוזיאון וגם תמיכה על הפעילות החינוכית, יודעים לעשות את ההבחנה, אז ברור שהלהקה לא קשורה למשרד החינוך, אבל אם הפעילות בבית הספר ובאולפנים, יש לה נגיעות לתלמידים, אז פשוט תצטרכו לעשות את ההבחנה.

<שמעון אלקבץ: ברגע שאתה מציב גדר מאוד ברורה ואומר, זאת פעילות שהיא לא קשורה והיא לא רלוונטית לתמיכה של משרד התרבות, ויודע להצביע עליה וכמובן היא נסמכת ונתמכת ברואי חשבון וכו', לא צריכה להיות בעיה.

<שמעון אלקבץ: בקטע הזה צריך להיות זהיר מאוד, כי בחשב הכללי לא לוקחים שבויים בקטע הזה.

<רמי באר: זה מה שאני אומר לאמירה, בדיוק זה מה שאמירה אומרת, המנכ"לית, שהיא איננה היום.

<רמי באר: זה בדיוק הפחד, היא אומרת 'עזוב, אתה לא רוצה להיות במקום הזה, כי לך תדע פתאום יתחילו - - -', אבל לדעתי יש פה - - - אנחנו עושים פעילות חינוכית - - -

עמרם מצנע: המועצה האזורית משתתפת?

<רמי באר: המועצה האזורית משתתפת, גם בסכום דומה של התנועה הקיבוצית, יש מעין קואליציה של 300,000 שקל המועצה, 300 התנועה הקיבוצית ורעיה שטראוס.

<רמי באר: יש לנו סכום שמתקרב למיליון באיזה מין קואליציה צפונית כזאת, כי באתי ואמרתי, 'חבר'ה, אנחנו לא נוכל להישאר פה אם אנחנו לא נקבל עזרה מאנשים שמעוניינים שנישאר פה בצפון'.

<רמי באר: זה לא מספיק להגיד בואו תישארו בפריפריה, תעבדו בצפון ותקיימו גוף איכותי בינלאומי שלא במרכז.

<רמי באר: היה איזה שהוא שלב שאמרתי, 'חבר'ה, אין בררה, אנחנו צריכים לעבור למרכז'.

<רמי באר: יש פה המון בעיות ספציפיות, למשל בעיה ספציפית זה ש-90% של הקהל צורך התרבות היום במדינת ישראל מרוכז במרכז.

<רמי באר: מה שנקרא ההתיישבות העובדת, מה שהיה פעם כל האולמות האזוריות ושהיינו מופיעים הרבה מאוד, כבר אין תקציבים, המועצות כבר לא מסבסדות, לאנשים כבר אין, הם בוחרים שלא לשלם מכספם.

<רמי באר: נכון שיש את העניין של תקנת הפריפריה, ואנחנו - - -

<שמעון אלקבץ: זה אותם 5 המיליון שאמרנו.

<איתמר גורביץ: תגיד במה אתם נעזרים בקשתו"ם (קשרי תרבות ומדע) בנסיעות שלכם לחו"ל.

<רמי באר: אנחנו נעזרים בקשתו"ם - - -

עמרם מצנע: מה זה קשתו"ם?

<רמי באר: זה משרד החוץ, אבל גם שם התקציבים קטנים, אבל בהחלט הם עוזרים לנו.

<רמי באר: יש לנו הרבה מאוד סיורים בחו"ל, הלהקה חזרה לפני שבועיים מהונגריה, שם הופענו עם יצירת זכרון דברים שמתייחסת לדור השני של ניצולי השואה.

<רמי באר: כמי ששייך למשפחה של ניצולים - - -

<שמעון אלקבץ: נפגשנו עם שר התרבות ההונגרי.

<רמי באר: נכון, הייתה שם נציגות, וגם הוזמנו ל-70 שנה לעליית הנאצים.

<רמי באר: יש שם אירוע שנתי, אירוע שאנחנו פתחנו אותו, בתור נציגים, בהמשך הפילהרמונית מופיעה שם ועוד אמנים ישראלים.

<רמי באר: אנחנו נוסעים בחודש הבא לארצות הברית לשלושה שבועות לצד המערבי.

<רמי באר: משרד הקשתו"ם עוזר איפה שהוא יכול, אבל גם שם התקציבים לא גדולים.

<רמי באר: אם אני יכול להגיד לכם, ביחס למדינות אחרות בעולם, גופים תרבותיים, הם נותנים תקציבים מאוד גדולים כי הם מהווים שגרירים מוצהרים וכמה שיותר לשלוח אותם במקום עוד איזה פוליטיקאי נוסף שנוסע לחו"ל - - -

<שמעון אלקבץ: התמיכה של משרד החוץ באה לידי ביטוי ברכש של הכרטיסים ובבתי המלון.

<איתמר גורביץ: לא, אבל פה יש בעיה קשה מאוד.

<איתמר גורביץ: משרד המשפטים אסר, הוא טוען שיש כפל תמיכות והסיוע של קשתו"ם בטיסות, או בהובלת מטען, הוא כפל תמיכות למה שנותן משרד התרבות.

<איתמר גורביץ: למרות שזה לא ככה, כי זה - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, הדרך להתגבר על זה, שמשרד החוץ יעביר את הכסף למשרד התרבות ולא ישירות ואז על פי הקריטריונים שלכם אתם - - -

<איתמר גורביץ: לא, אבל יש להם בעיה, כי יהיה כפל תמיכות.

<שמעון אלקבץ: אין לנו קריטריונים על רכש הכרטיסים או על - - -

עמרם מצנע: לא משנה, אז לא ברכש כרטיסים, הבעיה בסוף זה כסף ולא משנה איך אתה מציג אותו ואם אתה בונה קריטריון של גופים שמופיעים בחו"ל, לא כל הגופים שמקבלים הקצבות מופיעים בחו"ל - - -

<שמעון אלקבץ: ברגע שאתה תבנה קריטריון של גופים שמופיעים בחו"ל כולם יהיו בחו"ל.

עמרם מצנע: אתה לא מתקצב אותם, אתה מסבסד.

עמרם מצנע: אם אתה לא מוזמן ולא יוצר לעצמך - - - אני חושב שהמחול הוא באמת שגריר בלתי רגיל.

עמרם מצנע: זה ישראל התוססת, הצעירה, הצבעונית.

<רמי באר: המחול הוא אולי השגריר הדומיננטי ביותר מכל האמנויות.

<רמי באר: אין כמובן את התיווך של השפה המילולית, מה שיש בתיאטרון, אבל אני חושב שבאמת יש הרבה מאוד גופים, קבוצות, להקות קטנות, הרכבים קטנים, שמופיעים הרבה מאוד בחו"ל.

<רמי באר: זה סדר גודל אחר לגמרי מסדר גודל כזה של להקה בהיקפים כאלה, כמו שלנו, או של בת שבע, שבלי העזרות האלה בלתי אפשרי - - -

עמרם מצנע: אבל אני אומר לך, אתם צריכים לשבת עם היועצים המשפטיים, כולל של החשב הכללי, ולראות איך בכל זאת במסגרת התמיכות נותנים נתח שהוא חו"ל.

עמרם מצנע: לא כולם, עוד פעם, קובעים קריטריונים.

עמרם מצנע: אני גם חושב שכשלהקה כזו מופיעה בחו"ל, לאו דווקא בפני יהודים אלא בכלל - - -

<איתמר גורביץ: במיוחד לא יהודים.

עמרם מצנע: כן, במיוחד לא יהודים, כי היהודים, אתה שולח להם איזה להקת ריקודי עם והם מתמוגגים.

<רמי באר: נכון.

<רמי באר: הלהקה מופיעה בעיקר בפסטיבלים של מחול.

<רמי באר: אנחנו עכשיו יוצאים לסיור לארצות הברית באולמות גדולים, לא רק הקהילה היהודית.

<שמעון אלקבץ: בסיור כזה, רמי, רק לצורך הדוגמה, בארצות הברית, הרי אתם מתמחרים את העלות של מה שנקרא התועלת, אני לא אגיד רווח והפסד, אז אתם יודעים להגיד שבסוף הסיור הזה אתם לא מאבדים את השקל?

<רמי באר: כן.

<רמי באר: יש לנו החלטה פנימית שאנחנו לא יוצאים לשום סיור שהוא לפחות לא מסתיים בצורה מאוזנת.

<שמעון אלקבץ: כן, זה העיקרון, לא להפסיד.

<רמי באר: כן, זה העיקרון.

<רמי באר: ועדיין, בוא נגיד ככה, יש לא מעט הופעות בארץ, כגוף כמו שלנו, שאיננו מופיע בתל אביב, והוא צריך לנסוע להופיע בסוזן דלל, הוא יפסיד כסף.

<רמי באר: הוא יפסיד, כי הוא צריך לקחת אוטובוס מפה, הוא יצטרך לקחת משאית של ציוד וטכנאים ומלון לרקדנים אם זה יומיים או שלושה ימים רצוף, בניגוד ללהקות התל אביביות שרק חוצים את הרחבה בסוזן דלל ועולים על הבמה ומופיעים.

<רמי באר: נכון שיש על זה התייחסות, אבל בנקודה הזאת שפתחתי, שגוף אמנותי פריפריאלי שעובד בפריפריה, הוא מראש, לא רק באמנות, כמו בית חולים, הוא כבר נמצא בפער בעייתי, שלדעתי האישית דורש יותר תיקון.

<רמי באר: יש התייחסות לזה, אבל לדעתי לא בפרופורציה הנכונה.

<רמי באר: זאת אומרת זו לא המטרה להביא לפריפריה את הגופים התל אביביים שיופיעו בפניהם, אני מדבר על גוף אמנותי מקצועי בדרג הגבוה, הבינלאומי, האיכותי, כמו הלהקה, שיוצר.

<רמי באר: אין כמעט גופים כאלה.

<רמי באר: יש אותנו פה, יש בבאר שבע, אבל אין - - -

עמרם מצנע: בבתי הספר האזוריים יש ילדים שבאים לפה לכעין חוג?

<רמי באר: בוודאי.

<רמי באר: כל אחר צהריים, זה מה שאמרתי קודם, יש פה בית ספר של קרוב ל-400 תלמידים, כל אחר צהריים, משעה שלוש עד שעה שמונה וחצי בערב, כל הסטודיואים שראיתם הופכים, לא כולם, חציים, כי חלק מהרקדנים ממשיכים, התכניות ממשיכות לעבוד, אבל חציים הופך לסטודיו לבית הספר.

עמרם מצנע: ומגיעים רק ילדים שיש להם מחוננות מסוימת, או שכל ילד יכול להירשם?

<רמי באר: יש שני מסלולים.

<רמי באר: יש מסלול שהוא רחב, שהוא דרך המתנ"ס, לכולם, ויש מסלול יותר מקצועי, באמת לאלה שאנחנו מאתרים ואנחנו מזהים את הכישרון ומעודדים אותם לבחור בזה כמסלול.

<רמי באר: וגם יש פה בגרות בהמשך, שנעשית פה, יחד עם לימודים עיוניים בבית ספר מנור כברי, הצד העיוני, והצד המעשי פה.

עמרם מצנע: יש פה בתי ספר אמנותיים באזור?

עמרם מצנע: כמו למשל רעות בחיפה.

<רמי באר: יש מגמות לאמנות.

