ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 150, 2014-02-10 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב.

עמרם מצנע: לצערי דברים חשובים מאוד שכנראה הם לא דחופים, מושכים פחות תשומת לב.

עמרם מצנע: עוד מהפגישה הראשונה שהייתה כאן בוועדה עם מנח"י (מנהלת חינוך ירושלים) שמנו על סדר היום בחריפות די משמעותית, את נושא מערכת החינוך במגזר הערבי בירושלים המזרחית.

עמרם מצנע: גם הסיור שערכנו בירושלים, שהיה בהחלט מעניין, הציג בפני הועדה את הרב-גוניות של החינוך בירושלים בכלל וכמובן את הבעיות החינוך במזרח ירושלים וגם את בעיות החינוך במגזר החרדי, שני קצוות של מערכת אחת.

עמרם מצנע: מאז גם יצא לנו לבקר בעוד כמה מוסדות חינוך בירושלים.

עמרם מצנע: אין ספק שזו מערכת מורכבת מאוד, רגישה מאוד עם הרבה מאוד נושאים ואתגרים.

עמרם מצנע: הבוקר אנחנו מייחדים את הפגישה לנושא הנשירה במגזר הערבי בירושלים.

עמרם מצנע: קיבלנו ניירות עמדה מ"עיר עמים" ומהאגודה לזכויות האזרח.

עמרם מצנע: אנחנו רואים את הנתונים והם בהחלט מאוד קשים, הם קשים באופן מוחלט ועוד יותר קשים כשאתה מסתכל בהשוואה לחינוך העברי בירושלים בכלל וגם בארץ, מול החינוך במגזר הערבי-ישראלי.

עמרם מצנע: מניירות העמדה וגם ממה שעלה כאן בדיונים, אתה רואה צרור של גורמים ולא איזה נושא אחד מסוים שאם נטפל בו נפתור את הבעיה, ביניהם התנאים הפיסיים, ביניהם נושאים הקשורים לכוח אדם מקצועי, ביניהם המורכבות בכלל של מערכת החינוך בירושלים המזרחית שהיא שכונות שהן חלק מירושלים.

עמרם מצנע: התושבים לא מרגישים שהם חלק מירושלים.

עמרם מצנע: לכך יש משמעויות מכל הכיוונים.

עמרם מצנע: בפגישה זו ננסה להבין יותר לעומק.

עמרם מצנע: ננסה לראות איפה אנחנו כוועדה יכולים לעזור כדי לקדם את הדברים.

עמרם מצנע: עיריית ירושלים בבקשה.

<משה טור-פז: שלום, אני מנהל מנחי"י.

<משה טור-פז: ראשית צריך לומר שישבנו עם ניר מספר פעמים.

<משה טור-פז: כמובן שההכרות עם העובדות ברורה לנו מאוד.

<משה טור-פז: רוב העובדות מסתמכות על עבודתם של האנשים שיושבים כאן: לארה מובאריכי ממונה על מזרח ירושלים, צחי גולן הממונה על הפרט בעיריית ירושלים בשיתוף עם משרד החינוך, עם המפקח הכולל מוחמד כנאעני ואילנה בוזגלו מאגף קידום נוער בין השאר גם על מזרח ירושלים.

<משה טור-פז: הנשירה במזרח ירושלים ,כפי שהצגנו בפניך בסיור, מגיעה לכ- 13% בשנתון.

<משה טור-פז: כמעט שליש מהילדים בתוך מערכת החינוך הרשמית לא מסיימים את כיתה י"ב.

<משה טור-פז: אלו הנתונים אותם פרסמנו ועליהם בין השאר נסמך הדוח.

עמרם מצנע: כשאתה אומר שליש לא מסיימים את מערכת החינוך, הפורמאלית והלא פורמאלית?

<משה טור-פז: והלא פורמאלית.

<משה טור-פז: שני שליש בלבד יסיימו כיתה י"ב.

<משה טור-פז: אלו הנתונים שבידנו.

<משה טור-פז: כ- 100 אלף ילדים במערכת החינוך במזרח ירושלים.

<משה טור-פז: 42% אחוז מתוכם בחינוך הרשמי והשאר במערכות הלא רשמיות.

<משה טור-פז: אכן יש פער של קרוב ל- 1,000 כיתות במזרח ירושלים.

<משה טור-פז: את הפער שבחינוך המוכר שאינו רשמי סוגרות בעיקר כיתות שכורות.

<משה טור-פז: כפי שמתואר בדוח אנחנו בתהליכי בנייה שונים של קרוב ל- 400 כיתות.

<משה טור-פז: ומכאן אני מגיע לבעיות.

<משה טור-פז: תהליכי הבנייה של כיתות במזרח ירושלים הם מהמתקדמים ביותר בעיר ירושלים ומהגדולים בארץ גם בסדר גודל יחסי ומוחלט, כלומר, אין מקום שמדינת ישראל בונה כיתות יותר מאשר במזרח ירושלים, זה בגלל הפערים.

<משה טור-פז: אני אומר שאפילו במגזר החרדי שגם בו יש פער גדול שאתה מכיר, אנחנו לא מצליחים לבנות באותו סדר גודל.

<משה טור-פז: אבל, אנחנו מתקרבים מאוד לתקרת הזכוכית בבניית הכיתות וזאת בגלל סיפור הפקעת הקרקעות.

<משה טור-פז: כידוע במזרח ירושלים יש מעט מאוד קרקעות ציבוריות, יש מעט מאוד קרקעות שרשומות בטאבו ללא עבירות בנייה.

<משה טור-פז: הדבר הזה מגביל אותנו במתן פתרונות מיידים.

<משה טור-פז: אנחנו מאוד מתקשים לבנות כי אין לנו קרקעות זמינות.

<משה טור-פז: אנחנו מאוד מתקשים לשכור כי אין לנו דירות פנויות שניתן להשכיר אותן ואין עליהן באמת עבירות בנייה ולהן בעלות ברורה.

<משה טור-פז: בעקבות שני הגורמים האלה מעבר ל- 400 הכיתות הנמצאות בתהליכים תכנוניים, בעצם אנחנו נמצאים בפני מדבר צחיח.

<משה טור-פז: על מנת להתגבר על המחסור ולסגור את הפערים של מאות הכיתות הנוספות אנחנו צריכים להפקיע קרקעות שעליהן נוכל לבנות כיתות.

<משה טור-פז: זה תהליך שעולה הרבה מאוד כסף ולוקח מספר שנים.

<משה טור-פז: הגשנו למשרד האוצר תכנית להפקעת קרקעות שאיתרנו ואנחנו יודעים שנוכל לבנות עליהן גנים ובתי ספר.

<משה טור-פז: הגשנו לצורך כך מחיר של 110 מיליון שקל שנדרש להפקעת קרקעות נוספות בשנים הבאות.

<משה טור-פז: ישנה הסכמה עקרונית לחלק מהסכום, לכשליש ממנו, אבל כאמור זו עזרה ראשונה.

<משה טור-פז: בהמשך אגיע לצרכים שלנו ברמה ההוליסטית.

<משה טור-פז: הנושא הראשון הוא כסף זמין להפקעת קרקעות על מנת שנוכל לבנות כיתות נוספות מעבר ל- 400 שנמצאות כרגע בצינור, בתהליך.

<משה טור-פז: זה אתגר ראשון.

<משה טור-פז: האתגר הזה כמובן מביא לכך שאין כיתות זמינות לכל תלמיד במזרח ירושלים.

<משה טור-פז: יש לנו אתגר נוסף בנוסף לבינוי, אתגר מניעת הנשירה שהוא גם אתגר תרבותי, מאחר ובסוף כיתה ט' ו-י' ילדים רבים הולכים לעבוד ולא רואים בלימודים את עתידם.

<משה טור-פז: גם על האתגר שנקרא לו חינוכי, אנחנו עובדים עם מנהלי בתי ספר על הבנה שמניעת נשירה היא חלק מתפקידם.

<משה טור-פז: שני גופים מובילים את העבודה הזאת, משרד החינוך וגם עיריית ירושלים.

<משה טור-פז: האתגר השלישי קשור למניעת הנשירה והוא תחושת חוסר התכלית.

<משה טור-פז: בוגרים רבים של מערכת החינוך במזרח ירושלים יודעים שתעודת בגרות פלשתינית לא מקנה להם נגישות להשכלה גבוהה במדינת ישראל.

<משה טור-פז: חלקם, לא כולם, אומרים לנו "לו הצעתם לנו לצד הבגרות הפלשתינית גם בגרות ישראלית, יתכן והיינו מעדיפים אותה על מנת שאולי בעתיד נוכל ללמוד במדינת ישראל, במוסדות ההשכלה הגבוהה שלה ולראות את עתידנו כאן".

<משה טור-פז: להבנתנו, שלושת המאפיינים האלה, התרבותי, החינוכי והתכלית גורמים למרבית הנשירה במזרח ירושלים.

<משה טור-פז: הנושא השני שאנחנו עושים תכנית למניעת נשירה.

<משה טור-פז: לארה וצחי מובילים את העבודה בתכנית מניעת נשירה ומשרד החינוך נותן את חלקו.

<משה טור-פז: היום אנחנו מפעילים תכנית ב-3 מיליון שקלים.

<משה טור-פז: על מנת שנוכל להשלימה דרושים לנו עוד 12 מיליון.

<משה טור-פז: אנחנו מפעילים היום 20% מההיקף הנדרש, גם זה פי חמש ממה שהיה בשנה שעברה, כלומר התקציבים גדלו פי חמש.

<משה טור-פז: אנחנו זקוקים לעוד פי חמש על מנת להחיל את כל מזרח ירושלים על כל הרבדים כדי להפעיל תכנית במעבר מחטיבת הביניים לתיכון על מנת להמעיט את הנשירה.

<משה טור-פז: דוח "עיר עמים" מציין גם כן את נושא נישואי קטינות.

<משה טור-פז: גם בזה אנחנו עסוקים ויש לנו תכניות יחד עם משרד הרווחה.

<משה טור-פז: מקיימים שולחן עגול שאנחנו מנהלים יחד, על מנת להקטין את התופעה הזאת ולהביא לכך שגם בנות תסיימנה את לימודיהן כסדרן.

<משה טור-פז: צריך לומר שרוב הנשירה מבתי הספר היא של בנים כפי שקורה גם במגזר היהודי.

<משה טור-פז: יש לנו את מניעת הנשירה, את נושא הבינוי ויש באופן כללי את נושא העסקת הנשים, גם זה בא לידי ביטוי בדוח.

<משה טור-פז: אנחנו עיריית ירושלים ומשרד החינוך מתקשים מאוד לאייש תקנים שנקרא להם, בתחום הטיפולי הרחב: יועצים קב"סים (קציני ביקור סדיר).

<משה טור-פז: ומה שלא נזכר בדוח, פסיכולוגים.

<משה טור-פז: שלושת המקצועות האלה הם מקצועות טיפוליים שדורשים ברובם תואר שני, רמת הכשרה מאוד גבוהה.

<משה טור-פז: האוכלוסייה במזרח ירושלים במידה והיא מגיע לרף ההשכלה הזה, וגם אין רבים, מעדיפה ללכת לשוק הפרטי ולא לשוק הציבורי.

<משה טור-פז: לצורך כך נדרש לפרוש את התקרות הרגילות של תגמול שנוגעות למגזר הציבורי ולתת, למשל החזר שכר דירה ודברים מהסוג הזה, לאנשים שמגיעים מחוץ למרחב ירושלים לגור בירושלים.

עמרם מצנע: במקצועות האלה יש הרבה שבאים מערבי ישראל?

<משה טור-פז: יש.

<משה טור-פז: הקושי שלנו הוא לאייש את המשרות בגלל פערי השכר בין הנורמות הנהוגות בשוק הפרטי ובעיקר שכר הדירה.

<משה טור-פז: יש לנו גם מועמדים מאוניברסיטאות פלשתיניות, למשל מאוניברסיטת אל-קודס יש מעומדים שמוכנים לעבוד במערכת, אבל התארים אינם מקובלים אצלנו.

<משה טור-פז: זו גם תקרה שאיננו מצליחים לפרוץ.