<רמי באר: יש מגמת תיאטרון, מגמת מחול, מגמת מוזיקה.

<רמי באר: זה יש.

<רמי באר: אבל החזון שלנו זה לבנות פה בית ספר עם תנאי פנימייה למחוננים למחול מכל הארץ.

עמרם מצנע: אני חשבתי על רעיון של סמל מוסד במשרד החינוך ואז המורים הופכים להיות מורים של משרד החינוך.

<שמעון אלקבץ: כן, שם הם צריכים להיות.

<שמעון אלקבץ: אם אני לוקח את הדבר החיובי, הרי אתם הוכחתם את ההיפך, שלמרות שאתם יושבים כאן, ודווקא אולי בגלל שאתם יושבים כאן, האיכויות שלכם - - - המודל בתנאי מעבדה לא יודע להגיד איפה להקת המחול יושבת, אם היא יושבת בתל אביב או יושבת בגעתון.

<שמעון אלקבץ: עובדה היא שלהקת המחול הקיבוצית, עם האיכויות שלה, הצליחה להיות הלהקה השנייה בגודלה, גם מבחינת הכסף וגם מבחינת האיכויות, אחרי בת שבע, והיא גם מנצחת את הבלט הישראלי ומותירה מאחור את רוב להקות המחול.

<שמעון אלקבץ: הסיפור הוא בין בת שבע ל - - -

עמרם מצנע: לבת שבע יש גם מעגלים כאלה?

<רמי באר: להבדיל בת שבע מהלהקה הקיבוצית, להבדיל, מכיוון ששם המבנה התחיל מהברונית דה רוטשילד ואחר כך במשך השנים, כבר מעל עשרים שנה, הם בנו שם מבנה מאוד חזק מבחינה התנהלותית כלכלית, מאוד מרושת, של גיוס תרומות ו - - -

עמרם מצנע: לא, אני מדבר מבחינת השירות שהם נותנים.

<רמי באר: יש שם להקה ראשונה ולהקה שנייה, אבל אין שם היקף - - -

עמרם מצנע: כל בית הספר הזה.

<רמי באר: לא, אין שם.

<רמי באר: זאת אומרת זה מאוד ייחודי, מה שיש פה.

עמרם מצנע: תאר לך שמתחם כזה, להחזיק אותו בגוש דן, מראש אין לזה שום סיכוי.

<רמי באר: דבר אחרון ואני מסיים, רק לאינפורמציה.

<רמי באר: גם בדיוק אמרתי למצנע, סיפרתי שאנחנו עכשיו בקשר עם מכללת גליל מערבי שמעוניינת לתת גם תואר בעתיד למי שעושה מסלול עם תואר, שנוכל אולי גם לקשר את זה למל"ג.

<רמי באר: שוב, צריך לראות, גם מה שאמרת על סמל מוסד, את הנושא הזה לבדוק.

עמרם מצנע: אלה שני דברים נפרדים.

<רמי באר: כן, אבל איך להתגבר על העניין של הכפל, כי יש פה פעילות שהיא ראויה לתמיכה, רק אין כרגע את הפתרון כיצד לעשות את זה.

<שמעון אלקבץ: רמי, לא צריך לפחד.

<שמעון אלקבץ: כשאמירה אומרת שעדיף לא להסתכן, אז כמו שאנשים פוחדים ממס הכנסה, לא צריך לפחד, צריך לבדוק את הדברים, צריך לראות איפה יש פעילות נוספת שלא מקבלת ביטוי בתמיכה של משרד התרבות ויכולה לבוא לידי ביטוי בתמיכה של משרד החינוך, ללמוד את התקנות שלנו, ללמוד את התקנות של משרד החינוך.

<שמעון אלקבץ: פשוט לעשות עבודה ולעשות את זה בתיאום איתנו.

<שמעון אלקבץ: ברגע שעושים את זה בתיאום, אני יכול להגיד לך שאנחנו - - -

עמרם מצנע: ולעשות הגדרות חשבונאיות.

<שמעון אלקבץ: בדיוק, ברמה הזאת.

<שמעון אלקבץ: התזמורת הקיבוצית נתניה הלכה איתנו יד ביד בתקופה של המעבר, התנועה הקיבוצית הרי התנערה מכל הנכסים התרבותיים שלה, אנחנו נאלצנו להתמודד, כל פעם, הם זרקו לנו צוותא, ודווקא מול להקת המחול הקיבוצית הם היו הכי אפשר להגיד בסדר, הם לא בעטו, היציאה החוצה הייתה - - -

<רמי באר: היא הייתה יותר רכה, כי ארגנתי פה את הקואליציה הצפונית, בעזרתה של רעיה ועזרתה של המועצה, אז כאילו - - -

<שמעון אלקבץ: לא צריך לפחד, רמי.

<שמעון אלקבץ: לעשות שיעורי בית ובסוף זה בא.

<איתמר גורביץ: רמי, תודה רבה.

<רמי באר: תודה לכם, עוד פעם, שבאתם.

עמרם מצנע: אני רוצה להגיד לך, באמת, מרתק.

עמרם מצנע: להקת המחול הקיבוצית, אני יודע מה זה, דיברנו, אבל כל הקומפלקס הזה על המבנים הפיזיים ועל הפעילות, זה באמת - - - חשוב מאוד - - -

<רמי באר: תודה, אין כמו מראה עיניים.

עמרם מצנע: חשוב מאוד לראות בעיניים, אני תמיד אומר.

עמרם מצנע: צריך לצאת לשטח, לחוש.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: (המשך סיור: פסטיבל עכו)

<אלברט בן שלוש: ברוכים הבאים.

<אלברט בן שלוש: כאן ממוקמים משרדי ההפקה של פסטיבל עכו, שלמעשה מינואר עד מאי הם פועלים לסירוגין אחת לחודש, ולמעשה מאמצע אפריל הם מתחילים באופן רציף עד הפסטיבל.

עמרם מצנע: מתי הפסטיבל, בסוכות?

<אלברט בן שלוש: תמיד בחול המועד סוכות, ותלוי, התאריך הלועזי משתנה משנה לשנה.

<אלברט בן שלוש: השנה הוא התקיים מ-11 עד ה-14 באוקטובר, שזה בתוך חול המועד סוכות.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה זה התקיים מה-21 עד 24 בספטמבר.

<אלברט בן שלוש: כל שנה זה משתנה ובהתאם לזה אנחנו נערכים.

<אלברט בן שלוש: חומר רקע.

<אלברט בן שלוש: הפסטיבל, השנה זו תהיה השנה ה-35 שלו ברציפות שהוא מתקיים פה בעיר העתיקה.

<אלברט בן שלוש: הוא התחיל בפעם הראשונה בשנת 1980, היוזם שלו היה עודד קוטלר.

<אלברט בן שלוש: פעמיים היה מצב של דחייה בגלל אירועים שהתקיימו כאן או מהומות שקרו כאן.

<אלברט בן שלוש: הפעם הראשונה זה קרה לי בשנה הראשונה שלי וביחד עם איתמר גורביץ, בשנה הראשונה שהוא הפיק את פסטיבל עכו ב-2000, ואני שנה ראשונה כמנכ"ל, מהומות אוקטובר 2000 שהיו אז.

<אלברט בן שלוש: אבל לא ויתרנו.

<אלברט בן שלוש: זה נדחה בשלושה שבועות, הוא כן התקיים, והפעם השנייה זה ב-2008, כשהיו פה מהומות יום כיפור בעכו העתיקה וזה נדחה לתקופת חג החנוכה.

<אלברט בן שלוש: קיימנו את כל ההצגות.

<אלברט בן שלוש: מלבד אחת שהייתה מחויבת להופיע בחו"ל, כל ההצגות התקיימו, הייתה תחרות, היה הכול, חלק מאירועי החוצות היו תחת אוהל ענק, אבל הפסטיבל התקיים.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת לא ויתרנו בשום שנה, זה מתקיים ברציפות לאורך כל השנים.

<אלברט בן שלוש: בשנת 2000, אז נחמן שי מנכ"ל המשרד לתרבות והוא החליט, בעצה אחת עם ראש העיר, אז ד"ר שמריהו בירן, להעביר אל ניהול הפסטיבל, אחרי 20 שנה, לידי עיריית עכו.

עמרם מצנע: עד אז זה היה?

<אלברט בן שלוש: היה המועצה לתרבות ואמנות, היו כל מיני, בהתחלה זה התחיל באמנות לעם, שלוש השנים הראשונות זה היה באמנות לעם, אחר כך זה עבר לכל מיני גופים, בשנת 1998-9 זה נוהל על ידי בית ציוני אמריקה, כי העמותה פשטה את הרגל ואז חיפשו איזה גוף שיפיק אותו וינהל אותו ומשנת 2000 זה מנוהל על ידי העירייה.

<אלברט בן שלוש: איך אומרים?

<אלברט בן שלוש: Touch wood, מאז ועד היום.

<אלברט בן שלוש: לא היו בעיות, תלונות, שחקנים לא מקבלים שכר, מאז שזה עבר לידי העירייה הכול בזמן, לפעמים גם אם עוד לא קיבלנו את הכסף מכל הגופים שהתחייבו, עיריית עכו מחויבת בראש ובראשונה לאמנים, אין מצב שאמן לא מקבל בתאריך שנחתם איתו חוזה את הכסף.

<אלברט בן שלוש: יש גב של עיריית עכו, אין שום סיבה שמישהו לא יקבל את הכסף שלו במועד שנחתם איתו.

עמרם מצנע: היה אבל סיפור בשנה שעברה, שאני הייתי מעורב בו.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה?

<יהודית גידלי: כן, ששח"ם (איגוד שחקני המסך) היה מעורב.

<אלברט בן שלוש: זה נושא חדש שצץ ולצערי כל יום גופים חדשים באים ותובעים כספים.

<אלברט בן שלוש: זה הפך להיות עכשיו איזה שהוא טרנד לכל מיני גופים, זכויות יוצרים למיניהם, שמבקשים כסף ופתאום אתה לא מבין - - - בשנה שעברה הסיפור עם שח"ם היה כזה, הם באו וביקשו מאיתנו לחתום איתנו על איזה שהוא הסכם, כחודש וחצי לפני הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: אנחנו אמרנו, 'רבותיי, אתם רוצים - - -

עמרם מצנע: לחתום איתם הסכם כמייצגים את השחקנים?

<אלברט בן שלוש: הם מייצגים את השחקנים, את שחקני המסך והבמה, כך הם קוראים לעצמם.

<אלברט בן שלוש: הם רוצים התחייבות של עיריית עכו שבהסכם מול האמנים ייחתם כדלהלן: שחקן מקבל על תקופת חזרות 2,000 שקל ועבור כל הצגה בפסטיבל 350 שקל.

<אלברט בן שלוש: בממוצע זה יוצא בין 5,500 ל-6,5000 שקל לשחקן בפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: בסוף 2012 אתה מאשר תקציב 2013, אמרנו להם, 'רבותיי, אפשר לדון כרגע, אבל זה ייושם רק לתקציב 2014', והם עשו הפגנות וניסו את הכול, אבל בסופו של דבר הם ראו שזה לא רלוונטי, אי אפשר לבצע, כי ההכנות הן בשיא שלהן וכל השחקנים עם ההפקות רצים קדימה, אי אפשר לעשות כרגע שום דבר.