<משה טור-פז: עבודת עיריית ירושלים ומשרד החינוך, להבנתי ולהבנת השותפים שיושבים כאן, העבודה מאוד ממוקדת, אבל כדי להתמודד עם בעיות מזרח ירושלים נדרשים שלושה דברים שלא יושבים בשני המשרדים הללו: האחד, תקציב בסדר גודל של מאות מיליונים, אנחנו מעריכים את סך הטיפול בכ- 500 מיליון שקל לתכנית הוליסטית שמטפלת בכל ההיבטים עליהם דיברתי והיבטים נוספים למשל: רווחה נושא שזוכה כאן בוועדה הזאת, לפחות פוקוס, אבל הם בהחלט חשובים.

<משה טור-פז: שנית, שינוי תקינה עליה אמון משרד הפנים והאישורים נמצאים באוצר, ואיזו ראיה מתכללת את כלל המאמצים הללו, בעצם סביב המשרד לענייני ירושלים נותן גם משרד ראש הממשלה.

<משה טור-פז: להבנתנו, שני המשרדים, עיריית ירושלים ומשרד החינוך עושים בכלים שעומדים לרשותנו, יש לנו הרבה כלים חדשים שאנחנו מפעילים בשנה-שנתיים האחרונות, אבל אנחנו מתקרבים מאוד לתקרת ההתקדמות שלנו בגלל היבטים תקציביים.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: יש עוד מישהו שרוצה להציג, עיריית ירושלים?

עמרם מצנע: משרד החינוך בבקשה.

<אילנה בוזגלו: אני ממונה על תחום קידום נוער, מפקחת ממונה על קידום נוער במזרח ירושלים.

<אילנה בוזגלו: תחום קידום נוער הוא בעצם אגף מרכזי במשרד החינוך שעוסק בבני נוער שנשרו ונמצאים בסיכון ובנשירה סמויה.

<אילנה בוזגלו: הנתונים שמגיעים אלינו בדרך כלל מגיעים הקב"סים, דרךReaching Out שאנחנו עושים.

<אילנה בוזגלו: השירותים שאנחנו נותנים הם בתוך מסגרות של יחידות לקידום נוער.

<אילנה בוזגלו: בירושלים זו חטיבה לקידום נוער, חטיבה מאוד גדולה ואחת המרכזיות בארץ.

<אילנה בוזגלו: השירותים שאנחנו נותנים במזרח ירושלים, ונתייחס לזה כמזרח ירושלים, דומים למה שאנחנו נותנים בכל הארץ בכל במחוז במישור המניעה בתוך בתי הספר.

<אילנה בוזגלו: אתה מכיר את התכנית הלאומית, בשנה שעברה והשנה פעלנו במסגרת התכנית הלאומית עם תכנית "כשרים" למניעת נשירה בתוך בתי הספר.

<אילנה בוזגלו: עובדים סוציאליים נכנסים לתוך בתי הספר.

<אילנה בוזגלו: בתי הספר מגדירים מספר בני נוער שמבחינתם הם מועדים לנשירה גלויה ועובדים איתם ברמה הטיפולית-תעסוקתית - - -

עמרם מצנע: בעצם זה די סיסמאות, כי אני מבין שאין מספיק כוח אדם, אין מספיק כסף.

<אילנה בוזגלו: מיד אציג את הכול.

<אילנה בוזגלו: אני מספרת מה אנחנו עושים.

<אילנה בוזגלו: אני גם אציג את המספרים.

<אילנה בוזגלו: אנחנו בהחלט רחוקים ממה שצריך באמת לתת.

<אילנה בוזגלו: במזרח ירושלים, אנחנו מטפלים בילדים מגילאי 14 עד 26, כאשר המנדט של משרד החינוך הוא עד גיל 19.

<אילנה בוזגלו: שוב, אנחנו נותנים שירותים לנוער נושר ולנוער בסיכון, בסדר גודל של 300 בני נוער.

<אילנה בוזגלו: אין ספק שהמשרות מצומצמות.

<אילנה בוזגלו: היום המשרות עומדות על 16 תקנים של עו"ס הממומנים בחלקם על ידי משרד החינוך, חלקם על ידי העירייה וחלקם על ידי הרווחה.

<אילנה בוזגלו: - - -

עמרם מצנע: ציינתם שבמזרח ירושלים יש 100 אלף תלמידים ו- 13% נושרים, זה 13,000 ילדים נושרים.

עמרם מצנע: שלא לדבר על אלה שהם לקראת נשירה, וכאן מטפלים רק ב- 300 ילדים.

<אילנה בוזגלו: גלויים.

<אילנה בוזגלו: שוב אגדיר את הגילאים, 14 עד 18.

<אילנה בוזגלו: לדעתי משה טור-פז נתן את הפריסה המאוד מאוד אמיתית בנוגע לקליטת כוח אדם מקצועי כדי לאתר את אותם ילדים ולעבוד איתם.

<אילנה בוזגלו: אנחנו נותנים את השירות שלנו דרך הקב"סית שנמצאת במזרח ירושלים ובאמצעות העובדים שנמצאים בשטח.

<אילנה בוזגלו: השירותים שאנחנו נותנים להם: שירותי השלמת השכלה, תעסוקה, מנהיגות והעצמה בשילוב טיפול תומך למידה.

<אילנה בוזגלו: בסך הכול שיש הישגים מאוד מאוד יפים עם הקבוצה שאנחנו עובדים איתה.

<אילנה בוזגלו: היא קבוצה לא גדולה.

<אילנה בוזגלו: מבחינת משרד החינוך אין בעיית משאבים לתת לילדים האלה.

<אילנה בוזגלו: כן בהחלט יש בעיה של מקום.

<אילנה בוזגלו: דיבר משה על נושא המבנים וכמה קשה לאתר מבנים, קשה מאוד לשכור מבנים.

<אילנה בוזגלו: יש את עניין כוח האדם.

<אילנה בוזגלו: אלו הסוגיות שאיתן אנחנו מתמודדים.

<אילנה בוזגלו: מבחינת המשרד יש משאבים לתת והוא נותן במיטב שהוא יכול לתת.

עמרם מצנע: "עיר עמים" בבקשה.

<אביב טטרסקי: כמו שמשה טור-פז ציין וגם הנתונים לפניכם.

<אביב טטרסקי: הרבה מהם קיבלנו דרך העבודה של העירייה.

<אביב טטרסקי: בנושא של חוסר קרקעות אבקש להוסיף ולהמשיך משם.

<אביב טטרסקי: מהעבודה שלנו מצאנו שבשכונות שונות במזרח ירושלים יש וועדי הורים, וועדי קהילה שמצביעים על שטחים בשכונות שלהם.

<אביב טטרסקי: הם אומרים "כאן היינו רוצים שתיקחו את הקרקע הזאת ושיבנו עליה בתי ספר".

<אביב טטרסקי: לאור הבעיה שמשה טור-פז הצביע, לדעתי מאוד כדאי לעשות בירור גם עם אנשי השכונות עצמם - - -

עמרם מצנע: זה שוועד השכונה רואה איזו קרקע פנויה ואומר שהוא רוצה ששם יהיה בית ספר, זה רחוק מאוד מאוד מלהפוך אותה לזמינה.

<אביב טטרסקי: זו עבודה שאנחנו התחלנו לעשות בחודשים האחרונים.

<אביב טטרסקי: מדובר בקרקעות שעליהן ניתן לקבל תמיכה של כלל השכונה, אם צריך להפקיע אותן – אז להפקיע אותן.

<אביב טטרסקי: כאן יש פוטנציאל לשינוי אם באמת מצביעים על המחסור בקרקע כנקודה קריטית.

<אביב טטרסקי: להערכתנו, בהחלט יש מה לעשות אם יערבו בזה את נציגי השכונות.

<אביב טטרסקי: לדעתי זו הצעה שמאוד כדאי לבדוק.

<אביב טטרסקי: מצד שני יש חסמים שהם מאוד בידיים של מנח"י.

<אביב טטרסקי: למשל עניין ההסעות.

<אביב טטרסקי: כאשר בין השאר בעקבות העדר קרקעות לבתי ספר, הרבה מאוד ילדים גם אם הם רשומים לבתי ספר הם רשומים לבתי ספר רחוקים ממקום מגוריהם.

<אביב טטרסקי: בהרבה מקרים ההסעות שהעירייה אמורה לתת לא ניתנות בצורה מספקת.

<אביב טטרסקי: זה הכי חריף אולי בשכונות מעבר לגדר ששם צריך לעבור מחסום.

<אביב טטרסקי: מדובר על אלפי תלמידים.

<אביב טטרסקי: השבוע היינו בג'בל מוכבר, סיפרו לנו ששם ביטלו הסעה שניתנה עד השנה, השנה מצאו להם דרך קיצור שהמרחק הוא לא מרחק של שלושה ק"מ – ביטלו להם את ההסעה.

<אביב טטרסקי: לאור שאר הקשיים הקיימים, אני חושב שבנושא של ההסעות חשוב להשקיע את התקציב היחסית הקטן, בשביל שזה לא יהווה עוד חסם.

<אביב טטרסקי: הוזכר הנושא של נשירת תלמידות – בתי ספר שנבנים מחוץ לשכונה, יש שכונות שאין בהן בית ספר תיכון, יהיה מאוד מאוד קשה לשלוח תלמידות ללמוד מחוץ לשכונה שלהן.

<אביב טטרסקי: אפרופו, הנושא התרבותי.

<אביב טטרסקי: לכן גם כשחושבים לפתור את הבעיה חייבים שבכל שכונה יבנו את בתי הספר החסרים.

<אביב טטרסקי: מעבר למחוסר הפיסי קיימות בעיות, כמו הבעיות למניעת נשירה, אנחנו רואים גם במנח"י, גם במשרד החינוך וגם במשרד התמ"ת (משרד התעשייה, מסחר ותעסוקה), הכלכלה היום, שיש פער גדול בין מה שמוצע במערב העיר למה שמוצע במזרח העיר.

<אביב טטרסקי: הפער הוא במספרים אבסולוטיים ואם בודקים במספרים יחסיים זה קופץ עוד יותר.

<אביב טטרסקי: למשל 11 בתי ספר שמשרד החינוך או משרד הכלכלה מפעילים במערב העיר לעומת 2 בתי ספר כאלה במזרח העיר.

<אביב טטרסקי: במזרח העיר אין - - -

עמרם מצנע: אתה מדבר על מזרח העיר.

<אביב טטרסקי: במשרד הכלכלה זה להכשרה מקצועית, אין אף בית ספר כזה, גם משרד החינוך מפעיל מסגרות בבתי ספר נפרדים ששם יש שניים לעומת 7, שיש במערב העיר, נדמה לי.

<אביב טטרסקי: יש כיתות שח"ר (שירותי חינוך ורווחה) שנועדו למנוע נשירה בתוך בתי ספר הרגילים.

<אביב טטרסקי: 65 כיתות במערב העיר, 5 כיתות במזרח העיר.

עמרם מצנע: זה פונקציה של כסף?

<משה טור-פז: לא.

<משה טור-פז: נתייחס אחד אחד.

עמרם מצנע: בעניין של שח"ר.

עמרם מצנע: בעצם זה ארגון כיתה עם תקציבים מיוחדים בתוך הספר.

<משה טור-פז: זה מותנה בבגרות ישראלית.

<משה טור-פז: כל המגמה של אגף שח"ר זה לעודד תלמידים להגיע לבגרות.

<משה טור-פז: התכנית של אגף שח"ר אינה מותאמת לבגרות הפלשתינית ולכן רק בשכונת בית צפפה יש, היום יש בעוד בית ספר אחד או שניים בגרות ישראלית ואז קיימת האופציה לפתוח את כיתות שח"ר.

עמרם מצנע: איזה אחוז מהילדים הולכים על מסלול בגרות ישראלי ואיזה על מסלול פלשתיני?

<אילנה בוזגלו: בקידום נוער כולם על מסלול ישראלי.

עמרם מצנע: לא שאלתי על קידום נוער, שאלתי על אלה שנמצאים בכיתות התיכון.

<לארה מובאריכי: זה בערך 500 תלמידים, זה אחוז שאי אפשר לציין אותו.

<משה טור-פז: היה לנו בית ספר אחד או שניים עם בגרות ישראלית, באחרים בעצם לא הייתה אופציה.

<משה טור-פז: עשינו השנה שינוי מדיניות.

<משה טור-פז: משרד החינוך ועיריית ירושלים מציעים לבתי ספר להיכנס לבגרות ישראלית.

<משה טור-פז: מטבע הדברים אנחנו לא עושים שום דבר בכפייה, זה דורש שיתוף פעולה של בתי הספר והקהילות.