<אלברט בן שלוש: סיכמנו איתם שבגוף החוזה שייחתם מול האמנים, גם אם יוצר הגיש בקשה לפסטיבל עכו והתקבל על ידי הוועדה האמנותית, הוא יודע שהוא חייב לשלם לשחקן כך וכך כסף, הוא צריך לקחת את זה בחשבון בהתארגנות שלו.

<אלברט בן שלוש: המשמעות של זה, שבמקום שתהיה פתאום הצגה של עשרים שחקנים לפי התקציב, יהיה רק לשישה-שבעה שחקנים, לא מעבר לזה ואז כל יוצר יצטרך לבנות את ההפקה שלו בהתאם לתקציב שעומד לרשותו.

<אלברט בן שלוש: את זה סיכמנו עם שח"ם.

<אלברט בן שלוש: זה היה לשביעות רצון כל הצדדים.

<אלברט בן שלוש: עכשיו איגוד במאי ישראל רוצה להיכנס לתמונה.

<אלברט בן שלוש: יש משא ומתן, גם הוא רוצה כסף וביום חמישי הקרוב יש לי כבר ישיבה עם סיני פתר, שהוא הנציג שלהם, הוא יגיע לכאן לשבת ונראה מה אפשר לעשות איתם גם כן.

<אלברט בן שלוש: היום, אם אנחנו מסתכלים אחורה, 35 שנה אחורה, אנחנו רואים שכמעט אין אמן במדינת ישראל שלא עבר דרך פסטיבל עכו.

<אלברט בן שלוש: פסטיבל עכו זו הפלטפורמה של כל השחקנים.

<אלברט בן שלוש: אני אשמח להעניק לך ספר של 30 שנות הפסטיבל, נשארו רק שלושה כרגע, אבל יש פה תיאור של כל 30 שנות פסטיבל עכו, מהיום הראשון - - -

<קריאה: נשארו לך שניים.

<אלברט בן שלוש: עשינו את זה ב-30 שנה לפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: שם רואים שאין אמן כמעט במדינת ישראל שלא הופיע פה.

<אלברט בן שלוש: למעשה עם השנים העלויות משנה לשנה הולכות ותופחות.

עמרם מצנע: העלויות מסביב.

<אלברט בן שלוש: בדיוק.

<אלברט בן שלוש: למעשה בוא נתחיל מזה שברגע שנכנס כל נושא של בטיחות ואבטחה, היום 10% מתקציב הפסטיבל זה רק על שמירה ואבטחה, כי הפסטיבל מתקיים במקום שחלק פתוח, חלק חללים היסטוריים שאתה נכנס בכל מיני נישות ואפשר לגנוב ציוד, אתה חייב לשים שמירה 24 שעות.

<אלברט בן שלוש: כל הפקה, מהרגע שהיא מגיעה לעכו, עשרה ימים, שמירה על הציוד 24 שעות.

<אלברט בן שלוש: עכשיו נכנס חוק חדש לגבי שכר מינימום של מאבטחים.

<אלברט בן שלוש: אם שילמתי 42, אתה משלם 56-57 שקלים לשעה, שזה משמעותי בהכפלה של השעות ועוד תוסיף שעות שבת וחג 50%, אז לא יודע לאן נגיע השנה עם העלויות האלה.

<אלברט בן שלוש: הנושא של בטיחות.

<אלברט בן שלוש: מהנדסי בטיחות.

<אלברט בן שלוש: פעם היה מהנדס בטיחות אחד, עכשיו רוצים מהנדס בטיחות לפסטיבל, מהנדס בטיחות לציוד ומהנדס חשמל צמוד על כל ציוד ההגברה ותאורה וכל הדברים שמסביב, ומהנדס צמוד כל יום.

<אלברט בן שלוש: המכפלות של זה גם.

<אלברט בן שלוש: גם עלויות של לינה וכלכלה, עם השנים הכול התייקר.

<אלברט בן שלוש: אמנים, ברגע שהם מגיעים לעכו, אנחנו דואגים להם ללינה וכלכלה לכל זמן השהות שלהם בעכו.

<אלברט בן שלוש: בוא לא נשכח שהאתר פה הוא אתר ארכיאולוגי בשימור, אלה חללים בני 900 שנה, להכניס לשם ציוד, רק הסבלות של הציוד, להכניס ולשמור על זה, שלא תהיה פגיעה בשום אבן, זו הקפדה גם על השמירה על החללים.

עמרם מצנע: אלברט, לפי מה שאני מבין ממך, כל יוצר יכול להגיש בקשה להופיע בפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: את ההצעה האמנותית שלו לפסטיבל, יש ועדה נפרדת - - -

עמרם מצנע: יש ועדה לרפרטואר.

<אלברט בן שלוש: יש קו אדום, אני לא מתערב להם.

<אלברט בן שלוש: אני מקבל את ההחלטות האמנותיות שלהם ומתרגם אותן להפקה.

עמרם מצנע: ועדת הרפרטואר מוציאה קול קורא?

<אלברט בן שלוש: הפסטיבל מוציא קול קורא.

<אלברט בן שלוש: בסיום פסטיבל, אנחנו מודיעים בטקס הסיום שנפתחה הרשמה לשנה הבאה, במקביל אנחנו מוציאים בעיתונות הארצית, בדרך כלל זה בעיתון 'הארץ' - - -

עמרם מצנע: עד תאריך כזה וכזה מי שרוצה.

<אלברט בן שלוש: השנה הגשנו עד ה-31 בינואר, זאת אומרת עד יום חמישי השבוע.

<אלברט בן שלוש: ב-15 בינואר בדקנו, הגיעו כבר 120 בקשות ותמיד בשבועיים האחרונים מתחיל המרתון של כולם.

עמרם מצנע: הבקשות נבדקות רק אמנותית בשלב הזה?

<אלברט בן שלוש: אמנותית.

<אלברט בן שלוש: זה יכול להיות תקציר על עמוד אחד, או רעיון, ואז הם יושבים, עושים פרזנטציה מול הוועדה, מפתחים את הרעיון ואם זה נראה לוועדה - - -

<שמעון אלקבץ: אתה יכול לפרוש בפני היושב ראש שמות?

עמרם מצנע: רגע, אני רוצה להבין את הפרוצדורה.

עמרם מצנע: ואז נגיד הוועדה מפרסמת מי נכנס לקטגוריה של - - -

<אלברט בן שלוש: הוועדה מודיעה לכל מי שהגיש בקשה, 'בקשתך התקבלה, היא תידון', בסיום, עם קבלת החלטה סופית, הם מודיעים למי התקבל ומי לא התקבל.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת כל אחד מקבל הודעה, אין דבר כזה שלא מקבל הודעה.

עמרם מצנע: ברור.

עמרם מצנע: אלה שקיבלו הודעה, עכשיו מתחיל שלב הדיון הכספי איתם.

<אלברט בן שלוש: בדיוק, קודם כל אמנותי על הרעיון הסופי, ואז מתכנסים כאן בחדר הזה, ביחד עם המפיקים, עם המפיק הטכני של הפסטיבל, שומעים את הרעיון, אנחנו מעירים את ההערות שלנו גם מבחינה הפקתית, מבחינת בטיחות, מה מותר להכניס לחלל, איזה ציוד, כל הדברים האלה, מתחילים לדון בזה יחד איתם.

<אלברט בן שלוש: אחרי שאנחנו שומעים אותם, בעצה עם המנהל האמנותי, מחליטים על הסכום הסופי שהפסטיבל מקצה להם, ואז ברגע שהם מסכימים נחתם חוזה ואנחנו מתקדמים עם ההפקה.

<אלברט בן שלוש: הצד האמנותי מלווה את ההפקה בצורה אמנותית עד הפסטיבל, אנחנו מלווים אותם הפקתית טכנית לוגיסטית עד הפסטיבל.

עמרם מצנע: כל אחד כזה הוא גם מוכר כרטיסים?

<אלברט בן שלוש: הפצת הכרטיסים זה בפול של הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: זה חלק מהתקציב.

עמרם מצנע: זאת אומרת אין קשר נגיד אם הצגה אחת הייתה מלאה והצגה אחת הייתה ריקה?

<אלברט בן שלוש: אין קשר.

<אלברט בן שלוש: ליוצר אין קשר בין ההכנסות.

<אלברט בן שלוש: זה סוג של השקעה.

<אלברט בן שלוש: למעשה הפסטיבל גם משקיע את ההשקעה שלו.

<אלברט בן שלוש: בסיום הפסטיבל הוא חופשי להופיע עם ההצגה שלו איך שהוא רוצה ואיפה שהוא רוצה, וכל ההכנסות הן אליו אחר כך.

<אלברט בן שלוש: לדוגמה בשנת 2013, מתוך עשר הצגות תשע ממשיכות לרוץ בתל אביב.

עמרם מצנע: וזכויות היוצרים זה שלהם?

<אלברט בן שלוש: שלהם, אבל הם מחויבים לכתוב בפרסומים שלהם, ההצגה הועלתה לראשונה בפסטיבל עכו, איקס וואי, באיזה שנה שהיא הופיעה.

<יהודית גידלי: איזה הצגה ממשיכה, כמו מה?

<אלברט בן שלוש: בתמונע אפשר לראות אותם, בכל מיני מקומות.

עמרם מצנע: אני חוזר לשאלה.

עמרם מצנע: זאת אומרת אחרי שנבחרו נגיד 10, 12 הצגות, אתם נותנים מסגרת תקציבית לכל אחת מהן וזה התקציב שלהן.

<אלברט בן שלוש: זה התקציב שלהם.

<אלברט בן שלוש: זה התקציב להפקה של ההצגה, הם מקבלים מאיתנו לינה, כלכלה, חלל, במה לפי מה שהם קבעו, טריבונה לפי מה שהם החליטו ומערכת הגברה ותאורה על חשבון הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: את כל המעטפת הם מקבלים מאיתנו.

עמרם מצנע: זאת אומרת התקציב שהם מקבלים הוא לשכר בלבד.

<אלברט בן שלוש: שכר וקצת תפאורה.

<איתמר גורביץ: גם אולם החזרות לפעמים עולה להם.

<אלברט בן שלוש: אבל בדרך כלל הם עושים איזה שהם הסכמים עם כל מיני תיאטרונים למיניהם שבעתיד הם יופיעו אצלם בתמורה לקבלת אולם לחזרות.

עמרם מצנע: אבל זה עניין שלהם.

<אלברט בן שלוש: כן, אנחנו לא מתערבים בזה.

עמרם מצנע: גם עניין השכר בינם לבין השחקן זה עניין שלהם.

<אלברט בן שלוש: כרגע, מהשנה יש הסכם שנחתם עם שח"ם, זה מה שיופיע.

<אלברט בן שלוש: אם היוצר למעשה, שביקש את הבקשה - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת הוא מחויב לנוסחה מסוימת.

<אלברט בן שלוש: הוא מחויב.

<אלברט בן שלוש: אם הוא לא משלם, או סוגרים ביניהם עסקים, לא מעניין אותי.

<אלברט בן שלוש: אם יש תלונה של שחקן שלא קיבל, אנחנו כבר לא מעורבים בזה, שח"ם מטפל בזה מול היוצר עצמו.

<אלברט בן שלוש: וזה גם מצוין בחוזה.

עמרם מצנע: זאת אומרת השחקן חותם על הסכם עם ה - - -

<אלברט בן שלוש: היוצר שמגיש בקשה חותם על ההסכם הזה מולנו.

עמרם מצנע: אבל אתם, בחוזה הכללי שלכם, מחייבים אותו למה שסיכמתם עם שח"ם.

<אלברט בן שלוש: בדיוק.

<אלברט בן שלוש: עם השנים פיתחנו עוד כמה דברים מסביב לפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: היו לנו פרויקטים של אמן תושב, של אמנים שבאים ויוצרים פה בעיר, ולאחר מכן יש תערוכה או איזה שהיא מצגת או עבודה שהם עשו, יש לנו גם נושא של יום עיון על שם ד"ר שוש אביגל, שמתקיים כבר כמה שנים.

<אלברט בן שלוש: מהשנה האחרונה עשינו סוויץ' קטן, העברנו את יום העיון למכללת הגליל המערבי, כדי שזה יקבל יותר מעמד גם של אקדמיה.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה הרעיון היה תיאטרון ושואה, הגיעו מיטב המרצים בנושא הזה, שילבנו בתוך יום העיון גם שלוש הצגות פרינג' בנושא שואה.

<אלברט בן שלוש: ב-2014 הנושא שהופך להיות זה נשים בפרינג' הישראלי, ומי שמלווה אקדמית זה פרופ' דן אוריין, שהוא ראש החוג לתיאטרון במכללת גליל מערבי.

<אלברט בן שלוש: כמובן שאנחנו שותפים לכל התהליך, ביחד עם הדיקן של המכללה וביחד עם המנהל האמנותי של הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: דרך אגב, לא ציינתי, המנהל האמנותי של הפסטיבל הוא גיל אלון.

<אלברט בן שלוש: אתם מכירים אותו, שמעתם את השם הזה.

<אלברט בן שלוש: חברי הוועדה האמנותית זה יובל מסקין, שהוא בדרך כלל דרמטורג של הוועדה, פרידה שוהם מסמינר הקיבוצים ואבי גיבסון-בראל שהוא גם חבר הוועדה.

<אלברט בן שלוש: אלה חברי הוועדה שמלווים את הפסטיבל אמנותית לאורך כל השנים.

<איתמר גורביץ: כמה הצגות נכנסות לתחרות?

<אלברט בן שלוש: עשר בערך.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה גם כן הייתה החלטה על 11, בסוף נפלה.

<אלברט בן שלוש: הם בוחרים בדרך כלל 12 הצגות.

<אלברט בן שלוש: יש כאלה שמתנדנדות.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה זה נפל בגלל שחקן, לא מצאו שחקן מבוגר, זקן, שיתאים להם לפי מה שהם בנו, וההצגה נפלה בגלל זה.

עמרם מצנע: מה גודל התקציב שלכם סך הכול?

<אלברט בן שלוש: התקציב הכללי של הפסטיבל הוא כרגע 3.300 מיליון בערך.

<שמעון אלקבץ: כולל מופע הפתיחה?

<אלברט בן שלוש: לא, הוצאנו את מופע הפתיחה מתקציב הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: זה מתוקצב ישירות על ידי העירייה בנפרד, בסעיף נפרד.

<אלברט בן שלוש: כי ראש העיר אומר דבר אחד נכון, הוא אומר שלא כל התושבים מגיעים להצגות של הפסטיבל, אז לפחות אני אעשה מופע פתיחה שהוא למען התושבים וזה ממומן על ידי העירייה, זה נקרא 'פתיחת פסטיבל עכו'.

<אלברט בן שלוש: אנחנו גם משלבים אייטמים מאירועי החוצות על הבמה של מופע הפתיחה.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת אנחנו עושים את זה דו סטרי, גם אמן מרכזי וגם - - -

<שמעון אלקבץ: אנחנו התעקשנו לבצע את ההפרדה הזאת, גם כדי שתקציב הפסטיבל לא יהיה מנופח, וגם כדי ליצור הבחנה מאוד ברורה שאנחנו כמדינה, כמינהל, תומכים בפעילות המתבצעת בארמונות, ההצגות והיוצרים הצעירים, הצגות הפרינג', שזה הולך לפעילות ,לא הולך למופעי הפתיחה ההמוניים, הגדולים מאוד, שמתבצעים ב - - -

עמרם מצנע: הפסטיבל הוא חברה בפני עצמה?

<אלברט בן שלוש: עירייה.

<אלברט בן שלוש: אני עובד עירייה לכל דבר, אני ראש אגף תרבות של עיריית עכו, אני עושה את כל ההפקות העירוניות, כל הטקסים והאירועים העירוניים, כל הדברים האלה במשך כל השנה.

<אלברט בן שלוש: במשך השנים יצרתי לי פה מחסן לוגיסטי שעוזר לי המון.

<אלברט בן שלוש: הפלוס פה, שאני יושב בתוך העירייה, כל הסיוע הלוגיסטי לפסטיבל מתבצע פה במחסני העירייה, המון דברים שבעבר, שירותים שרכשנו מקבלנים או ציוד, אנחנו משמישים אותו, שומרים עליו כאן כל השנה והוא משמש אותנו משנה לשנה בפסטיבל, כמו שילוטים, כמו קוליסות, כמו דוכנים, כבלי חשמל, פרוז'קטורים.

<אלברט בן שלוש: כל הדברים האלה.

<אלברט בן שלוש: יש לי פה מחסן ענק, עם כל הדברים האלה.

<אלברט בן שלוש: אנחנו שומרים על הציוד הזה כל השנה ואז חוסכים את הכסף הזה לפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: עצם העובדה שזה בידי העירייה, אין לי שירותים של יועצת משפטית, שזה בחינם, זה בתוך המערכת העירונית, כל מערכת הנהלת החשבונות והכספים זה בתוך העירייה, תשלומים, חוזים וביולים.

<אלברט בן שלוש: הכול זה חיסכון גדול לפסטיבל, שיש לנו את זה.

<שמעון אלקבץ: וגם המשכורת שלך, אמרתי ליושב ראש.

<אלברט בן שלוש: גם השכר שלי.

<אלברט בן שלוש: אני עובד עירייה, אני לא מקבל משכורת על הפסטיבל.

<שמעון אלקבץ: כי להבדיל, השבוע היו פרסומים של מבקר המדינה, הוא בדק את הנושא של הרשויות המקומיות והוא בחן גם את הנושאים שקשורים לתרבות.

<שמעון אלקבץ: אחת ההערות הגדולות שלו הייתה על פסטיבל כרמיאל, למשל.

<שמעון אלקבץ: למה צריך לשלם 20,000 שקל ברוטו בחודש למנהל פסטיבל במשך כל השנה, על פסטיבל שמתקיים אחת לשנה?

<שמעון אלקבץ: יש תשובות, אבל - - - פה לפחות במקרה הזה - - -

עמרם מצנע: אז עכשיו ייתנו לו רק שישה חודשים, אבל 40,000.

<שמעון אלקבץ: כן, בדיוק.

<אלברט בן שלוש: איתמר גם זוכר פה את הסכומים של לפני 15 שנה.

<אלברט בן שלוש: קיבלנו את זה אז כירושה, המנהל האמנותי קיבל 180,000 ו-240,000 שקל לפסטיבל עכו.

<אלברט בן שלוש: אני הורדתי את זה.

<אלברט בן שלוש: השנה, אחרי 15 שנה קדימה, הוא מקבל רק 144 כולל מע"מ.

עמרם מצנע: אז חזרה לשאלה שלי, התקציב הכולל הוא 3.5 מיליון?

<אלברט בן שלוש: כן.

עמרם מצנע: זה לא הרבה.

עמרם מצנע: איך זה בנוי, ה-3.5?

עמרם מצנע: כמה מתוך זה משרד התרבות?

<שמעון אלקבץ: 1.600 מיליון.

<אלברט בן שלוש: אבל ה-1.600 זה כמעט 20 שנה 1.600 מיליון.

<אלברט בן שלוש: אני חייב לציין.

<שמעון אלקבץ: לא, הוא אומר את זה לחיוב, שלא הורדנו לו.

<אלברט בן שלוש: אני מתכוון לזה שגם העלויות גדלים עם השנים, מתרבים פסטיבלים והבעיה, במקום לשמור על - - - זה כבר עלה לא פעם, להכריז על שלושה פסטיבלים מרכזיים בארץ, שהם מקבלים סכום באמת ראוי, ולא כל מי שמקים איזה חגיגה קטנה קורא לזה פסטיבל וזה נוגס בכולם אחר כך.

<אלברט בן שלוש: זה כמו כדור שלג שמפריע לכולם.

עמרם מצנע: כן, אבל קשה לעמוד בפני הדרישות.

<אלברט בן שלוש: זה מה שבאתי לציין ב-1.600 מיליון.

<אלברט בן שלוש: כי זה מה שקורה.

<אלברט בן שלוש: כל שנה יש עוד פסטיבלים ואז אי אפשר להתקדם, מצד אחד הכול עולה - - -

עמרם מצנע: דרך אגב, כמה פסטיבל הצגות הילדים בחיפה מקבל?

<שמעון אלקבץ: אני עכשיו אעשה בדיקה, אבל משהו כמו חצי מיליון שקל.

<אלברט בן שלוש: למרות שאנחנו, מבחינת תמיכה ממשלתית, מספר 2 אחרי פסטיבל ישראל, אני אומר את האמת, מבחינת התמיכה, אבל יחד עם זה - - -

עמרם מצנע: לא, שאלתי כדי לקבל קנה מידה, כמה בחיפה מקבלים לפסטיבל.

<שמעון אלקבץ: אני אתן לך מספר מדויק, אבל זה סדר גודל של חצי מיליון שקל.

<אלברט בן שלוש: יש שקיפות מלאה בזה, מפרסמים דוח.

<איתמר גורביץ: נשארו עוד חמש דקות ואז נצא לסיור באולמות.

<שמעון אלקבץ: רק הערה אחת.

<שמעון אלקבץ: אלברט אומר שיש ריבוי של פסטיבלים.

<שמעון אלקבץ: אנחנו לא נותנים לכל פסטיבל שמתעורר בבוקר ומחליט שהוא פסטיבל.

<אלברט בן שלוש: ברור, הוא רץ שנתיים.

<שמעון אלקבץ: לא רק הסיפור של השנתיים.

<שמעון אלקבץ: יש אמות מידה ומשתנים שהוא חייב לעמוד בהם כדי להגדיר את עצמו כפסטיבל.

<שמעון אלקבץ: אגב, אנחנו עכשיו בשלב האחרון של עיבוד מבחנים, קריטריונים, לפסטיבלים, צריך שלושה ימים ברצף, צריך חיזוק היצירה הישראלית, תקציב מסוים, שהמינימום הוא 250,000 שקלים, תשלומים כמובן ליוצרים.

<שמעון אלקבץ: אנחנו בסיפור הזה של לוודא שהנהלות הפסטיבלים משלמות ליוצרים הישראליים שעושים עבודה, אנחנו מאוד מתעקשים ומאוד ברורים בקטע הזה.

<אלברט בן שלוש: לפני שנתיים למעשה בא לי שותף חדש לפסטיבל, זה משטרת ישראל, שגם הם רוצים שוטרים בשכר.