<משה טור-פז: בכל מקום שהקהילה אומרת 'רוצה אני', למשל שכונת צור-באחר היא דוגמה טובה, אנחנו פותחים בבתי הספר ביסודיים ובעל-יסודיים כיתה לבגרות ישראלית לצד כיתה לבגרות פלשתינית.

<משה טור-פז: ברגע שיש את זה אפשר גם לפתוח כיתה של אגף שח"ר.

עמרם מצנע: חוץ מהשאלה הלאומנית, לצורך העניין, מה הסיבות לכך שלא יותר תלמידים הולכים לבגרות ישראלית?

<משה טור-פז: אני חושב שעיקר הבעיה היא אצלנו.

<משה טור-פז: אנחנו עד היום לא הצענו כי היה סוג של סטאטוס-קוו כזה שאמר יש בגרות פלשתינית במזרח ירושלים, היו שני חריגים.

<משה טור-פז: היום אנחנו מבינים שיש כאן, שוב, הנושא הזה נתפס כנושא פוליטי.

<משה טור-פז: אנחנו מנסים היום במשרד החינוך ובעירייה לנתב את הפוליטיקה הצידה ולהציע את זה כאופציה.

<משה טור-פז: איפה ירד לנו האסימון?

<משה טור-פז: – כשגילנו ש- 5 בתי ספר מוכר שאינו רשמי מגישים רק לבגרות ישראלית.

<משה טור-פז: כלומר, דווקא השטח הגיב מהר יותר מאיתנו והציע לילדים ממזרח ירושלים בגרות ישראלית.

<משה טור-פז: יש אפילו תופעות, המפקחים מכירים אותן היטב, של ילדים שלומדים בבוקר בבית ספר רשמי לבגרות פלשתינית, ואחר הצהריים לומדים לבגרות ישראלית בבית ספר פרטי בתשלום.

<משה טור-פז: היום המגמה אצלנו להציע, שוב רק למי שרוצה.

<משה טור-פז: זה ייתן לנו גם כלים נוספים כלכליים לכיתות שח"ר שאין.

עמרם מצנע: מאיזה כיתה אתה צריך להחליט אם אתה הולך לכאן או לכאן?

<לארה מובאריכי: עדיף מהיסודי.

<לארה מובאריכי: אבל אנחנו התחלנו מחטיבות הביניים.

<לארה מובאריכי: בצור-באחר יש לנו אחד ביסודי שהתחיל השנה בכיתות ב'.

<לארה מובאריכי: עדיף שזה יתחיל כבר בכיתה א'.

<לארה מובאריכי: הלכנו גם על חטיבות ביניים בכיתה ז' ואמרנו שזה בסדר.

<לארה מובאריכי: אבל אם רוצים שבאמת יהיה חינוכי - - -

עמרם מצנע: לצורך הבגרות הישראלית, הם חייבים את ללמוד "ביאליק" "הרצל" וכדומה?

עמרם מצנע: אולי זה יותאם ושזה יהיה לפחות במקצועות - - -

<לארה מובאריכי: בדיוק מה שקורה עם ערביי הצפון.

<מוחמד כנאעני: בדיוק מה שיש בתכנית של ערביי ישראל.

<מוחמד כנאעני: העתקנו אותה לכל בתי ספר.

<מוחמד כנאעני: יש ספרות, "ביאליק" תנ"ך.

<לארה מובאריכי: יש את אותה תכנית לימודים ישראלית המותאמת לערבי הצפון.

<לארה מובאריכי: כאן הם אמורים ללמוד את אותה תכנית עם אותם ספרים.

<לארה מובאריכי: העובדה, השנה התחלנו עם צור-באחר וגם בשייח ג'ראח בבית ספר לבנות כיתה ז'.

<לארה מובאריכי: הם לומדים את התכנית ועדיין לא נתקלנו בבעיות מיוחדות.

<לארה מובאריכי: לדעתי הסיבה היחידה היא הסיבה הפוליטית, ההתנגדויות שהיו השנה בעקבות הכנסת התכנית הישראלית הן התנגדויות שהן רק פוליטיות לאומניות נטו.

עמרם מצנע: אם מישהו רוצה ללכת למוסד להשכלה גבוהה, פלשתיני או ירדני, איזו תעודה יותר מתאימה?

<מוחמד כנאעני: זה תלוי באזרחות שלך.

<מוחמד כנאעני: אם אתה אזרח ישראלי והולך ללמוד בירדן, אין לך בעיה עם הבגרות הישראלית, אבל אם אתה תושב מזרח ירושלים ויש לך בגרות ישראלית, יש לך בעיה במדינות ערב.

עמרם מצנע: ואיך במוסדות ההשכלה בשטחים?

<מוחמד כנאעני: אתה עושה שנת הכנה.

<מוחמד כנאעני: לביר-זית את ערבי ישראל מקבלים לאחר - - -

עמרם מצנע: ואם למזרח ירושלים מגיע מישהו עם תעודת בגרות ישראלית?

<מוחמד כנאעני: לא מקבלים אותו.

<מוחמד כנאעני: החוק של האוניברסיטאות הערביות בכלל, זה נעשה כאילו אחד בחבל אחד.

<מוחמד כנאעני: ערביי ישראל וישראלים כולם זרים בגלל האזרחות.

<לארה מובאריכי: לכן מי שרוצה ממזרח ירושלים ללמוד את התכנית הישראלית, יש לו כבר בראש שהוא הולך למוסד אקדמי ישראלי.

<לארה מובאריכי: אין לו שתי אופציות בחירה, הוא לא הולך לביר-זית ולא לבית-לחם ולא לירדן.

<לארה מובאריכי: יש לו כיוון אחד.

<מוחמד כנאעני: הילדים האלה לוקחים את המינימום של הבגרות הישראלית, 21 יחידות בגרות.

<מוחמד כנאעני: התופעה הייתה בלימודי האקסטרני, הם הולכים ללמוד מקצוע שיוכלו לעבוד בסביבה.

<לארה מובאריכי: אבקש להתייחס לכיתות שח"ר.

<לארה מובאריכי: בית ספר צור-באחר שנכנס בשנה שעברה לתכנית הישראלית, באותה שנה שהוא נכנס לתכנית הוא כבר קיבל כיתת שח"ר.

<לארה מובאריכי: ישירות מתחברים לזה.

<לארה מובאריכי: <קריאה:> אילו פתרונות מקבילים אתם נותנים לבתי ספר שאין להם בגרות ישראלית?

<לארה מובאריכי: <קריאה:> אין לנו.

<לארה מובאריכי: כלומר למשרד החינוך אין.

<אביב טטרסקי: ברשותך, אסיים בקצרה.

<אביב טטרסקי: שתי נקודות לגבי מה שנאמר עכשיו.

<אביב טטרסקי: משה טור-פז אמר בעצמו שבנושא של התקנים צריך אולי לשנות את הנוהג או הנהלים המקובלים.

<אביב טטרסקי: התכניות של מניעת נשירה, תכניות שח"ר הן על אחת כמה וכמה.

<אביב טטרסקי: אם שח"ר לא פותחים כי הבגרות היא פלשתינית, אי אפשר לחכות עד שכל התלמידים יעברו לבגרות ישראלית, אפילו אם חושבים שזה יקרה צריך לתת פתרונות כאן ועכשיו.

<אביב טטרסקי: שנית, מאחר שעלה הנושא של הבגרות הישראלית, משה טור-פז אמר "לא כופים" אנחנו שומעים דברים קצת אחרים, לא מהשטח אלא ממש ממשרד החינוך, שיש תעדוף תקציבי מאוד גדול לטובת בתי ספר שעוברים לבגרות הישראלית.

<אביב טטרסקי: מעבר למחשבה אם דבר כזה הוא ראוי או לא ראוי, שכל אחד יחשוב לעצמו, זה גם עלול מאוד מאוד לא לעבוד.

<אביב טטרסקי: אם רוצים לנצל את פה את המצוקה שיש אחרי 45 שנה של הזנחה גם כדי לעשות איזה מהלך שהוא מהלך פוליטי, זה עלול להיכשל ולהישאר בלי זה ובלי זה.

<אביב טטרסקי: הכריכה של שני הדברים האלה יחד היא טעות מאוד מאוד גדולה.

<אביב טטרסקי: צריך לתת את הפתרונות גם למי שלומד בתכנית הבגרות הפלשתינית ללא תעדוף כזה או אחר.

<משה טור-פז: חשוב לי להעמיד דברים על דיוקם, במשרד החינוך, שוב בעירייה אנחנו עובדים עם המשרד יד-ביד, אין תעדוף לתכנית כזאת או אחרת.

<משה טור-פז: אבל במשך השנים נבנו הרבה תכניות תוספות, בעיקר בעל-יסודי, מז' ועד י"ב שנועדו לשפר את ההישגים, בין אם זה במיצ"ב (מדד יעילות וצמיחה בית ספרית) ובין אם זה בבגרות, כולל שעות, כולל חיזוק לימודי המדעים והמתמטיקה.

<משה טור-פז: לכל השעות האלה לא זכאי בית ספר שאין בו בגרות ישראלית.

<משה טור-פז: אגב, באופן אחר, זה נכון גם לציבור החרדי שהוזכר כאן קודם.

<משה טור-פז: לכן כאשר בית ספר נכנס, כדוגמה צור-באחר, לבגרות ישראלית, אנחנו לא מבקשים עבורו שעות נוספות.

<משה טור-פז: המשרד אוטומטית נותן לכיתה שלומדת לבגרות ישראלית X שעות למדעים ו- X שעות למתמטיקה וכדומה, זה ארצי.

<משה טור-פז: לכן המשמעות היא שהוא מקבל תוספת שעות, אין בקשה או תעדוף או משהו אחר.

<משה טור-פז: כך בנויה תכנית תקצוב השעות במדינה.

<משה טור-פז: שוב, גם בתי ספר חרדים וגם אחרים שלא ניגשים לבגרות ישראלית לא מקבלים את השעות האלה.

<משה טור-פז: זה היתרון שעליו מדבר אביב טטרסקי.

עמרם מצנע: בהבדל בית בגרות ישראלית לבגרות פלשתינית, יש גם הבדל במקצועות הליבה?

<מוחמד כנאעני: לא.

<מוחמד כנאעני: הם אותם מקצועות.

<מוחמד כנאעני: אבל התכנים קצת שונים.

עמרם מצנע: יש גם ריאלי והומאני כמו אצלנו?

<מוחמד כנאעני: שם אין לנו את העניין של היחידות והרפורמה שהייתה בבגרות הישראלית, עדיין זה לפי המתכונת של הבגרות הישראלית שהייתה בשנות ה-70, יחידות ריאלי והומאני.

<קרן צפריר: מהאגודה לזכויות האזרח.

<קרן צפריר: אבקש להתחיל מסוף הדברים שנאמרו ואחר כך אולי אחזור לסדר.

<קרן צפריר: האופן בו מציגה עיריית ירושלים את הדברים משתמע כאילו הדברים הם גזרה משמיים.

<קרן צפריר: חשוב להבהיר שלא כך.

<קרן צפריר: זאת אומרת שאם אנחנו מדברים על תכנית שח"ר, תכנית שנועדה עבור החינוך הרשמי הממלכתי, אפשר שבאותו אופן בו היא יוצרה עבור חינוך כזה להיות מיוצרת עבור החינוך פלשתיני, או לפי תכנית החינוך הפלשתינית.

<קרן צפריר: אפשר להתאים ואפשר לא לקרוא לזה שח"ר אלא בשם אחר.

<קרן צפריר: לייצר תכנית שמתאימה לקהל הזה.

<קרן צפריר: הציפייה מילדים החל מכיתה ב', כפי ששמענו ואפילו מכיתה ז', שידעו כבר בגיל הזה מה הם רוצים להיות בעתיד, האם הם רוצים ללמוד במוסדות חינוך ישראלים או בשטחים, היא ציפייה, לנו, לכל אחד יש את הסופרלטיבים של עצמו.

<קרן צפריר: המדינה הייתה יכולה באותו אופן שהיא מצפה מהילדים לתכנן את עתידם בשלב כל כך מוקדם, פשוט להכיר את אותו מוסד עליו היא מפקחת, העירייה כן עוברת על הספרים וכן יש פיקוח של המדינה על התכנים הנלמדים, יש אישור של המדינה לתכנית הלימוד הזאת.

<קרן צפריר: אפשר להכיר בתכנית הלימודים הזאת כפי שמכירים בתארים זרים של אוניברסיטאות זרות מחו"ל לצורך קבלה לאוניברסיטאות בישראל.

<קרן צפריר: המדינה לא עושה את זה ולכן בעצם היא מאלצת את הילדים האלה לבחור אם הם רוצים בעתיד את מדינת ישראל, ולקבל השכלה במדינת ישראל בעתיד וללכת ללמוד לפי תכנית הלימוד הישראלית.

<קרן צפריר: אתייחס לנושאים אחרים ששמנו עליהם את הדגש, חשוב להבהיר שהדברים הם לא חדשים.

<קרן צפריר: באמת, לצפות היום לבינוי מהיר של 1,000 כיתות זה אולי לא סביר.

<קרן צפריר: אבל נזכור שהנושא הזה מונח על שולחנה של העירייה למעלה מעשור, לכל הפחות ואולי אפילו יותר, דרך עתירות שהוגשו הן על ידי האגודה לזכויות האזרח, הן על ידי "עיר עמים".

<קרן צפריר: יש פסק דין שקובע מלפני כשלוש שנים, שבתוך חמש שנים על העירייה להשלים את המחסור בכיתות לימוד.

<קרן צפריר: העירייה ומשרד החינוך כמובן, למיטב ידיעתנו לא מתכוונים לעמוד בזה מאחר והם חושבים מלכתחילה שהמספרים לא מדויקים.

<קרן צפריר: אני לא אדבר בשמם, אבל הם מעריכים שיש מספר גדול של ילדים שירצו להישאר בחינוך הפרטי ולא עבור לחינוך הרשמי.

<קרן צפריר: לכן התכוונות או ההתכוננות לבינוי בתי ספר חדשים היא מלכתחילה נמוכה יותר מהצרכים האמיתיים וגם, למיטב הבנתי, אי כוונה לעמוד במטרות.

<קרן צפריר: בתכנית החומש שהוכנה לאחר מתן פסק הדין כבר אז דובר על מספרים שהם נמוכים בהרבה מאותן 1,000 כיתות וזאת כאשר אנחנו לא מתייחסים לגידול הטבעי.

עמרם מצנע: במונח 1,000 כיתות, מה - - -

<משה טור-פז: אבקש להתייחס.

<משה טור-פז: ניתחנו בצורה מאוד מפורטת את המצב של ירושלים על פי שכונות ולפי פערים.

<משה טור-פז: הגענו למצב שקרוב ל- 1,000, בעצם 927 כיתות חסרות לנו כאשר ויש שכונות שיש בהן קרקעות, אבל דווקא שם לא צריך - - -

עמרם מצנע: המספר הזה מה הוא מביע?

עמרם מצנע: הוא מביע חוסר מוחלט?

עמרם מצנע: כלומר גם אלה שאינם לומדים בחינוך הרשמי הם כאילו כיתות חסרות?

עמרם מצנע: או שמדובר על כאלה שלומדים בכיתות שכורות?

<משה טור-פז: מזרח ירושלים אינה חריגה בתופעה.

<משה טור-פז: ישנם ציבורים רחבים במדינת ישראל שהחינוך המוכר שאינו רשמי הוא בחירה ראשונה שלהם.

<משה טור-פז: כאן בהחלט יש נקודה משמעותית, כלומר זכות הבחירה של אדם ללכת לבית ספרר רשמי או מוכר שאינו רשמי היא נכונה לכל ציבור.

<משה טור-פז: בניתוח שלנו כאמור הגענו ל- 927 כיתות שחסרות לנו בפילוח שכונתי.

<משה טור-פז: זה אומר שלכ- 30 אלף ילדים פחות או יותר, אין להם כיתות כמו שאנחנו רוצים.

<משה טור-פז: כאמור - - -

עמרם מצנע: כלומר, הם לומדים במערכת הרשמית אבל בכיתות לא מתאימות.

עמרם מצנע: זה לגבי ה- 1,000 כיתות.

<משה טור-פז: נכון, או במערכת מוכר שאינו רשמי.

<משה טור-פז: שוב, או שהם לומדים במוכר שאינו רשמי, או לומדים ברשמי, או שנשרו.

<משה טור-פז: ישנם שלושה טיפוסים - - -

עמרם מצנע: אבל מי שלמד במוכר שאינו רשמי, לצורך העניין, הרי הוא לומד באיזה מקום.

<משה טור-פז: המדינה מחויבת לבנות בתי ספר גם למוכר שאינו רשמי.

<משה טור-פז: אנחנו בונים בתי ספר לא רשמיים במדינה, אנחנו בונים גם למוכר שאינו רשמי.

<משה טור-פז: נכון שהמדינה נותנת תעדוף מובהק לבתי ספר רשמיים בכל דבר וגם בתהליך הבינוי, אבל זה לא שבתי הספר האלה אינם בתחום עניינו או עיסוקנו.

<משה טור-פז: חוץ מזה, למדינה יש אג'נדה ברורה לחזק את החינוך הרשמי בכל ציבור ובכל המקומות.

עמרם מצנע: בעצם כל התיכונים הם - - -

<משה טור-פז: מוכר שאינו רשמי, לכן הם המונחים אינם מדויקים.

<משה טור-פז: אנחנו מכירים בכך שאנחנו לא מצליחים לעמוד בקצב.

<משה טור-פז: כפי שאמרתי, הבעיה היא לא בתהליכי הבינוי ואפילו לא בתהליכי התקצוב של כיתות משרד החינוך.

<משה טור-פז: משרד החינוך נותן לנו לתקצב כל כיתה שאנחנו מביאים עבורה קרקע.

<משה טור-פז: תקרת הזכוכית של מזרח ירושלים, בשונה מכל מקום אחר בארץ, היא קרקעות ציבוריות זמינות.

<קרן צפריר: המדינה מצליחה להפקיע קרקעות גם במזרח ירושלים כשהיא רוצה.

<קרן צפריר: כביש בית צפפה נבנה על קרקעות מופקעות ללא שום בעיה.

<קרן צפריר: משום מה לבתי ספר לא מצליחים להפקיע קרקעות כבר עשור שלם.

<משה טור-פז: כדי לפרוץ את תקרת הזכוכית הזאת, לפחות לעשות יותר עם מה שיש לנו, אנחנו עושים פיילוט ראשון בארץ, ראשון מסוגו, משרד החינוך והעירייה, עושים פיילוט בנייה לגובה.

<משה טור-פז: מה זאת אומרת?

<משה טור-פז: – אנחנו הולכים לבנות גני ילדים, כרגע אנחנו עושים מיקוד.

<משה טור-פז: זה גם מופיע במסמך של "עיר עמים" באזור שועפאט ששם יש לנו מצוקה אדירה, אנחנו בונים, במקום קומה אחת, שלוש קומות של גנים.

<משה טור-פז: זה ניסיון, אין דבר כזה בישראל היום.

<משה טור-פז: אם נצליח, נוכל לשלש את כמות הכיתות ביחס לקרקע, בנייה כזאת גם מעלה מאוד את עלות הבנייה.

<משה טור-פז: משרד החינוך ואנחנו נכנסים לניסיון ראשון – זה מראה כמה יצירתיים אנחנו עם הבעיות האלה.

<קרן צפריר: אם נשים לרגע בצד את נושא בינוי הכיתות.

<קרן צפריר: אנחנו בשבוע האחרון ניסנו להמחיש את המצוקה ואת הבעיות שנובעות מהשטח.

<קרן צפריר: הבאנו דוגמאות במסמך ששלחנו.

<קרן צפריר: לקחנו שכונה מייצגת, ילדים משכונת עיסוויה, ראיינו ילדים ושאלו מהם הסיבות.

<קרן צפריר: ממה שרואים בעדויות האלה, אגב זה לא משהו ייחודי, אנחנו שומעים את זה שוב ושוב במשך שנים, יש תחושה של התנערות מוחלטת מאחריות הן של העירייה והן של משרד החינוך כגורמים מפקחים.

<קרן צפריר: כלומר, כבר הרבה זמן ידוע על בעיות של אלימות קשה במערכת החינוך, על בעיות של מנהלים שאינם מתאימים, על צוות הוראה שאיננו מוכשר כמו שצריך.

<קרן צפריר: את כל הדברים האלה הילדים רואים והילדים חווים אותם על בשרם.

<קרן צפריר: כאשר ראש מנח"י מדבר על תחושה של חוסר תכלית, יש גם היבט של חוסר תכלית כאשר הילדים אומרים "מה יש לי לעשות במוסד הזה כאשר הוא לא נותן תוצר אפילו ברמה היומיומית".

<קרן צפריר: הסעות לבית הספר – כאן אני מתחברת לדברים של אביב סטרסקי.

<קרן צפריר: אני מזכירה שהמצב במזרח ירושלים מבחינת עוני הוא מהקשה בישראל.

<קרן צפריר: יש לנו קרוב ל- 80% מתחת לקו העוני.

<קרן צפריר: במצב כזה לצפות ממשפחות שיממנו גם הסעות יומיומיות?

<קרן צפריר: אני מזכירה גם שהתחבורה הציבורית בירושלים המזרחית אינה מהמשובחות בארץ, זה גם אחד מגורמי הנשירה.

<קרן צפריר: כל הסיבות הללו שאולי נראות פעוטות, אלו סיבות שיכולות להיות מטופלות בצורה מאוד פשוטה לדעתנו, ולא מצריכות - - -

עמרם מצנע: לא זיהיתי כאן דבר פשוט.

<קרן צפריר: נכון, אבל הן אינן מצריכות טיפול של שנים כמו שבינוי כיתות לימוד מצריך ואפילו תכניות לימוד חדשות.

<קרן צפריר: הדוגמה שהבאתי במסמך ששלחנו, אנחנו מטפלים ומנסים לדאוג כבר כמה שנים לכמה מאות ילדים שגרים בשוכנת ראס-חמיס, שכונה שנמצאת מעבר לגדר ההפרדה ליד מחנה הפליטים שועפאט, להם אין ההסעות באזור מחנה הפליטים, ההסעות אוספות אותם מהמחסום בלבד.

<קרן צפריר: אם אתה גר באזור מרוחק מהחסום, במיוחד ששם התוואי הררי, אתה מתקשה להגיע למחסום.

<קרן צפריר: אפילו דבר שהוא לכמה מאות בודדות של ילדים, לארגן הסעות מראס חמיס לא מצליחים לפתור ושולחים אותנו למשרד החינוך, לעירייה וחוזר חלילה.

<קרן צפריר: לדעתי לצד הציפייה של עבודה אינטנסיבית על נשירה, אפשר גם לפתור את החסמים שמונעים או מקשים על ילדים את הניגשות לחינוך, אפילו ברמות הפשוטות האלה.

<אחמד עמאלה: בוקר טוב.

<אחמד עמאלה: מוועד ההורים, שכונת בית חנינא,ואני עובד הרבה עם החבר'ה.

<אחמד עמאלה: אתייחס לכמה נקודות שהגברת ציינה.

<אחמד עמאלה: אדוני אומר כאן שבמזרח ירושלים הולכים מתוך בחירה לכיוון של חינוך פרטי מבוקר.

<אחמד עמאלה: ראשית זה לא נכון, לא מתוך בחירה אלא כתוצאה מאילוץ, היות וזה הדבר היחידי שקיים.

<אחמד עמאלה: האופציה השנייה היא להירשם לבתי ספר של העירייה שזה לא הכי קל וגם אם זה קל זה לא נגיש - - -

עמרם מצנע: מאיזו בחינה?

<אחמד עמאלה: ראשית כשמדברים על 1,000 כיתות לימוד הנצרכות במזרח ירושלים.

<אחמד עמאלה: 1,000 כיתות הלימוד האלה הן כדי להחליף כיתות מושכרות קיימות שהן לא ברמת כיתות לימוד.

<אחמד עמאלה: הן אולי ברמה של חדר בגודל של 3X3 או 2.5X2.5 שאין לא אור ולא הרבה דברים, אלו חדרים שהם מתחת לכל לביקורת.

<אחמד עמאלה: כשאנחנו מדברים על 1,000 כיתות לימוד בחוסר - - -

עמרם מצנע: אבל אתה אומר שיש קשיים כשאתה רוצה לרשום את הילד שלך לחטיבת ביניים בבית חנינא.

עמרם מצנע: אלו קשיים יש שלא יקבלו אותו?