<אלברט בן שלוש: אבל לא שילמתי.

<אלברט בן שלוש: בכל שנה הם מגדילים את מספר השוטרים ובא מפקד המרחב, המחוז, איך שזה נקרא היום, כל שנה הוא מגדיל יותר ויותר שוטרים וכל דבר נוגס בנו.

<אלברט בן שלוש: ואם לא תיתן לו מספיק, זה ינפח לי מאבטחים יותר, אז אני אוכל אותה בסעיף השני של האבטחה שלנו.

<אלברט בן שלוש: כל פעם צריך לשחק עם שני הקצוות כל הזמן, כדי לא לשלם יותר כסף.

עמרם מצנע: כמה פחות או יותר ההכנסות ממכירת כרטיסים?

<אלברט בן שלוש: זה גם 10% מתקציב הפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: בשנה שעברה נכנס לי 330,000 שקל ממכירת כרטיסים.

עמרם מצנע: מתוך ה-3 פלוס מיליון.

<אלברט בן שלוש: מתוך 3.3, 3.4 מיליון בערך, 50 לפה, 50 לשם, זה ההפרש.

<אלברט בן שלוש: זה מה שנכנס מבחינת כרטיסים.

<אלברט בן שלוש: יש לנו גם אירועי חוצות, יש גם תיאטרון רחוב, יש גם תיאטרון פרינג' שזה הצעות תחרות, יש תיאטרון רחוב שהוא חינם לקהל, זה גם סוג של תיאטרון, זה מביא את ההמונים לבקר בתקופת החגים בעכו.

<שמעון אלקבץ: אז המיליון הנוספים, איפה הם?

<שמעון אלקבץ: אמרת 1.600 מיליון של משרד התרבות, 300 בערך, אז העירייה?

<אלברט בן שלוש: עיריית עכו 1.1 מיליון, יש לנו את מפעל הפיס 100,000, 330,000 זה ממכירת כרטיסים, יש לנו את הרשות לפיתוח הגליל, שהשנה בפעם הראשונה הם עשו את זה דרך משרד התיירות, כי לא הייתה להם אפשרות להעביר כספים ישירות, הם איחרו עם הקול קורא, אבל מ-2014 זה ייצא 80,000 שקל משרד התיירות ו-170,000 הרשות לפיתוח הגליל.

<שמעון אלקבץ: היושב ראש מעלה עכשיו הערה, כי - - -

<אלברט בן שלוש: על כפל תמיכות?

<שמעון אלקבץ: ממש, אלברט, תיזהר פה.

<שמעון אלקבץ: רק לפני שבועיים אנחנו סיימנו שיחה נוקבת מאוד עם משרד נגב-גליל, דווקא עם הנגב, ומשרד המשפטים אילץ אותנו לבלום - - -

<אלברט בן שלוש: אני זוכר את זה.

<אלברט בן שלוש: גם לי הקפיאו פעם 240,000 שקל, ואז מה שאני סיכמתי זה דבר כזה.

<אלברט בן שלוש: משרד התיירות נותן משהו ספציפי, לשיווק ופרסום.

<אלברט בן שלוש: ספציפית למטרה הזו משרד התיירות נותן את הכסף, זה מוגדר בקול קורא שלו.

<שמעון אלקבץ: וגם אם זה עובר דרך הרשות אז אין בעיה.

<אלברט בן שלוש: הכול עובר דרך הרשות, זה לא שום עמותה ושום גוף.

<יהודית גידלי: תיירות 80,000 שקל?

<אלברט בן שלוש: כן.

<יהודית גידלי: וכמה רשות לפיתוח הגליל?

<אלברט בן שלוש: 170,000.

<אלברט בן שלוש: מה שסיכמתי עם הרשות לפיתוח הגליל, מה שכן ייכנס והם יכירו בו זה אירוע הפתיחה, מה שנעשה חינם בחוצות.

<אלברט בן שלוש: מה שבחינם, שלא גובים עליו כסף, הם יכירו בזה.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת הבקשה מוגשת בצורה הזאת - - -

עמרם מצנע: צריך לבדוק את העניין הזה ברמה העקרונית.

עמרם מצנע: יכול להיות שהדרך לאכוף את זה, כשיש כמה משרדי ממשלה שתומכים, אז צריך לקבוע תמיד משרד אחד שהוא הדומיננטי ושהכסף יעבור דרככם.

<שמעון אלקבץ: כן.

<שמעון אלקבץ: לא נעים להגיד את זה בפורום הזה, אבל כשמשרד נגב-גליל רוצה להצטייר - - -

עמרם מצנע: לא חשוב, הוא יפאר את עצמו בזה שהוא נתן את ה-100,000.

<שמעון אלקבץ: אז כשלא הייתה לו מערכת חשבות ולא הייתה לו מערכת כספים, אז הוא עשה את זה דרכנו.

<שמעון אלקבץ: עכשיו הם הקימו - - -

עמרם מצנע: לא, אבל הבעיה היא להתמודד עם ה - - -

<אלברט בן שלוש: דווקא החשב שלכם, של משרד התרבות - - -

<שמעון אלקבץ: כן, עמנואל מודריק.

<שמעון אלקבץ: אבל נכון, זו בעיה, כי הם כולם נענים.

<שמעון אלקבץ: בפסטיבלים לפני שנתיים אנחנו מצאנו את עצמנו עם בעיה שהאגף לתרבות תורנית במשרד החינוך נתן לפסטיבלים, כלייזמרים בצפת ועכו ו - - -

עמרם מצנע: טוב, אנחנו עוד נלמד את העניין הזה, כי הוא באמת מחייב איזה שהיא התייחסות חקיקתית אפילו, כי יש אינטרסים למשרדים שונים להיות שותפים.

<אלברט בן שלוש: אבל, עמרם, יש פה נקודה, נניח אני בונה תקציב מסוים, שבתוכו כלול גם ההכנסה הזו וגם ההכנסה הזו, אני לא קיבלתי פעמיים את אותו כסף על אותה פעולה, זה מופיע בפול הכללי של התקציב.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת אם יש תקציב של 3.5 מיליון, שזה כולל זה, גם ההוצאה כוללת את ה-3.5 מיליון.

<אלברט בן שלוש: זאת אומרת לא קיבלתי על אותה פעולה פעמיים כסף.

עמרם מצנע: כן, זה בסדר, אבל המדינה מתקשה לפקח על זה.

<אלברט בן שלוש: אני מבין את הסוגיה הזאת.

עמרם מצנע: אבל אם אתה אומר, תשמע, משרד התרבות, במקרה של תמיכות בנושא תרבות, הוא המשרד הראשי, הוא יכול לשקלל את הדברים בהתאם.

עמרם מצנע: נחשוב על זה.

<אלברט בן שלוש: יש גם חסויות, בערך כ-150,000 חסויות, שכחתי להוסיף את זה.

<יהודית גידלי: אז כמה יש לך בסך הכול?

<אלברט בן שלוש: בערך 3.4 מיליון.

<אלברט בן שלוש: פחות או יותר.

<יהודית גידלי: אז כמה נותן המשרד שלך?

<שמעון אלקבץ: 1.6 מיליון.

<שמעון אלקבץ: כבר 20 שנה.

<אלברט בן שלוש: כן, אני עוקב אחרי זה צמוד, לראות איפה השינויים שלי, כל פעם מחדש.

<אלברט בן שלוש: כל הזמן יש דרישות ודרישות ודרישות וכל אחד דורש - - -

עמרם מצנע: כן, אני מכיר את זה.

עמרם מצנע: רק המסביב הופך להיות לבלתי נסבל.

<אלברט בן שלוש: בדיוק.

<אלברט בן שלוש: היום אנשים מפונקים, הם רוצים סוג של שירות, הם רוצים שכל אולם יהיה ממוזג, ולשבת על כיסא שהכי נוח לו ולאט לאט כל הבתוליות הזו של החלל שהיה לך פעם בעבר לאט לאט מתמסמס.

<אלברט בן שלוש: כשנעשה סיור שם נראה מה שעשו שם בחלל, עשו חיזיון אורקולי וחוויה צלבנית שם, שזה גם מצמצם את המקום לשחק.

<אלברט בן שלוש: אני מתחיל לחפש חללים גם במרכז העיר, כל מיני מתנ"סים למיניהם, כי אין לי בררה.

<אלברט בן שלוש: (סיור בעכו)

<אלברט בן שלוש: - - - זה אמנות פיסולית - - - שעוד לא פתחנו אותו.

<יהודית גידלי: זה העירייה?

<אלברט בן שלוש: הכול עירייה, אנחנו גייסנו כספים דרך - - - חוגים לפיסול באמצעות מבער, יציקות מזכוכית, ויטראז', חלק מהעבודות מוצגות פה, אפשר לראות אותן כאן.

<אלברט בן שלוש: אלה העבודות שנעשות כאן במרכז.

<אלברט בן שלוש: חלק מהיציקות בפסטיבל עכו - - - זה הלוגו.

<איתמר גורביץ: מה עם ניפוח זכוכית?

<אלברט בן שלוש: אני כרגע במשא ומתן עם תורמים מארצות הברית, כל הפינה הזו מיועדת ל - - - זה מסלובניה, זה עולה כ-70,000 יורו לייבא את כל הסיסטם שלמה, עם כל המרכיבים והכול.

<אלברט בן שלוש: אתם רואים את זה כאן, הנה, כל העבודה נעשתה כאן ואנחנו ממשיכים לאט לאט.

<אלברט בן שלוש: זה על קצה המזלג.

<אלברט בן שלוש: ניצלתי את המקום.

<אלברט בן שלוש: בקבוקים של גרייגוס.

<אלברט בן שלוש: עשיתי מזה צלחות לפיצוחים.

<אלברט בן שלוש: בקבוק של גרייגוס, אתה ממיס אותו, תראה איזה יופי של דבר.

<יהודית גידלי: מי עושה את העבודות האלה?

<יהודית גידלי: יש אחד בירושלים שזה מה שהוא עושה כל הזמן.

<אלברט בן שלוש: הנה, הכנתי מזוזות כרגע.

<אלברט בן שלוש: חלק מהמבנה עכשיו, מה שקורה כאן, אלה משרדי הפסטיבל, יש תכנית של שותפות 2000 בקהילה.

עמרם מצנע: עם מי אתם בשותפות 2000?

<אלברט בן שלוש: אנחנו עם המידווסט ועם טקסס.

<אלברט בן שלוש: אני גם שם יושב ראש צוות אמנות וקהילה בהתנדבות בשותפות, אני גם קשור איתם.

<אלברט בן שלוש: פה כרגע זה נגרייה.

<אלברט בן שלוש: פה כל אזור המשרדים של שותפות 2000, כרגע המקום הזה ריק, פה יהיו משרדי הפסטיבל, פה תהיה כיתת לימוד וזה גם ישמש כאולם ישיבות.

<אלברט בן שלוש: המחסן הגדול יהיה גלריה, זה איפה שאנחנו נמצאים וזו הסדנה ליציקות.

<אלברט בן שלוש: - - - יש פה למטה באר מים, פה אני מכסה אותה, זה מאז אותה תקופה, באר עם מים טבעיים.

<אלברט בן שלוש: הנה.

<אלברט בן שלוש: פה יהיה גן בוטני חדש, הכול מקבל שינוי, כל האזור הזה.