<אחמד עמאלה: לא קיים בית הספר שאתה רוצה לרשום, הוא לא קיים בשכונה שאתה נמצא בה.

<אחמד עמאלה: בבית חנינא למשל יש 30 אלף תושבים שעבורם צריך כ- 5,000 כיתות לימוד או 3,000 ויש בסך הכל 300 כיתות, לאן הם ירשמו אותם?

<אחמד עמאלה: אומר לך שעד היום לא נפתח לבנות בבית חנינא בית ספר מעל כיתה ז'.

<אחמד עמאלה: עד היום הזה אין בבית חנינא מעל הכיתה ז', בכל בית חנינא אין.

<אחמד עמאלה: כלומר לחטיבת הביניים אין אפילו כיתה אחת.

<אחמד עמאלה: לא קיימת.

<אחמד עמאלה: מי שרוצה שולח את הילדה שלו לשועפאט או לעבדאללה שזה בשייח ג'ארח.

<אחמד עמאלה: זה לא קיים בבית חנינא המוסד הזה.

עמרם מצנע: לעומת זאת יש בתי ספר פרטיים?

<אחמד עמאלה: יש בתי ספר פרטיים שעולים כסף, זה חינוך פרטי.

<אחמד עמאלה: הבעיה היא לא רק בכסף, לפעמים הבעיה היא למי זה בכלל שייך, לאיזה פלג זה שייך, אילו תכנים מלמדים בו, ואיזה ביקורת יש על התכנים המלמדים.

<אחמד עמאלה: יש בתי ספר אסלם, ויש בתי ספר נוצרים, יש בית ספר שהוא אסלם קיצוני - - -

עמרם מצנע: אם העירייה רוצה לפתוח בית ספר חטיבת ביניים לבנות, יש קרקע?

<אחמד עמאלה: היום נבנה, ברוך ה' נבנה לנו היום בית ספר.

<אחמד עמאלה: אנחנו מאמינים שבעז"ה החודש הזה נקבל אותו מהעירייה ונכניס לשם בנות.

עמרם מצנע: חטיבת ביניים לבנות או שזה שש-שנתי?

<משה טור-פז: בית הספר היפה בירושלים, אני חותם על זה, יפתח בשבוע הבא בבית חנינא, בית ספר לבנות לכיתות ז' עד י"ב.

<משה טור-פז: נכון, היה חסר לנו בית ספר כזה, בשבוע הבא אנחנו חונכים גם בית ספר - - -

עמרם מצנע: באמצע שנת הלימודים פותחים בית ספר, מאיפה מגיעות התלמידות?

<משה טור-פז: כרגע הן לומדות בכיתות זמניות.

<אחמד עמאלה: קודם כל הבחירה היא לא בחירה.

<אחמד עמאלה: אנחנו שולחים את הבנות שלנו לבית ספר חינוך פרטי?

<אחמד עמאלה: זה לא מתוך בחירה, זה אילוץ.

<אחמד עמאלה: 1,000 כיתות הלימוד שצריכים היום, הן כדי להחליף את הכיתות הלימוד הקיימות שאינן עומדות בכל סטנדרט.

<אחמד עמאלה: הן בדירות המחולקות לחדרים - - -

עמרם מצנע: בנושא הסוגיה של בחינות הבגרות, מה עמדתך/עמדתכם?

<אחמד עמאלה: אם יורשה לי, מישהו כאן צריך להתוות מדיניות.

<אחמד עמאלה: לקבוע איזו מדיניות אנחנו רוצים עם האנשים האלה.

<אחמד עמאלה: האם אנחנו רוצים אותם בתוך המסגרת או לא? את המדיניות לא אני קובע.

<אחמד עמאלה: אני מרגיש שמזרח ירושלים - - -

עמרם מצנע: אבל אתה כוועד הורים?

<אחמד עמאלה: כולם כאן שותפים.

<אחמד עמאלה: מזרח ירושלים זו סוג של אוטונומיה שחיה בתוך ירושלים שההסעות שלה נפרדות, כיתות הלימוד שלה נפרדות, החינוך שלה נפרד.

<אחמד עמאלה: סוג אוטונומיה.

<אחמד עמאלה: אם אנחנו מכירים שירושלים היא חלק מירושלים ומתייחסים לזה בהתאם, אז כל חוקי המדינה צריכים לחול עליה, או אחרת.

<אחמד עמאלה: מישהו צריך לקבוע פה מדיניות מה אנחנו רוצים ולאן הולכים.

<אחמד עמאלה: קודם כל ללא קשר מה העתיד הפוליטי של מזרח ירושלים, אנחנו שכנים.

<אחמד עמאלה: אני אהיה השכן שלך בכל מצב פוליטי שלא יהיה.

<אחמד עמאלה: אני אהיה השכן שלך והחינוך חשוב.

<אחמד עמאלה: החינוך הקיים היום זה לא חינוך שבאמת מביא לשכנות טובה.

<אחמד עמאלה: היום זה לא חינוך מבוקר.

<אחמד עמאלה: זה חינוך פרטיזני שאי אפשר לדמיין אותו.

<אחמד עמאלה: אם נסייר, נראה שמלמדים כמו בשנות ה- 50, אנחנו רחוקים מלהיות שותפים.

<אחמד עמאלה: היום בית ספר זה לא כיסא, שולחן, כיתה ומורה.

<אחמד עמאלה: היום בית ספר צריך להבין את הילד.

<אחמד עמאלה: הילד של היום כל היום עם האייפון והפייסבוק ועם המדיה.

<אחמד עמאלה: מה עושה מערכת החינוך היום כדי להביא את הילד אליה?

עמרם מצנע: אלו אותן בעיות בכל מקום.

<אחמד עמאלה: יש פערים.

<אחמד עמאלה: היום הילד הולך לשם ומשעמם לו, הוא לא מוצא את עצמו.

<אחמד עמאלה: בכיתה ז', ח' הוא כבר רוצה לצאת כי זה לא מדבר אליו.

<אסמת גחלב: אני מנהלת תיכון רנסנס בבית חנינא.

<אסמת גחלב: תיכון שהקמנו והוא מוכר שאינו רשמי.

עמרם מצנע: מי הבעלים של בית הספר?

<אסמת גחלב: קבוצת אנשים, אני ויש לי עוד שותף.

עמרם מצנע: אתם גם הבעלים?

<אסמת גחלב: כן.

<אסמת גחלב: היו לנו הרבה סיבות לפתוח את בית הספר הזה בגלל המצב הקשה במזרח ירושלים ובעיקר בגלל תכנית הלימודים ה"תווג'יהי".

<אסמת גחלב: אנחנו באמת מאמינים שהיא לא מובילה את התלמידים למצב שבו הם יוכלו לחיות בצורה מכובדת במזרח ירושלים, גם מהבחינה של לימודים באוניברסיטאות וגם להשתלב בשוק העבודה.

<אסמת גחלב: זו תכנית לימודים שאינה קשורה למציאות המאוד מורכבת במדינת ישראל בכלל ובמזרח ירושלים בפרט.

עמרם מצנע: זה בית ספר שש-שנתי?

<אסמת גחלב: בית ספר החל מהגן עד כיתה י"ב.

<אסמת גחלב: אנחנו מכינים את התלמידים לבחינות הבגרות ואנחנו מלמדים את תכנית הליבה הישראלית בתוספת פעילויות ותכניות.

<אסמת גחלב: היום יש לנו כ-500 תלמידים מגן עד י"ב.

<אסמת גחלב: זה בית ספר צומח והוא פועל כבר השנה השישית.

<אסמת גחלב: ברוך ה' האוכלוסייה מקבלת את התכנית.

<אסמת גחלב: חשובה לנו חווית ההצלחה כי אנחנו באמת מאמינים שתכנית הלימודים של ה"תווג'יהי" לא מכוונת את התלמידים להצלחה בחיים וגם לא לשקט נפשי ואפילו בחיים היומיומיים.

<אסמת גחלב: ברשותך אני אבקש להתייחס להיבט נוסף שלא עלה בדיון עד עכשיו: מבחני הבגרות וגם בכל מה שקשור לתלמידים עם לקויות למידה.

<אסמת גחלב: רוב בתי הספר הפרטיים וגם הממלכתיים מוכרים במזרח ירושלים מלמדים את תכנית ה"תווג'יהי".

<אסמת גחלב: בה אין הכרה בלקויות למידה.

<אסמת גחלב: כשהם נגישים לבחינות בשנה האחרונה שלהם, ומי שסובל מלקויות למידה 'הלך עליו'.

<אסמת גחלב: חלק מהסיבות של הנשירה הוא חוסר התייחסות להיבט זה של התלמידים.

<אסמת גחלב: ידוע שבמבחני הבגרות ישנן הקלות ויש התאמות והתייחסות לקשיים של התלמידים.

<אסמת גחלב: זה היבט מאוד חשוב שלא כל כך מתייחסים אליו.

<אסמת גחלב: הרבה תלמידים נופלים בין הכיסאות בגלל ההיבט הזה.

<יוסף פפה אללו: אני מאוד שמח שהזמנת אותנו לדבר על הנושא.

<יוסף פפה אללו: בעשר השנים האחרונות בכל מה שקשור למזרח ירושלים, אם זה התחיל מפה אני אומר, זה לא התחיל.

<יוסף פפה אללו: עלה עניין של הכיתות, עשר שנים היינו בבית משפט בעניין הדירות.

<יוסף פפה אללו: אתה רואה וגם שומע פה, לא מצאנו פתרון.

<יוסף פפה אללו: 1,000 כיתות לימוד שהיו חסרות כבר לפני עשר שנים, חסרות היום.

<יוסף פפה אללו: מה עשתה הממשלה עד היום, זה רק עם הריבוי הטבעי, את זה כן אפשר לתת.

<יוסף פפה אללו: הוא אמר 927 כיתות, יופי, 80 כיתות חסכת במשך עשר שנים.

<יוסף פפה אללו: לא עומדים בבנייה אף על פי שהיינו בבית המשפט.

<יוסף פפה אללו: זה אותו הדבר בעניין התקציבים.

<יוסף פפה אללו: לפני ארבע-חמש שנים, יש ניהול עצמי, ניהול עצמי לא מוכר במזרח ירושלים.

<יוסף פפה אללו: בכלל היה חוסר תקציבים לבתי ספר שאנחנו רואים שהם נמצאים במצב גרוע.

<יוסף פפה אללו: היינו כאן ודיברנו כאן וזה לא הספיק, אחר כך הם עתרו לבית המשפט – שום דבר לא הולך בחינם, אם הולכים לבית המשפט, אני אומר לך, זה לא עוזר שום דבר.

<יוסף פפה אללו: אני בטוח שהנושא הזה גם יגיע.

<יוסף פפה אללו: על מה אנחנו באמת מדברים?

<יוסף פפה אללו: אחוז הנשירה הכלל ארצי של מערב העיר, וכאן אנחנו אומרים שמה שמוכר כבר על ידי מנח"י עומד על 13% וכאן מדברים על 36%.

עמרם מצנע: זה אותו דבר.

<יוסף פפה אללו: יש עם זה בעיה, בחישוב שעשו יש פער של עשרת אלפים ילדים שנמצאים ברשימות הסטטיסטיות ומה יש במזרח בחינוך?

<יוסף פפה אללו: עשרת האלפים האלה הם גם נשירה והם לא יודעים איפה הם נמצאים ומה הם עושים, שום דבר.

<יוסף פפה אללו: לכן אני אומר שזה יותר מ- 13%, תסמוך.

<יוסף פפה אללו: השנה הגישו בקשה לעבור לבית ספר של מנח"י – 668 ילדים.

<יוסף פפה אללו: הם ביקשו היות ובית הספר הפרטי הוא יקר, חלק מבקשים מאחר ובית הספר של מנח"י יותר טוב, חלק בגלל שזה יותר קרוב, לא משנות הסיבות.

<יוסף פפה אללו: אנחנו צריכים לתת חינוך חובה חינם, כלומר צריכים לקבל אותם.

<יוסף פפה אללו: כמה קיבלנו?

<יוסף פפה אללו: קיבלנו 442 תלמידים.

<יוסף פפה אללו: ואת הנותרים זרקנו החוצה ואיפה הם עכשיו אף אחד לא יודע.

<יוסף פפה אללו: אני לא יודע אם הוספנו אותם לסטטיסטיקה של הנשירה או לא.

<יוסף פפה אללו: אחת מהבעיות העיקריות כמו בכל דבר זה הכסף בארגון.

<יוסף פפה אללו: לדעתי בעיריית ירושלים יש הפלייה בנוגע לנושא, אמרתי במילה קלה.

<יוסף פפה אללו: יש לנו מערכת של חינוך חרדי ויש לנו מערכת של לחינוך כללי.

<יוסף פפה אללו: בתוך המערכת של החינוך הכללי נמצאת המערכת של מזרח העיר.

<יוסף פפה אללו: אין לה את העצמאות שיש למערכת החרדית.

<יוסף פפה אללו: זה גורם פער בכל דבר, בתקנים, במשרות, בתקציבים ובכל דבר.

<יוסף פפה אללו: הם בסך הכול מחלקה והשנייה, חברים שאני מברך אותם שהשיגו את זה, הם אגף לכל דבר.

<יוסף פפה אללו: אני אוכל לומר על תקציב הנשירה.

<יוסף פפה אללו: אנחנו יודעים שאין שם נשירה, טוב יש ואולי מדברים על 2.5% נשירה של חרדים שיוצאים החוצה וכדומה, היא מקבל על תכניות נשירה 2,77 מיליון שקל מעיריית ירושלים.

<יוסף פפה אללו: כמה מקבל מזרח העיר?

<יוסף פפה אללו: – בפעם הראשונה אחרי שצחי עשה עבודה ודרש 2,7 הוא קיבל מיליון שקל.

<יוסף פפה אללו: אבל כאן יש 13% נשירה וכאן לא.

<יוסף פפה אללו: בנוגע לתכנית הלימודים ה"תווג'יהי".

<יוסף פפה אללו: מאוד נעים לדבר מבחינה חינוכית בנושא הבגרות.

<יוסף פפה אללו: זה נושא פוליטי וכולנו יודעים, אגב זה מופיע בהסכם שעשינו ונתנו אפשרות לתושבים - - -

עמרם מצנע: איזה הסכם?

<יוסף פפה אללו: זה מעוגן וזה לא משהו שנולד ברחוב, זה מעוגן באמצעות הסכמים.

<יוסף פפה אללו: אין להפר הסכם ואם לא מסכימים בכמה דברים אפשר לשנות בגלל שזה נכון, תכנית ה"תווג'יהי" היא תכנית חלשה, אבל גם חלשה לציבור הפלשתיני, הם לא יכולים לקנות את זה ובגלל זה אנחנו הולכים עם הראש בקיר.

<יוסף פפה אללו: הם מנסים כבר כמה שנים והסכמנו ש-500 ילדים פלשתינים נמצאים בתכנית הבגרות.

<יוסף פפה אללו: חבל שלא הגיע לכאן יושב ראש ועד ההורים של מזרח ירושלים, הייתי שומע שהוא אומר שזה לא בא בחשבון.

<יוסף פפה אללו: אתה יודע, רוב הילדים של מזרח ירושלים יוצאים בלי לדבר עברית, בלי לדבר אנגלית.

<יוסף פפה אללו: בואו תתחילו עם זה.

<יוסף פפה אללו: הוא אמר לי שהם היו לא יכולים לקנות אוכל, הם צריכים לדעת עברית כדי להתמודד בארץ.

<יוסף פפה אללו: ישר רוצים ללמד ביאליק ואת המלחמות של היהודים, תכנית יהודית וכל זה.

<יוסף פפה אללו: זה לא ילך.

<יוסף פפה אללו: זה הולך בכמה בתי ספר מהסיבות שדיברו עליהן כאן.

<יוסף פפה אללו: הם אומרים לי 'אם תעבור אתה תקבל כך וכך שעות ואתה תקבל ככה וככה'.

<יוסף פפה אללו: אם זה כך בוודאי שאנשים שנמצאים במצב גרוע הולכים לזה.

<יוסף פפה אללו: בואו נטפל בנשירה.

<יוסף פפה אללו: בנשירה ניתן לטפל עם תוכניות.

<יוסף פפה אללו: עשו עבודה נהדרת, דובר על 15 מיליון שקל.

<יוסף פפה אללו: דיברו על חוסר קרקעות.

<יוסף פפה אללו: אני יכול לתת לך את החלטת בית המשפט שאמרה שהמדינה התחייבה לתת 200 מיליון שקל להפקעת קרקעות לבנייה של בתי ספר.

<יוסף פפה אללו: אתה יודע כמה במשך עשר שנים הצלחנו לקחת מהממשלה?

<יוסף פפה אללו: – 20 מיליון שקל.

<יוסף פפה אללו: למי להשאיר את זה?

<יוסף פפה אללו: למי שלא ידע לקחת את זה.

<יוסף פפה אללו: הטיפול הוא לא טיפול נכון.

<יוסף פפה אללו: אני חושב שהנושא הוא נושא שבנפשנו.

<יוסף פפה אללו: אני מקבל את מה שאמר החבר שזה מאוד מאוד מסוכן.

<יוסף פפה אללו: התסכול שיש לאנשים שנמצאים ברחוב.

<יוסף פפה אללו: למה הם יוצאים?

<יוסף פפה אללו: – הם אומרים 'אני לאוניברסיטה לא יכול להיכנס, אני אלך לשוק ולפחות ארוויח כמה גרושים' ואחרי שלוש שנים הוא רואה שהגרושים האלה לא שווים.

<יוסף פפה אללו: אני רוצה לומר למנח"י משהו שהוא לא יודע, אנשים שעושים את ה"תווג'יהי", בשנה יכולים, יש אקדמיות, יש מוסדות שמכינים את האנשים, שמדברים עברית, עם תכנית ה"תווג'יהי" בשנה מכינים אותם לבגרות והם יכולים להגיע לבגרות.

<יוסף פפה אללו: זה לא סוף העולם.

<אביב טטרסקי: אבקש להתייחס לכמה דברים שנאמרו.

<אביב טטרסקי: כמו שהחבר מועד ההורים אמר, אנחנו שומעים, בעדינות, חוסר הערכה גדול מאוד לבתי הספר המוכרים שאינם רשמיים מההורים.

<אביב טטרסקי: לא מדובר על איזה בית ספר אנתרופוסופי, בית ספר דמוקרטי או בית ספר כזה או אחר.

<אביב טטרסקי: - - -

עמרם מצנע: אגב, יש רשתות ישראליות הפועלות במזרח ירושלים?

עמרם מצנע: <קריאה:> יש את "עמל" ויש את "סחנין".

<אביב טטרסקי: אם מישהו רוצה להגיד משהו לא טוב על חינוך הוא יגיד "סחנין" וכולם ידעו על מה מדובר.

<אביב טטרסקי: אין כאן עניין של בחירה, העדפה.

<אביב טטרסקי: זה דבר אחד להדגיש.

<אביב טטרסקי: הדבר השני, הפערים לא רק שהם לא קטנים, הפערים הולכים וגדלים.

<אביב טטרסקי: אם סופרים כמה כיתות נבנו למשל בחמש השנים האחרונות מאז 2009, מגיעים ל- 150 כיתות לימוד במזרח ירושלים.

<אביב טטרסקי: אלה לא מספרים שונים ממה שנבנה לפני עשר שנים ולפני חמש עשרה שנה.

<אביב טטרסקי: זה משהו שחייבים לשים על השולחן.

<אביב טטרסקי: עם כל המאמצים ועם כל מה שנעשה זה משהו שלא עובד.

<אביב טטרסקי: יותר מזה, בינתיים מדינת ישראל התקדמה.

<אביב טטרסקי: יש עכשיו "חוק חינוך חינם" מגיל שלוש הוא פועל במערב העיר ולא פועל במזרח העיר, אין שום דרך לקיים אותו בתנאים האלה, מדובר בערך על כ- 400 כיתות גן.

<אביב טטרסקי: יש צהרונים מסובסדים, הם קורים במערב העיר ולא קורים במזרח העיר.

<אביב טטרסקי: יש חודש 11, כלומר אנחנו במצב שהמציאות הולכת ונעשית יותר גרועה.

<משה טור-פז: ראשית אומר שבית ספר רנסנס בשבילי הוא באמת תמרור התעוררות לכולנו.

<משה טור-פז: כמו תמיד מדיניות זה דבר אחד, אבל השטח תמיד ישיג אותנו.

<משה טור-פז: בעיני בית ספר רנסנס מראה, וגם בתגובה למה שנאמר לפני, כנראה שיש צורך מאוד גדול והיא המדיניות בבחירה, להציע לאנשים לבחור.

<משה טור-פז: מה שהיה עד השנה שעברה זה באמת בית ספר אחד ולא הייתה בחירה לאנשים בחינוך הרשמי בין אם הם מקבלים בגרות פלשתינית או ישראלית.

<משה טור-פז: המדיניות היא, אפרופו מה שאמר כאן אחמד עמאלה, להציע בחירה.

<משה טור-פז: אם נצליח להציע לכל הורה לילד במזרח ירושלים בחירה בין שתי תכניות, אם הוריו יבחרו באיזה מסלול הוא ילך, לדעתי אנחנו נתקדם בהמון המון מישורים.

עמרם מצנע: היה איזה ניסיון בעבר לחשוב על כך שמסלול הבגרות הישראלי יהיה משהו שהוא ייחודי למזרח ירושלים?

עמרם מצנע: להוציא מתוכו כל מיני דברים שבמבחינה פוליטית הם סמרטוט אדום?

עמרם מצנע: אם רוצים באמת לנסות ולהביא לאיזה שילוב אולי יש מקום לבנות מסלול מיוחד.

<משה טור-פז: הבגרות של ערביי ישראל, לפי מה שאנחנו שומעים דווקא מבתי הספר של המוכר שאינו רשמי, אומרים לנו מהשטח שהבגרות הזאת נותנת מענה טוב לערבי מזרח ירושלים.

<משה טור-פז: יחד עם זאת - - -

עמרם מצנע: לא נעשה כל ניסיון?

<משה טור-פז: לא.

<משה טור-פז: בנוגע לצהרונים ולחודש ה- 11, אנחנו מציעים היום.

<משה טור-פז: גם כאן אנחנו מציעים יותר ממה שהשטח יודע לקנות.

<משה טור-פז: כלומר, הצענו לגני הילדים הרשמיים של העיר לעשות צהרונים, הצענו ל- 104 גנים, שניים נפתחו.

<משה טור-פז: לא בגלל שלא רצינו, אלא בגלל שהציבור לא צריך תרבותית יום לימודים ארוך.

<משה טור-פז: אנחנו עושים על זה עבודה גם לקראת הקיץ הקרוב וגם לשנה הבאה.

<משה טור-פז: יש כאן שינויים.

<משה טור-פז: אנחנו כרשות, 'הפרה רוצה להניק יותר מאשר העגל רוצה לינוק'.

<משה טור-פז: אני אומר שיש כאן - - -

עמרם מצנע: אתה אומר שהמחסום הוא לא הגיל אלא משך הלימודים.

<משה טור-פז: העניין של הצהרונים, זו תוספת חדשה בסך הכול מהשנה שעברה, החל מהקיץ החודש ה- 11 והצהרונים לכיתות א' ו-ב' אנחנו מתכוונים להכניס בשנה הבאה לכל העיר, אנחנו נציע כמה שיותר.

<משה טור-פז: ראינו בנושא גני הילדים שרוב ההורים לא מעוניינים.

<משה טור-פז: היות והמדיניות בתחום החינוך הזה, זה חינוך תוספתי ולא חובה הוא חינוך רשות, האזרח מחליט - - -

עמרם מצנע: מה קורה עם החינוך מגיל שלוש?

<משה טור-פז: בחינוך מגיל שלוש הרחבנו את מספר גני הילדים שיש לנו בחינוך הרשמי.

<משה טור-פז: כפי שנאמר, זה נכון, יש לנו פער, לא של 400 אלא של 272 גני ילדים חסרים.

<משה טור-פז: אנחנו בונים בקצב וכמו שהצגתי בונים גם בשלוש קומות.

<משה טור-פז: אנחנו לא יכולים לעמוד בקצב הזה בלי פריצת דרך משמעותית בנושא הפקעת הקרקעות.

עמרם מצנע: אתם עושים משהו כמו שעושים במגזר היהודי שבו נותנים הכרה לגנים פרטיים?

<משה טור-פז: נכון.

<משה טור-פז: עושים את אותו תהליך.

<משה טור-פז: שוכרים כ- 200 כיתות לגני ילדים - - -

עמרם מצנע: לא.