<אלברט בן שלוש: גם מרכז תרבות ואמנות, זה גם הפסטיבל, זה גם השותפות.

<אלברט בן שלוש: אלה אולמות הצלבנים.

<אלברט בן שלוש: למעשה פה עשרה אולמות, לפתח עסקים כאן, 7 ו-8 עדיין סגורים, 9 זה מעבר והעשירי זה אולם השירותים של כל הקומפלקס.

<אלברט בן שלוש: בעבר, עד לפני כ-20 שנה, הכניסה הייתה מכאן לאולמות.

<אלברט בן שלוש: חפרו עוד 2.5 מטרים למטה, השקיעו פה בתשתיות, במערכות חשמל, במערכות מיזוג אוויר תת קרקעיות, היום אתה בשיא הקיץ נכנס לפה, המקום הזה ממוזג, אנשים נהנים.

<אלברט בן שלוש: כשאני דיברתי על כל מיני סבלויות וכל הנושא הזה, מהכניסה שם לסחוב במות וטריבונות כדי להכניס אותם לפה, וציוד הגברה ותאורה, איזה עלויות מסיביות יש לזה.

<אלברט בן שלוש: כרגע אנחנו משתמשים באולם 1, 2, 3, 4, כנראה הולכת להיות פה החוויה הצלבנית, הולכת להיות כאן באולמות האלה.

<אלברט בן שלוש: תראה, כל התשתיות, אפשר להשתמש מהיום והלאה רק ב-1, 2, 3 - - -

עמרם מצנע: כל אולם עושה הצגה, הם לא מפריעים אחד לשני?

<אלברט בן שלוש: לא, יש לוח זמנים מסודר, עם מרווח של חצי שעה בין הצגה להצגה.

<אלברט בן שלוש: יש רוטציה בין ההצגות, שלא יפריע אף אחד לשני.

<אלברט בן שלוש: בדרך כלל מתקיימות פה שלוש הצגות, בעבר היו שלוש הצגות וירדנו לשתיים, כי לא נוכל יותר להשתמש בחללים האלה, אתה רואה את התשתיות שמכינים פה לחוויה הצלבנית.

<אלברט בן שלוש: נשתמש רק בשתיים מתוך השלוש, כי אחת חייבת להיות מעבר ליציאת חירום, אז אי אפשר לשים בצמידות את האולמות.

<אלברט בן שלוש: זה מעבר חירום.

<אלברט בן שלוש: זה הקומפלקס הזה שדיברתי עליו - - - זה 6, 7 ו-8, שדיברתי עליהם.

<אלברט בן שלוש: זה עדיין לא נחשף לחלוטין.

<אלברט בן שלוש: אתה רואה את כל הדברים האלה, הכול, זה הופך להיות חדר אוכל.

<אלברט בן שלוש: יזם פרטי ייקח את המקום הזה בקרוב, לעשות פה ארוחות צלבניות.

<אלברט בן שלוש: ברחבה הזו יהיה פסטיבל מוצרט.

<אלברט בן שלוש: ביולי.

<אלברט בן שלוש: ב-19-20 ו-21 ביולי תהיה האופרה, היא תופיע ברחבה הזו, זה כבר סגור עם חנה מוניץ ועם כולם.

<שמעון אלקבץ: חנה מוניץ, היא עושה את זה כדי לעמוד למבחן שלושה ימים ברצף.

<שמעון אלקבץ: אם היא תצטרף לתקנה של הפסטיבלים, אז בהכרח זה יירד מעכו.

עמרם מצנע: זה יירד מכולם.

<אלברט בן שלוש: היה פה עוד חלל.

<אלברט בן שלוש: אתה זוכר, איתמר, את אולם האסורים.

<אלברט בן שלוש: תסתכל, הכול עם ויטרינות, לא נוכל להשתמש בו יותר לפסטיבל גם כן.

<אלברט בן שלוש: יש פה עוד חלל - - - השתמשנו בו בפסטיבל עכו האחרון.

<איתמר גורביץ: אלברט, זה לא להאמין, אני זוכר את הכול עם אדמה.

<שמעון אלקבץ: פה ראינו את ההצגה של התיאטרון מרהט.

<שמעון אלקבץ: פה עם עשו את זה.

<אלברט בן שלוש: לא פה, עם נסים אמנו, הוא עשה את זה אצל מוני.

<אלברט בן שלוש: ויש פה עוד חלל למטה, שגם אותו שיפצו, שגם פה יש - - - זה הרחוב הדרומי, זה עוד לא נחשף סופית.

<אלברט בן שלוש: אבל החלון הזה, השתמשנו בו למה שנקרא פוסטה, זה כאן.

<אלברט בן שלוש: עכשיו הכול אטום, נגמר כל הסיפור, יש שם שירותים, מסודר, בפינה של העטלפים הידועה.

<אלברט בן שלוש: יש עוד חללים שעדיין לא נחשפו.

<אלברט בן שלוש: הכול יהיה עם נגישות לנכים.

<אלברט בן שלוש: הכול יהיה נגיש לנכים כמו שצריך.

<אלברט בן שלוש: דרך אגב, נגישות ישראל בודקת אותי כל שנה, סעיף סעיף, כניסה כניסה, לגבי נגישות נכים לפסטיבל.

<אלברט בן שלוש: אני עומד בזה.

<איתמר גורביץ: צריך לעשות גם קוביות ל - - -

<אלברט בן שלוש: אני רציתי לעשות את זה.

<אלברט בן שלוש: לפני שנה יצרתי קשר עם חברת סוני, עם תיקון לשפת הסימנים.

<אלברט בן שלוש: הנה, רחוב צלבנים מקורי.

<אלברט בן שלוש: הרצפה הזאת, הכול.

<אלברט בן שלוש: הכול ממש אותנטי, ופה אתה יוצא לרחוב של החומוסים.

<אלברט בן שלוש: זו יציאת החירום של כל המכלול.

<אלברט בן שלוש: (סיור בתיאטרון עכו)

<מוני יוסף: ברוכים הבאים לתיאטרון עכו.

<מוני יוסף: אני אספר לכם קצת על התיאטרון, בטח אתם מכירים אותו ואת העבודות שלנו.

<מוני יוסף: מרכז התיאטרון של עכו הוקם בשנת 1975, על ידי קבוצת אמנים שהגיעה מהעיר הגדולה בעיקר, בעקבות פסטיבל עכו והמטרה הייתה למעשה שתי מטרות.

<מוני יוסף: אחת זה פיתוח תיאטרון ישראלי מקורי והמטרה השנייה זה עבודה עם הקהילה, יצירה עם הקהילה עצמה.

<מוני יוסף: היום עובדים בתיאטרון יהודים וערבים, לא כאידיאולוגיה, אלא כמציאות, וזאת הסיבה שהדבר הזה מצליח, כי אין פה יהודים וערבים, מה שנקרא, יש פה אמנים, יש פה בני אדם.

<מוני יוסף: לא שהכול על מי מנוחות, אבל כשיש ויכוחים זה לא על רקע פוליטי או משהו כזה, שגם זה נמצא, אבל זה חברי.

<מוני יוסף: יש פה יצירה משותפת, כאשר כל אמן אחראי על היצירה שלו.

<מוני יוסף: השפה שפיתחנו אותה פה בתיאטרון בנויה ממספר אלמנטים.

<מוני יוסף: הדבר המרכזי, האלמנט המרכזי של השפה שלנו, זה החומרים שמהם אנחנו יוצרים.

<מוני יוסף: אנחנו לא עובדים עם מחזאים מה שנקרא ריאליסטים וקונבנציונליים ולא מה שנקרא שקספיר וכדומה, שאנחנו מאוד מכבדים, אבל זו לא השפה שלנו.

<מוני יוסף: לא לשם כך הגענו לעכו.

<מוני יוסף: אנחנו יוצרים מתוך ההוויה הישראלית כאשר האמן נמצא במרכז היצירה וסביבו יש מעגלים, מעגלי השפעה.

<מוני יוסף: המעגל הראשון זה המשפחה, זאת אומרת מאיפה המשפחה שלי הגיעה לארץ, או שהיא מהארץ, מה זה להיות בן למשפחה עירקית, כמו שאני, או משפחה ערבית אצל חאלד, משפחה ענייה, עשירה, בית רך, בית קשה וכו' וכו'.

<מוני יוסף: המעגל השני זה החברה, השכונה.

<מוני יוסף: המעגל היותר רחב זה כבר העיר עצמה, האזור.

<מוני יוסף: המעגל הנוסף זה הארץ, המדינה, מדינת ישראל, מה זה להיות ישראלי והמעגל האחרון זה אני והעולם.

<מוני יוסף: ועם החומרים האלה התחלנו.

<מוני יוסף: ודבר שני שעשינו, בשפה, התחלנו לפני 25 שנה עם שבירת הקיר בין הקהל לבין האמן, כאשר הקהל הוא חלק מתוך היצירה, מתוך ההוויה שנוצרת.

<מוני יוסף: זה גורם לקהל להיות במאה אחוז מעורב בתוך היצירה.

<מוני יוסף: אתה לא בא לראות הצגה, אתה הולך הביתה והכול יפה והכול נהדר ושכחת, אלא אתה סוחב את היצירה איתך כסוג של חוויה שחווית, קיבלת ותחשוב עליה.

<מוני יוסף: אנחנו לא באים לחנך את הקהל, אנחנו משמשים ראי לקהל והקהל הוא ראי שלנו, כולנו באותה סירה, באותה מדינה.

<מוני יוסף: ברוך ה', מדינת ישראל רוויה בחוויות ובהיסטוריות שאיתם אנחנו עוסקים.

<מוני יוסף: אנחנו עוסקים הרבה בשואה.

<מוני יוסף: העלינו את ההצגה ארבייט מאכט פריי, מי ששמע, מכיר, זוכר, ראה.

<מוני יוסף: הצגה של חמש שעות שעסקה בהשפעות של השואה על הדור השני.

<מוני יוסף: הצגה שזכתה בפרסים בכל העולם.

<מוני יוסף: כשהיינו בברלין בפעם הראשונה, אז בעיתונות הייתה התמרמרות כי ההצגה הייתה ל-17 איש בלבד, הצגה מאוד מוכרת שבתלונות על הפסטיבל שהיה עדיף להטיס את הקהל לישראל מאשר להעלות את ההצגה שם.

<מוני יוסף: זה עלה מיליונים, הדבר הזה.

<מוני יוסף: בסופו של דבר ההצגה זכתה שם בפרס ההצגה הטובה ביותר בגרמניה באותה שנה, נעשו עליה סרטים בלי סוף ומשם התחלנו את הפריצה של התיאטרון בעולם.

עמרם מצנע: זו הצגה שנכתבה עבור התיאטרון?

<מוני יוסף: היא לא נכתבה, היא נוצרה, על ידי האמנים עצמם.

<מוני יוסף: הקהל הגיע לפה, מפה הוא נלקח באוטובוס לקיבוץ לוחמי הגטאות, באוטובוס כבר התחילה ההצגה למעשה, אחר כך הוא נכנס לאולם אחד, שם היה אירוע תיאטרלי , נכנס לעוד אולם, שם היה טקס של ילדים שעושים טקס יום השואה.