עמרם מצנע: הכוונה לגנים פרטיים.

<משה טור-פז: כן.

<משה טור-פז: אבל שוב, אם המגרש לא חוקי, אם הקרקע היא לא חוקית, אי אפשר להוציא רישיון ממשרד החינוך לגן כזה וממילא אי אפשר לתקצב אותו.

<משה טור-פז: צריך להבין שכל הסיפור של קרקע בסופו של דבר תוקע המון המון תהליכים מאוד חשובים.

<משה טור-פז: נאמר פה ואולי לא במפורש, יש שינוי מגמה כבר מספר שנים בעיריית ירושלים ברצון לטפל בעומק הבעיות של מזרח ירושלים ולעשות תקציבים.

<משה טור-פז: נכון, תקנים חסרים, אבל יש כאן כמה תקרות זכוכית שאנחנו צריכים את עזרת המדינה כדי לפרוץ אותן.

<משה טור-פז: צריכים את עזרת האוצר בכספים, את עזרת משרד הפנים בתקנים, את עזרת מוסדות להשכלה גבוהה בהכרה.

<משה טור-פז: אמר כאן יוסף פפה נכון, לתלמיד לוקח שנה להסב מבגרות פלשתינית לישראלית בתנאי שיש לו עברית טובה, אבל לרוב הילדים אין עברית טובה כשהם מסיימים כיתה י"ב, אז הוא צריך לפעמים שנתיים.

<משה טור-פז: יש תלמידים שאומרים לנו 'גם את זה לא הצלחתי לעבור'.

<משה טור-פז: יש כאן המון מאפיינים חברתיים-תרבותיים.

<משה טור-פז: שוב, עירייה משרד החינוך, יש לנו הרבה כבוד לעצמנו, אבל אנחנו יודעים שאנחנו לא יכולים לבד.

עמרם מצנע: בעניין איתור שטחים פוטנציאליים והפקעה, מה השיטה?

<משה טור-פז: יש ללארה מובאריכי יחד עם יועץ ראש העיר עבודה עם מחלקת בינוי בסיוע ועדי הורים בשכונות מסוימות, הם סוקרים שוכנות ומזהים קרקעות שיש בהן פוטנציאל הפקעה ופוטנציאל בנייה.

<משה טור-פז: לדוגמה, במסמך שהם הניחו על שולחני בשבוע שעבר, 220 כיתות שאם נפקיע את המגרשים שלהם נוכל להתקדם ולקבל עבורן רישוי.

<משה טור-פז: בשלב הבא זה עובר לקבלת תקציב עבור הפקעה.

<משה טור-פז: מרגע שתהליך ההפקעה מסתיים, במקביל אליו מכינים תכנית לבנייה ואז מגישים פרוגרמה למשרד החינוך ובונים.

<משה טור-פז: תהליך כזה באופן סביר לוקח שלוש עד חמש שנים כשאין עיכובים משמעותיים.

<משה טור-פז: כאמור אנחנו היום, וגם "עיר עמים" יודעים את זה, קרובים למיצוי של 400 כיתות שיש לנו עבורן מגרשים, אבל כמו שאמרתי קודם זה מדבר צחיח, כי אם לא נפקיע קרקעות אנחנו נעצור את הבנייה כי אין לנו על מה לבנות.

<משה טור-פז: זה התהליך וזה תהליך שכל הזמן צריך להניע אותו.

<משה טור-פז: כל הזמן צריך

<משה טור-פז: להביא עוד קרקעות, לאתר אותן, להעביר פרוגרמות ובנייה.

<אחמד עמאלה: אני אתייחס לדברים שאמר חברי.

<אחמד עמאלה: יש לנו בעיה של חוסר מודעות בציבור ואין אף אחד שמפרה אותה, לא מבחינה תקשורתית נכונה וגם לא מבחינה שהאנשים יכולים להבין לאן הם מובלים, לאן הם הולכים.

<אחמד עמאלה: אם יש חוסר מודעות לא תהייה היענות.

<אחמד עמאלה: הפרה רוצה להניק אבל העגל לא יודע איפה הפרה.

<אחמד עמאלה: כאן הבעיה שלנו.

<אחמד עמאלה: אנחנו מדברים הרבה על בתי הספר, אני אומר שאחרי 12 שנות לימוד, לאן לשלוח את תלמידי מזרח ירושלים, לאן?

<אחמד עמאלה: אנחנו שולחים אותם או לביר זית או לעיר נג'ח.

<אחמד עמאלה: אין לנו מסגרת לא במזרח ירושלים ולא במערב ירושלים שתקלוט את התלמידים האלה.

עמרם מצנע: אין במזרח ירושלים שום אוניברסיטה או מכללה?

<אחמד עמאלה: אין.

<אחמד עמאלה: במזרח ירושלים אין.

<מוחמד כנאעני: מכללות במזרח ירושלים - - -

<אחמד עמאלה: איזה מכללות?

<אחמד עמאלה: מכללות לא מוכרות, אני יכול ללכת עם התעודה שלהם ורק לתלות אותה במשרד, למצוא תעסוקה איתן אין לי מה למצוא.

<אחמד עמאלה: אוניברסיטת אל-קודס אינה מוכרת.

<אחמד עמאלה: אם אסיים היום את אוניברסיטת אל-קודס עם תואר, את תקבלי אותי אצלך עם תנאי סף של מכרז?

<אחמד עמאלה: גמרנו 12 שנות לימוד וכל הכבוד, זה מצוין, - - -

עמרם מצנע: במזרח ירושלים אין שום מכללה מוכרת?

<אחמד עמאלה: שום דבר אדוני.

<אחמד עמאלה: שום דבר.

<מוחמד כנאעני: אבל יש שלוחות שפועלות.

<משה טור-פז: יש את מכללת הדסה.

<משה טור-פז: סטודנטים ערבים מגיעים למכללת הדסה?

<אחמד עמאלה: הסטודנטים הערביים מגיעים למכללת הדסה, אבל לא בתור - - -

עמרם מצנע: בטח הבעיה היא בגלל סוג הבגרות?

<אחמד עמאלה: לא רק זה.

<אחמד עמאלה: ה"תווג'יהי" לא לומדים עברית, אם אני רוצה לשלוח אותו למכללת הדסה או למכללת דויד ילין, הוא צריך שנה מכינה.

<אחמד עמאלה: איפה מקבלים אותם?

<אחמד עמאלה: היום כהורה או כילד שהוא לא רואה את העתיד שלו, אז למה שילמד בכלל.

<אחמד עמאלה: אני צריך לסחוב אותו מחטיבת הביניים - - - -

עמרם מצנע: למה בתי ספר שהולכים על מסלול בגרות פלשתינית, לא מלמדים עברית?

<אחמד עמאלה: כי אין מישהו שמוביל את זה.

<אחמד עמאלה: קודם כל יש לנו מחסור של מורים לעברית.

<אחמד עמאלה: בבתי הספר של החינוך הממלכתי, לי יש ילדים שלומדים בחינוך הממלכתי, מכיתה ג' ועד כיתה ח' חוזרים על אותם משפטים.

<אחמד עמאלה: בואו תפתח את הספרים שלהם בעברית ותראה מה אנחנו מלמדים אותם.

<אחמד עמאלה: הוא יוצא בגיל 12 עם ה"תווג'יהי" והוא כמעט ולא דובר את השפה העברית.

<אחמד עמאלה: לא רק זה, בין אם זה ה"תווג'יהי" או בגרויות, אני חושב שבחירה היא הדבר הנכון.

<אחמד עמאלה: תכתיב כמה בתי ספר לזה וכמה לזה ואני אחליט לאן אני רוצה לשלוח את הילד שלי.

<אחמד עמאלה: תן לי את האופציה, אבל האופציה לא קיימת.

<אחמד עמאלה: האופציה קיימת על ידי החינוך הפרטי.

<אסמת גחלב: כשאנחנו מדברים על בעיית ה"תווג'יהי", הבעיה הכי קלה היא אולי הבעיה של השפה העברית שזה באמת חשוב.

<אסמת גחלב: אבל מה שיותר בעייתי בתכנית הלימודים הזאת זה שהמיומנויות הלמידה שהתכנית מקנה, אנחנו מדברים על מיומנויות למידה של סולם בלום, שם יש רק למידה והבנה וזהו.

<אסמת גחלב: אנחנו לא מדברים לא על סינתזה ולא על אנליזה, לפתח איך להיות ביקורתי וכל המיומנויות שבונות את האישיות ומפתחים את המוח של הבנאדם, לא נמצאות בתכנית הלימודים הזאת.

<אסמת גחלב: כאן הבעיה, זה לא מאפשר לבנאדם להתפתח.

<אסמת גחלב: זו תכנית שעבר עליה הכלח והיא לא מעודכנת על פי - - -

עמרם מצנע: איפה את למדת?

<אסמת גחלב: אני למדתי באוניברסיטת תל אביב, נולדתי ביפו-תל אביב ולמדתי בתיכון טרה- סנטה שם כן מלמדים בתכנית לבגרויות, המשכתי באוניברסיטת תל אביב וסיימתי MA בייעוץ חינוכי.

<מוחמד כנאעני: אני רוצה לומר לא לשפוט את התכנית ה"תווג'יהי" מבלי להתייחס גם לתכנית הישראלית, לא לשפוט.

<מוחמד כנאעני: התכנית הזאת נבנתה על עקרונות מסוימים שהם מתאימים ושייכים לחברה הפלשתינית עצמה.

<מוחמד כנאעני: בעניין העברית, אנחנו מלמדים עברית ויש לנו תכנית לימודים ויש ספרי לימוד.

<אסמת גחלב: שלוש שעות שבועיות.

<מוחמד כנאעני: שלוש שעות שבועיות.

<מוחמד כנאעני: גם בתקן הלימודים הישראלי כך.

<מוחמד כנאעני: - - -

עמרם מצנע: העברית היא גם מחסום לערבי ישראל.

<מוחמד כנאעני: נכון, שם דורשים 4 יחידות, אבל ב"תווג'יהי" זה לא חובה.

<מוחמד כנאעני: שם אתה לא חייב לגשת לבחינות הבגרות ה"תווג'יהי" בעברית, אתה כן חייב באנגלית, כן חייב בערבית והיסטוריה, אבל הוא לא מהליבה של ה"תווג'יהי".

<יוסף פפה אללו: העניין של בית ספר לטכנולוגיה זה דבר חשוב ביותר.

<יוסף פפה אללו: גם הוא היה מונע את הנשירה.

<יוסף פפה אללו: אנשים לא יודעים לאן ללכת.

<יוסף פפה אללו: פשוט מאוד אין להם אפשרות ללכת לאוניברסיטה, אין להם אפשרות למשהו אחר.

<יוסף פפה אללו: אם זה היה קיים זה היה תורם.

<אחמד עמאלה: יש הרבה בתי ספר שהם סוג של אכסניה, לא פחות ולא יותר, מאכסנים אותם שם.

<אחמד עמאלה: מהדוגמאות שהזכיר אדוני פה, אני לא רוצה לציין שמות, אבל יש הרבה בתי ספר שהם סוג של אכסניה.

<אחמד עמאלה: שולחים לאכסן אותם לשבע-שמונה שעות, אבל מה לומדים ואיזה סוג מורים יש שם?

<אחמד עמאלה: אני לא חושב שמישהו שאל בכלל מה סוג האנשים שנמצאים שם.

עמרם מצנע: אני אבקש לסכם את הדיון הזה: אני מתרשם שהשפה שמלווה את הבעיה של החינוך הערבי, את החינוך במזרח ירושלים היא שפה חיובית.

עמרם מצנע: כלומר, אני לא שומע אמירות שמתנגשות עם הרצון להתמודד עם הבעיה.

עמרם מצנע: זה לפחות שונה ממה שהיה כאן לפני שנים.

עמרם מצנע: הבעיה שזה עדיין לא מספיק.

עמרם מצנע: אין ספק שברקע יש את הבעיה הפוליטית משני הצדדים.

עמרם מצנע: ראשית שלנו כמערכת ישראלית, באמת להשקיע את המשאבים ואת תשומת הלב, לא רק את המשאבים אלא את תשומת הלב ואת הגמישות המחשבתית איך ליצור מציאות שבהדרגה תוביל ליותר שילוב, ליותר פתרונות פיסיים ולחינוך יותר טוב.

עמרם מצנע: בסופו של דבר, אזרח, תושב וכל אחד עם מה שמתחבא מאחוריו, שקיבל חינוך טוב וילמד את הדברים הבסיסיים לתועלת שלו, זה ללא קשר לעניין הפוליטי, היא מוכחת והיא לא צריכה הוכחה נוספת.

עמרם מצנע: יש כאן את העניין בצד הישראלי של חוסר הנכונות לתרגם את המילים הנכונות, את הכוונת, אולי הטובות, למעשים בפועל –השקעת אמצעים והשקעת גמישות מחשבתית.

עמרם מצנע: מיד אתייחס לזה במילים קצת יותר ברורות.

עמרם מצנע: מצד שני, אני מניח שבצד של מזרח ירושלים יש את תחושת הזמניות, את התחושה שלא ברור לאיזה סוג של מציאות אני מכין את הנערים והנערות.

עמרם מצנע: יש כמובן את השאיפות הפוליטיות האלה והאחרות.

עמרם מצנע: אני חושב שיש כאן בעיות לא קלות לפתרון, אני כן מאמין שגם עם השקעת כספים, משה טור-פז, נקבת בסכום של כחצי מיליארד שקל שזה סכום על שאמור לפתור גם את הבעיות הפיסיות וגם את בעיות התכניות וגם את בעיית כוח אדם.

עמרם מצנע: זה לא מעט כסף, אבל זה לא בשמיים.

עמרם מצנע: יש גם את התחום של הניסיון יותר מאשר לפתור את הבעיות באופן רשמי.

עמרם מצנע: זאת אומרת, לעשות ניסיון שהוא באמת למצוא דרך ביניים שמקלה על המציאות המסוימת החורגת, הפוליטית שאנחנו חיים בה.

עמרם מצנע: ניסיון לשים בצד את הויכוח הזה ולראות איך בסופו של דבר אנחנו נותנים פתרונות יותר נכונים במערכת.

עמרם מצנע: למה אני מתכוון?

עמרם מצנע: – אני מתכוון לכמה דברים וגם בתחום הפיסי.

עמרם מצנע: אני מכיר קצת את חוקי התכנון והבנייה, כשמאוד רוצים ניתן למצוא פתרון, יש כמה סוגי הפקעות.

עמרם מצנע: אחד המסלולים הוא כשממלאים את התהליך, ההפקעה נכנסת מידית לתוקף ללא קשר לויכוח כמה משלמים עבור זה.

עמרם מצנע: את זה ניתן לעשות לצרכי ציבור, כלומר אתה עושה תהליכי הפקעה, נדמה לי זה "בסמכות שר אוצר" מבחינת המונח המקצועי, וכל התהליך של ההידברות כדי להגיע להסכמה.

עמרם מצנע: יש כאן בעיות של תהליך הידברות להגיע להסכמה על הכסף שצריך לשלם עבור הקרקע המופקעת, זה תהליך שיכול להיעשות כבר כשהקרקע בידך.

עמרם מצנע: אתה יכול לתכנן עליה ואתה יכול לבנות עליה.

עמרם מצנע: התהליך בין אם הוא תהליך של הידברות של פשרה, ובין אם הוא תהליך משפטי נעשה כבר שהקרקע בידך.

עמרם מצנע: אני לא יודע מה אתם עושים.

עמרם מצנע: בפגישה הקודמת הצעתי שאם אתם רוצים, אנחנו מוכנים לקיים בוועדה דיון עם משרד הפנים, עם משרד האוצר כדי למצוא בצורה קצת יותר יצירתית פתרון.

עמרם מצנע: כשזה צוואר בקבוק אפשר למצוא לזה את הפתרונות.

עמרם מצנע: אני מבין שהכסף הוא לא צוואר הבקבוק פה, אלא התהליך הבירוקראטי – צריך למצוא לזה דרך.

עמרם מצנע: תחום ההסעות.

עמרם מצנע: התרשמתי פה וגם מהדוחות שקראתי, שהתחום הזה הוא חלק בלתי נפרד מהעובדה שילדים לא מגיעים לבתי ספר, בין אם זה הסעות בתוך השכונות או מעבר לגדר, בין אם זה בהסעות מאותו מחסום אל בתי הספר.

עמרם מצנע: יכול להיות שגם כאן צריך יחד עם משרד החינוך להחריג את הנהלים של מרחק כפי שקיים בחינוך העברי.

עמרם מצנע: אם הילד צריך לעבור דרך נוספת מעבר לגדר ולהגיע לגדר, ושם בטח יש גם איזה עיכוב, ושמם להגיע לבית הספר, צריך למצוא גם כאן חריגה שתתן הסעות יותר טובות.

עמרם מצנע: אני זוכר כשביקרנו במזרח ירושלים היו הרבה מאוד טענות בנוגע לזכייני ההסעות האלה כמו: 'איזה כלי רכב זה, איך מתנהגים הנהגים ומובילי ההסעות כלפי הילדים'.

עמרם מצנע: אגב אנחנו סובלים מזה גם בחינוך אצלנו, שם אולי זה יותר בעייתי.

עמרם מצנע: שלישית, הדבר היותר חשוב.

עמרם מצנע: אני ממליץ, אני יודע שזו סוגיה פוליטית לא פשוטה, אני ממליץ למצוא דרך שהבגרות הישראלית תהייה, או בכלל שהבגרות העיקרית תהייה כזו שהיא משלבת במקום שכל אחד יכנס לתוך המגבלות שלו, או ישראלית עם כל מה שבה עם הישראלית, או הפלשתינית עם כל מה שבה עם הפלשתינית.

עמרם מצנע: לשים הצדה את אותם נושאים השנויים במחלוקת ולנסות להתמקד בדברים העיקריים: מדעים, עברית, אנגלית, ערבית וכל אחד ילמד את הלימודים שקשורים להיסטוריה ולאזרחות שלו, תנ"ך או קוראן.

עמרם מצנע: אני אישית חושב שצריך להקל בעניין הזה.

עמרם מצנע: בחינוך הערבי ישראלי כרגע זה לא העניין.

עמרם מצנע: אין ספק שלנו כישראלים צריך להיות עניין ואינטרס שיותר ילדים ילכו לבגרות הישראלית בלי לחייב ללמוד דברים שהם בסופו של דבר מנקרי עיניים.

עמרם מצנע: אני ממליץ מאוד על העניין הזה.

עמרם מצנע: אני גם אשוחח עם שר החינוך כדי למצוא כמובן את הדרך מבלי לעשות מזה שמאל, ימין וכדומה.

עמרם מצנע: נדמה לי שזה חלק מאוד חשוב מהעניין.

עמרם מצנע: עלתה כאן נקודה, איני יודע עד כמה היא קונקרטית, והיא הנכונות לקבל כוח אדם מקצועי ולהכיר גם בתעודות פלשתיניות.

עמרם מצנע: כאן זה לא סוג מקצוע שבונים בניין עם מרפסות, גם בשיטה הישראלית בסוף הן מתמוטטות.

עמרם מצנע: פסיכולוגים, יועצים מקצועיים - - -

<קרן צפריר: אם אפשר להעיר לעניין אדוני, כי זה נמצא בכל זאת בסמכותך.

<קרן צפריר: הנושא של הכרה בתארים של אוניברסיטת אל-קודס, זו בעיה שמשליכה על תחומים מאוד מאוד נרחבים.

<קרן צפריר: זה נושא שנמצא בטיפולה של המל"ג (המועצה להשכלה גבוהה) והוא משליך על רופאים, על מקצועות פרה-רפואיים, רוקחים, עובדים סוציאליים וזה יוצר הרבה בעיות ביחס - - -

עמרם מצנע: אני רושם לעצמי את הנקודה הזאת, זה לא בסמכותי, אבל זה בתחום עיסוקנו בוועדה.

עמרם מצנע: אם היו לי יותר סמכויות הייתי פותר יותר בעיות.

עמרם מצנע: אני רושם לעצמי את העניין הזה.

עמרם מצנע: שוב, זה בת יענה, אין פסיכולוגים, אין קב"סים, אין עו"ס, אין יועצים מקצועיים ועדיף שיהיה מישהו גם אם אולי הוא קצת פחות עומד בכישורים ובהשכלה.

<קרן צפריר: התואר עצמו נחשב לתואר מצוין.

<קרן צפריר: אני יכולה לספר שלפני כחודש נפגשנו עם שרת הבריאות והיא סיפרה על אותו קושי שהיא מתמודדת איתו, זה הגיע למצב שהיא מכירה בכך שיש בעיה עם ההכרה בתארי אוניברסיטת אל-קודס.

<קרן צפריר: גם היא לא הצליחה לפתור אותה.

<קרן צפריר: אני חושבת שיש כאן בעיה שהיא מעבר לסוגיה של כן או לא מורים - - -

עמרם מצנע: זו סוגיה שחוזרת חזרה - - -

<משה טור-פז: ברשותך אני מבקש להשלים, כמו שנאמר לגבי התארים הטיפוליים והמשלימים: ייעוץ, פסיכולוגיה, קב"סים, אני חושב שעם השגחה אקדמית, וזה בהחלט יכול להיות עם בקרה של אוניברסיטאות מסוימות.

<משה טור-פז: זו תהייה קפיצת מדרגה.

<משה טור-פז: נוכל לעבוד עם קב"ס אחד, עם פסיכולוג אחד ולפעמים יהיו לנו יותר ונוכל להשלים תקנים.

עמרם מצנע: יכול להיות שכפתרון ביניים זה איזה קורס התאמה?

<משה טור-פז: גם לזה אנחנו מוכנים.

עמרם מצנע: שהוא לא מכניס שוב לאיזה מעגל בירוקראטי בלתי אפשרי.

<יוסף פפה אללו: הבעיה היא לא של הרמה המקצועית.

<יוסף פפה אללו: אני אומר את זה כי מאוניברסיטאות אחרות כן מקבלים, אפילו מיותר נמוכות.

<יוסף פפה אללו: אני אומר שיש לנו תקנים ולא יכולים לאייש.

עמרם מצנע: אני מזהה את הבעיה ואני רושם לעצמי את הנושא הרחב יותר.

עמרם מצנע: שוב, אני חוזר לדברים שפתחתי.

עמרם מצנע: מתוך הנחה שגם היריבות הפוליטית הקיימת בתוכנו, כמובן בהקשר הפלשתיני, אם מתוך הבנה שכולם מבינים שצריך להתמודד עם הבעיות בצורה אמיתית שבסוף זה יועיל לכל הצדדים.

עמרם מצנע: אני אומר שוב, נער ונערה שיוצאים ממערכת חינוך והם מרגישים שהם מיצו את יכולתם, הביאו לידי ביטוי את כישוריהם, למדו ושהחוויה הלימודית היא חוויה חיובית, הם יהיו תמיד נער ונערה יותר מתאימים לחיים המודרניים שלנו בין אם זה כאן או שם - - -

<אחמד עמאלה: אפילו אם הם יוצאים לניהול סכסוך.

<אחמד עמאלה: אנחנו מסכימים - - -

עמרם מצנע: את הסכסוך נעזוב ברגע זה בצד.

<אחמד עמאלה: לצערי הרב זו המוסכמה היחידה שיש בינינו.

<אחמד עמאלה: אנחנו שני הצדדים רוצים רק לנהל את הסכסוך.

<אחמד עמאלה: חמישים שנה אנחנו אומרים איך מנהלים את הסכסוך.

עמרם מצנע: כמובן יש את הנושא שהועלה מהתרשמותי די צניעות, נושא הפיקוח על רמת מנהלי בתי הספר ועל צוות המורים וגם בנושא האלימות.

עמרם מצנע: כמובן שזו בעיה כלל ארצית, אבל לדעתי, כאן היא קצת יותר מובלטת, אולי לפעמים בגלל חוסר הנוחות שלנו לפקח ולהיות בשטח ולהפעיל את הכלים שעומדים לרשותנו, לרשותכם במערך הזה של החינוך במזרח ירושלים.

עמרם מצנע: אנחנו נעקוב אחרי הדברים.

עמרם מצנע: רשמנו לעצמנו דברים להמשך טיפול.

עמרם מצנע: אני מאוד מקווה שתמצא הדרך כדי להגדיל את ההתייחסות, גם הכספית, גם הארגונית וגם העניינית.

עמרם מצנע: האתגרים כאן עצומים והם לא הולכים לקטון.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

עמרם מצנע: הישיבה נעולה.