<מוני יוסף: אחרי זה נכנסים למסדרון צר, שישבו שם עם כל מיני מזוודות, ושם השחקנים מראיינים את הקהל אחד על אחד, כאילו 'מה שמך?

<מוני יוסף: יש לך קשר לשואה?

<מוני יוסף: שכנים וכו'?'.

<מוני יוסף: להעלות את הזיכרון שלך בתור בן אדם עם הנושא.

<מוני יוסף: אחר כך הקהל נכנס מתחת לבמה, שם הוא פוגש את השכונה הישראלית של שנות ה-60.

<מוני יוסף: אחרי זה יש ארוחה ישראלית מטורפת, ארוחת יום שישי, מטורפת לגמרי, שבה מתווכחים ורבים על שום דבר, על פוליטיקה בדרך כלל, אצלנו בבית זה היה למשל, ארוחה ישראלית של כאילו מי התחיל קודם.

<מוני יוסף: אחרי הקהל עולה על הבמה, למעלה, ושם יש עוד אירוע של הגיהינום הישראלי, ומשם הוא יוצא החוצה.

<מוני יוסף: אין מחיאות כפיים בהצגות שלנו ברוב המקרים, קיבלת חוויה, אתה לוקח אותה איתך הביתה.

<מוני יוסף: העניין הוא מה קורה לנו כישראלים, עם כל ההיסטוריה שאנחנו מוקפים בה.

<מוני יוסף: מה שקורה היום, מה שקרה בעבר היותר רחוק והיותר קרוב.

<מוני יוסף: מה קורה ואיך זה משפיע עלינו, מאיפה הפרנויה הישראלית מגיעה.

<מוני יוסף: כאשר המטרה כשאנחנו עושים את זה גם בעולם, שאנחנו מתאימים את ההצגה.

<מוני יוסף: אין בהצגות שלנו טקסט קבוע, מאוד חשוב להגיד, יש טקסט בסיסי ואם קרה משהו היום בחברה הישראלית או בישראל, זה נכנס לתוך ההצגה.

<מוני יוסף: ישר החיבור לעכשיו, נכון לעכשיו.

<מוני יוסף: כי לא מעניין אותנו לעשות את ההצגה על אז, על השואה, שכולם בוכים וכמה אנחנו מסכנים.

<מוני יוסף: לא, מה קורה לנו, איך אנחנו בתור חברה ישראלית מנסים להיות יותר טוב, איך אנחנו מנסים באמת להיות עם יותר טוב.

<מוני יוסף: זה נשמע קצת בומבסטי, זה בקטן, אבל זה נכון.

<מוני יוסף: זה סוג התיאטרון שאנחנו עושים.

<מוני יוסף: לפני שנת 88' התחלנו לעבוד עם קבוצה של אמנים ערבים מהרחוב פה, מעכו.

<מוני יוסף: הגיעו, היו שם חלק כמו עבריינים, פושעים קטנים, אנשים כישרוניים בצורה מדהימה ומבוזבזים, כי מה שהממסד מציע לעיר העתיקה הוא לא מספיק, בוא נאמר, והם עשו את התיאטרון כסוג של בית.

<מוני יוסף: יצרנו איתם מספר יצירות והיום חלק מהם כבר בתוך התיאטרון, חלק מלב התיאטרון.

<מוני יוסף: הם אמנים בתיאטרון, לא כקבוצה ערבית, מה שהיה בזמנו, אלא היום הם חלק מהתיאטרון.

<מוני יוסף: היום יש עוד קבוצה שפתחנו, חידשנו, של דייגים וכו', שאנחנו לוקחים ולקחנו חומרים של אמנים מהעיר העתיקה והעלינו את זה על הבמה כמופע, גם של מספרי סיפורים וגם שירים מתוך המקום.

<מוני יוסף: זה בתחום התיאטרון.

<מוני יוסף: אנחנו מופיעים פה, מופיעים בארץ, מופיעים בעולם הרבה, חזרנו לא מזמן מטשקנט, היינו בגרמניה עם שני פרויקטים.

<מוני יוסף: פרויקט אחד מראה מה קורה בתיאטרון.

<מוני יוסף: התיאטרון זה קצת מטורף, יש מכל הסוגים, יש פה קבוצה של נשים דתיות אורתודוקסיות שתעובדות פה, יש פה גברים דתיים שעובדים פה, יש קבוצה של - - - שעובדים פה.

<מוני יוסף: הבנים עובדים עם ח'אלד בתיאטרון, הוא מביים אותם כרגע, ויש פה להקת מחול שעובדת, יש פה מכל גווני הקשת.

<מוני יוסף: מצד אחד יש את חבר'ה ערבים עם דעות פוליטיות מאוד ברורות ומוצקות ויש פה בחור שאיבד את שני האחים שלו בלבנון השנייה, באחד הסקדים שהיו פה בעכו, ואתה רואה את המפגש ביניהם.

<מוני יוסף: הוא מאוד תוסס ימני, הם מאוד לכיוון השני, וחיים באהבה מוחלטת.

<מוני יוסף: גם הוויכוחים זה עם הרבה הומור שם.

<מוני יוסף: זה אחד ההישגים של התיאטרון בקטע האנושי שקרה פה.

<מוני יוסף: הופענו עם אחת ההצגות בצרפת, באביניון.

<מוני יוסף: בדיעבד התברר לנו שהייתה שם קבוצה פרו פלסטינאית שרצתה לפוצץ את האירוע.

<מוני יוסף: כשהיה פאנל אחרי ההצגה הראשון שדיבר במקרה זה היה פיראס, אחד מחברי התיאטרון.

<מוני יוסף: כשהוא דיבר, בלי לדעת הוא פירק שם את כל השנאה שיש.

<מוני יוסף: זה מוביל לדבר חמור שקורה היום בעולם מסביב, זה החרם על תיאטרון ישראלי בעולם.

<מוני יוסף: זו בעיה קשה ולצערי מי שחבר בארגון הזה, בבויקוט, אלה הרבה ישראלים והרבה יהודים.

<מוני יוסף: ניסו לעשות לנו תרגיל כזה בהולנד והיה רגע לא נעים, שרצו להעיף אותנו מהפסטיבל, וח'אלד התקשר ל - - - אחד מהם היה מרמאללה, הוא ביקש לדבר איתו, אז הוא אמר 'אני לא מדבר איתו, עד שהוא לא יחזור לרוסיה'.

<מוני יוסף: לא משנה, ההורים שלי מעירק, הם רוצים שאני אחזור לרוסיה.

<מוני יוסף: אז החבר'ה כעסו עליו בתור אמן, בוא תעשה אתה את הדיאלוג האמיתי - - - את הצד השני, והסיבות שלו הן סיבות שלו, לא ניכנס אליהן.

<מוני יוסף: הקמנו פה להקת מחול שרצה פה כבר כמה שנים במימון של מפעל הפיס.

<מוני יוסף: המימון הזה נגמר, עכשיו הלהקה כבר מחזיקה את עצמה.

עמרם מצנע: איזה סוג מחול?

<מוני יוסף: עוד פעם, מדברים בשפת תיאטרון עכו, זה תיאטרון מחול, שיצר את השפה שלו מחומרים אישיים, חומרים מקוריים, שנוגעים בבעיה הישראלית.

<מוני יוסף: זה מה שמאוד חשוב לנו.

<מוני יוסף: יש לנו פה פעם בשנה פסטיבל הצגות יחיד בערבית, שכבר קורה בפעם ה-13 או ה-14, שבעקבות הפסטיבל שהוא באמת מאוד מאוד מרכזי בתרבות הערבית בארץ פה, משרד התרבות יזם פרויקט, מדהים אני חושב, של המסרחיד המטייל.

<מוני יוסף: המסרחיד הזה, בסוף הפסטיבל שקורה פה, הוא נע בכל הפריפריה הערבית בארץ.

<מוני יוסף: אנחנו מקבלים תגובות מהמקומות, אלה מקומות שלא ראו כאלה דברים בחיים שלהם שם, כל מיני יישובים בנגב, בערערה, וזה מלא, מפוצץ.

<מוני יוסף: התגובות מאוד מרגשות.

<מוני יוסף: המשרד הגדיל את התקציב באופן מדהים, שלא להאמין, וזה אחד הפרויקטים היפים שלנו בתיאטרון, של מה המשמעות שלנו כתיאטרון בתוך ההוויה הישראלית.

<מוני יוסף: אנחנו ממשיכים ועובדים ומתקיימים - - -

עמרם מצנע: איך אתם מתקיימים תקציבית?

<מוני יוסף: יש הקצבה של משרד התרבות, יש קרנות שאנחנו משיגים ויש את ההצגות שאנחנו מופיעים איתן בעולם.

<מוני יוסף: משרד התרבות הוא טיפה מעל 50% מהתקציב השנתי שלנו.

<מוני יוסף: אנחנו משתדלים להיות מאוזנים, אנחנו לא נכנסים ל - - -

<איתמר גורביץ: כמה הופעות יש לכם בשנה?

<מוני יוסף: יש לנו עוד דבר נוסף שאנחנו עושים אותו.

<מוני יוסף: הקמנו גם מרכז פרינג', שאנחנו מארחים הצגות ומופעי פרינג' מכל הארץ, מארחים אותם פה אצלנו והתחלנו גם לארח פה תערוכות של אמנים פלסטיים, ציירים, במקום.

<מוני יוסף: קשה להביא קהל היום בארץ, אנחנו יוצאים בסביבות 220 הצגות בארץ ובעולם, גם שלנו וגם שאנחנו מארחים אותן וקשה להביא קהל.

<מוני יוסף: בתל אביב קשה.

<מוני יוסף: אנחנו מגיעים לתמונע, שזה סיפור עצוב, תמונע, תיכף נדבר על זה, לראות מה אפשר לעשות עם זה, וגם שם קשה.

<מוני יוסף: לא לכולם, להצגות פרינג' קשה.

<מוני יוסף: קשה להביא קהל.

<מוני יוסף: אנחנו מביאים לפה קהל בשיניים.

<מוני יוסף: אתמול הייתה פה הצגה חתרנית, הצגה לא קלה של סמדר ירון, מי שמכיר אותה.

<מוני יוסף: הקהל מגיע ו - - -

<איתמר גורביץ: מחוץ לעכו?

<מוני יוסף: מחוץ לעכו וגם מעכו.

<מוני יוסף: גם פרצנו דרך לעכו, הקהל מגיע מעכו.

<מוני יוסף: מכל המצפים, מהקיבוצים,מגיעים.

<מוני יוסף: כשיש הצגות מסוימות מגיעים גם מרחוק ואתה נלחם בשיניים על הקהל.

<מוני יוסף: אני חושב שזה אחד הדברים שבאמת צריך לדון בהם, מה קורה לתיאטרון הישראלי בכלל.

<מוני יוסף: כאילו היום גם התיאטראות הגדולים, של נועם סמל ובחיפה, מה קורה לתיאטרון שהוא צריך להוריד את הרף האמנותי על מנת שיגיע קהל, קהל של ועדי עובדים, ואנחנו עם זה לא מתעסקים.

<מוני יוסף: זאת אומרת אנחנו לא לוקחים את זה לוועדי עובדים, אלא עושים את האמנות שלנו בצורה שאנחנו מאמינים בה, וזה יותר קשה ממה שהיה בעבר.

<מוני יוסף: אתה שומע אנשים, 'לא בא לי עכשיו דברים כבדים, בא לי משהו יותר קליל'.

<מוני יוסף: אין מה לעשות - - -

עמרם מצנע: ההצגות הנחשבות כטובות, של התיאטראות הגדולים, הם מפוצצים.

<מוני יוסף: נכון, 'כנר על הגג' מפוצץ, בלי סוף.

<יהודית גידלי: לא, גם המלט.

<מוני יוסף: המלט, נכון.

<מוני יוסף: יש דברים חריגים.

<מוני יוסף: אבל יש את הצגות האיכות, רובן לא רצות הרבה זמן.

<איתמר גורביץ: השאלה היא הבחירה האמנותית של התיאטרונים, איזה בחירה הם עושים.

<איתמר גורביץ: יש השפעה על היכלי התרבות, שהקהל - - -

עמרם מצנע: החיים השגרתיים הם כל כך קשים, שאנשים רוצים בידור, יותר מאשר אמנות.

<יהודית גידלי: זה נכון.

<מוני יוסף: נכון, אבל השאלה מה?

<מוני יוסף: נפסיק את ה- - -?

עמרם מצנע: לא, ברור.

<מוני יוסף: אני לא מזלזל, לא פוגע ומכבד את הבחירות שלהם, הם צריכים להתקיים והם עושים את זה - - - אבל אנחנו עומדים מאחורי ההחלטה שלנו.

עמרם מצנע: וגם קמו הרבה מאוד תיאטראות פרינג' קטנים כאלה, בדימונה, אצלכם, בתל אביב.

<מוני יוסף: נכון.

<איתמר גורביץ: יש לכם שיתוף פעולה עם הפסטיבל?

<מוני יוסף: יש.

<מוני יוסף: אנחנו ניהלנו אמנותית את הפסטיבל עד לפני שנה.

<מוני יוסף: כארבע שנים.

<מוני יוסף: בפסטיבל האחרון עשינו שבע הצגות שונות שלנו.

<מוני יוסף: שבע הצגות, ממש כאילו חצי פסטיבל שהופענו עם ההצגות שלנו.

<איתמר גורביץ: ההופעות הרצות או הופעות חדשות?

<מוני יוסף: הופעות רצות וגם חדשות.

<מוני יוסף: הייתה בכורה אחת שם ועוד הצגות רצות, גם מחול.

<איתמר גורביץ: ומה קרה?

<מוני יוסף: לא, אנחנו מריצים אותם.

<איתמר גורביץ: אבל אתה אומר שארבע שנים - - -

<מוני יוסף: ארבע שנים זה נגמר, מכל הסיבות, שאני לא אכנס.

<מוני יוסף: בדרך כלל קדנציה זה שלוש-ארבע שנים.

<מוני יוסף: אני חושב שהיינו צריכים להמשיך עוד יותר, היו שם מאבקי אגו עם גורמים מסוימים שם ואנחנו עמדנו על מעמד האמנים וזה הפריע לאנשים מסוימים והחליטו - --

<איתמר גורביץ: אם לא היו מאבקי אגו לא הייתה אמנות.

עמרם מצנע: האנושות לא הייתה קיימת.

<מוני יוסף: אני מקווה שהפסטיבל ישמור על עצמו.

עמרם מצנע: כל הצוות והלהקה עכואית?

<מוני יוסף: עכו והסביבה.

<מוני יוסף: ח'אלד מסכנין, למשל.

<מוני יוסף: הרבה עכואים, מהסביבה, אנשים שהגיעו מתל אביב לעכו.

<מוני יוסף: אני הגעתי מפתח תקווה.

עמרם מצנע: איך הקשר עם העירייה?

<מוני יוסף: הקשר בסך הכול טוב.

<מוני יוסף: יש כל מיני הפרעות של זה, אבל הקשר עם ראש העיר הוא טוב, ראש העיר מאוד תומך.

<מוני יוסף: יש כל מיני הפרעות חיצוניות, לא נכונות.

<מוני יוסף: בסך הכול מעריכים את העבודה שלנו פה מאוד.

עמרם מצנע: גופי תרבות כאלה הם מאוד חשובים, דווקא ביישובי פריפריה, ועכו שמנסה למצב את עצמה, די בהצלחה, אני חושב, בסך הכול, בשנים האחרונות, מאז לנקרי, וזו אבן חשובה.

<מוני יוסף: כן.

<מוני יוסף: יש לנו עוד פרויקט שאני מאוד גאה בו, הקמנו פרויקט של אמנות מעוררת שינוי.

<מוני יוסף: קרן ברכה מימנה חלק גדול מהפרויקט הזה, שבו אמנים שלנו התפרסו בעיר עצמה, בבתי ספר, בכל מיני מתנ"סים, והקימו שם כל מיני סדנאות לתיאטרון, למחול, אמנות פלסטית, קולנוע, צילום, והיה ערב מדהים של סיכום העבודות.

<מוני יוסף: זה בית ספר יהודי וערבי ביחד.

<מוני יוסף: זו המטרה.

<מוני יוסף: היה שלב ראשון של מספר מפגשים נפרדים, שיגיע לשפה של ביטחון וכו' של כל אחד ואז הפגשנו אותם ביחד והם המשיכו עד סוף השנה כיחידה אחת.

<מוני יוסף: זו הייתה הצלחה.

<מוני יוסף: אתה רואה את הילדים מגיעים להצגות שלנו עם ההורים, וזה ההישג הגדול.

עמרם מצנע: ההצגות שלכם מופיעות בסל תרבות?

<מוני יוסף: כן, ודאי.

<מוני יוסף: אנחנו עובדים הרבה עם תרבות ישראל, זה גוף מקסים.

עמרם מצנע: מה זה תרבות ישראל?

<מוני יוסף: מה שהיה פעם אמנות לעם.

<מוני יוסף: הם מתעסקים עם המבוגרים יותר.

<מוני יוסף: יש לנו שיתוף פעולה מקסים, נהדר, איתם.

<איתמר גורביץ: כמה שחקנים יש לכם פה קבוע?

<מוני יוסף: יש פה בסך הכול 12 מקבלי משכורת ועוד 30 שמופיעים בהצגות שונות.

<מוני יוסף: יש פה המון הצגות שרצות במקביל, אז הם לא מקבלים משכורת קבועה, הם מקבלים פר הצגה.

<איתמר גורביץ: כמה אנשי מינהל יש לכם?

<מוני יוסף: מעט מאוד.

<מוני יוסף: מינהל זה אני - - -

<קריאה: אתה ואתה ואתה.

<שמעון אלקבץ: לא, יש מוני יוסף ויש יוסף.

<מוני יוסף: יש פה מנהלת חשבונות.

<מוני יוסף: כל אחד עושה המון דברים פה, המון פונקציות.

<מוני יוסף: ח'אלד הוא שחקן והוא במאי ו - - -

עמרם מצנע: כמה אולמות יש לכם?

<מוני יוסף: יש לנו פה אולם גדול, אנחנו נראה אותו תיכף, יש לנו 120 איש.

<מוני יוסף: אנחנו משתמשים פה בכל האולמות בפסטיבל עכו.

<מוני יוסף: (סיור בתיאטרון)

<מוני יוסף: זה אולם שעבר שיפוץ.

<מוני יוסף: כשאנחנו מארחים קבוצות כמו פרינג' אנחנו לא גובים מהם שקל על בשימוש באולם ובציוד.

<מוני יוסף: בניגוד לתיאטרון תמונע, כשאני נוסע לתל אביב, עולה לי השכרת אולם שם 3,500 שקל, לפני טכנאי.

<מוני יוסף: זו התאבדות.

<מוני יוסף: אנחנו עושים את זה כי אין לנו בררה, אבל זה - - -

<שמעון אלקבץ: בעקבות ההערות של קבוצות ושל יוצרים, אנחנו הולכים לשנות את המבחנים בפרינג', פשוט לשנות את שיווי המשקל, שאת רוב הכסף יקבל היוצר שמגיע, וכדי להימנע ככל שניתן מזה שמרכזי הפרינג', יש בסך הכול שלושה, אנחנו מדברים על צוותא, על תמונע ועל הסמטה, שלושה שקיימים כרגע כמרכזי פרינג' - - -

עמרם מצנע: בתל אביב.

<שמעון אלקבץ: הם מקבלים משהו כמו 4.5 מיליון שקלים שמחולקים בין שלושתם על השירות הזה שהם - - - חוץ מהפעילויות השוטפות שלהן, רק על העובדה שהם מהווים בית ל - - - אז כשראינו שבאמת הם מנצלים את כוחם לרעה, אז עשינו עבודה - - -

<מוני יוסף: הם פשוט שוחטים אותנו.

<מוני יוסף: יש שם איזה 100 מקומות, אתה גובה 40 שקל לכרטיס, אתה מגיע ל-4,000 שקל, כל ההוצאות לנסוע לשם, זה הסעות, מעבר לשכר לאמנים, זה תאורה - - -

<איתמר גורביץ: זה לא הולך על אחוזים?

<מוני יוסף: לא הולך על אחוזים, אני צריך לשלם מינימום של 3,500 שקל ואחרי זה אחוזים.

<מוני יוסף: אחרי שאני משלם את השכירות, זה כמעט 4,000 שקל שכירות ואז האחוזים הולך.

<מוני יוסף: אבל מי מגיע לאחוזים?

<מוני יוסף: אתה לא מגיע בחיים, כי אתה לא מגיע לזה.

<מוני יוסף: זה מטורף.

<שמעון אלקבץ: כן.

<שמעון אלקבץ: ואחרי זה כשאנחנו יוצאים איתם למלחמה, אז הם מגישים נגדנו בג"צ.

<איתמר גורביץ: לא על זה.

<שמעון אלקבץ: לא משנה, זה חלק מהסיפור.

<שמעון אלקבץ: זה חלק מהסיפור, איתמר.

<שמעון אלקבץ: אבל יש לנו חניה חינם.

<מוני יוסף: האולם הזה משופץ בעזרת משרד התרבות.

<מוני יוסף: שמעתי שיש בעיה עם שיפוצים.

<שמעון אלקבץ: אתה מדבר על 13' או 14'?

<מוני יוסף: על 14'.

<שמעון אלקבץ: למה?

<שמעון אלקבץ: בטיחות ונגישות.

<מוני יוסף: לא, רק אם אתה בעל הבית, אם המבנה שלך.

<שמעון אלקבץ: בגלל נוהל שר אוצר חדש?

<מוני יוסף: כן, נוהל שר אוצר חדש, זה אבסורד.

<שמעון אלקבץ: לא בטוח שזה יתרחש, כל הסיפור של הערת האזהרה והקניין ו - - -

<מוני יוסף: כן, זה מטורף.

<שמעון אלקבץ: זה פשוט באמת מטורף.

עמרם מצנע: אנחנו מטפלים בשינוי.

עמרם מצנע: יש כמה דברים שם, עמותה צריכה לחתום על ערבות אישית.

עמרם מצנע: טוב, לצערי אנחנו חייבים לסיים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: וצריך לבוא לאיזה הצגה.

<מוני יוסף: בשמחה ובששון.

<מוני יוסף: אתם מוזמנים, ואם מישהו ירצה, זה יהיה נהדר שתהיו מנויים שלנו.

עמרם מצנע: מנויים לא, כולם פה תל אביבים.

עמרם מצנע: תודה רבה.