הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 19, פרוטוקול מספר 29, 2014-02-03 10:30

מיכל רוזין: בוקר טוב לכולם.

מיכל רוזין: בוקר טוב לחברי הכנסת הנוכחים – שמעון אוחיון, שמעון סולומון, חברי הוועדה, והצטרפה אלינו גם חברת הכנסת פנינה תמנו שטה.

מיכל רוזין: בוקר טוב לשר החינוך שי פירון.

מיכל רוזין: אנחנו גאים ושמחים שאתה איתנו היום.

מיכל רוזין: הנושא הוא חשוב, הוא מורכב ואני גם מניחה שזה לא נושא שאתה עוסק בו יום-יום שעה-שעה, אבל זה בהחלט נושא חשוב.

מיכל רוזין: אני רוצה גם להגיד באמת שאחד הנושאים שעליהם אולי יש קונסנסוס, ואחד הנושאים שבאמת מהרגע שהגיעו לכאן ילדי עובדים זרים ולאחר מכן גם ילדים של מבקשי מקלט, כל אחד על פי הגדרתו כמובן, מהגרי עבודה, מערכת החינוך רואה באופן שוויוני, ברור, את כל הילדים במדינת ישראל, וכך אולי, בין הדברים היחידים שאנחנו עומדים באופן מוחלט באמנות הבין לאומיות, באמנה לזכויות הילד.

מיכל רוזין: מערכת החינוך מלכתחילה קבעה בצורה ברורה שכל הילדים ישתלבו במערכת החינוך באופן שווה.

מיכל רוזין: אני חושבת שהרבה פעמים אנחנו מראים צדדים לא יפים בחברה הישראלית, אני חושבת שזה צד שחשוב גם אותו להראות.

מיכל רוזין: זה צד יפה ונכון של החברה הישראלית.

מיכל רוזין: אני חושבת שאנחנו יכולים להתגאות בכך.

מיכל רוזין: אני רוצה לנסות בתמצות להגיד את הנושאים שאנחנו נדבר עליהם היום, אבל היה לי באמת חשוב להגיד את זה בצורה ברורה, על מערכת החינוך, ואין לנו ספק גם שהאתגרים הגדולים שמערכת החינוך עומדת בפניהם, בכל התחומים ובוודאי בשילוב של ילדי העובדים הזרים וילדי מבקשי המקלט, הם אתגרים לא פשוטים ואתגרים מורכבים, והיא מתמודדת איתם והיא אינה מתחמקת מלהתמודד איתם.

מיכל רוזין: אנו נרצה היום לשמוע גם את האופן שבו המערכת מתמודדת, כן לדבר בהחלט על כיצד נעשה השילוב, איפה כן יש קשיים, איפה צצות באמת שאלות.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה תמיד חשוב לבחון את עצמנו.

מיכל רוזין: מה הם הפתרונות המערכתיים שניתנים, האם הם פתרונות מערכתיים או פתרונות מקומיים, זו גם נקודה חשובה.

מיכל רוזין: האם קיימות הנחיות ברורות ממשרד החינוך לגבי שילובם של אותם ילדים, או באמת יש יותר עצמאות לשטח בנושא הזה.

מיכל רוזין: אנחנו נשמע פה מהשטח את העמדה שלהם או את הבקשה שלהם מול משרד החינוך.

מיכל רוזין: אני חושבת שננסה גם לדבר על האתגר הפדגוגי הרחב יותר של כל ילדי ישראל.

מיכל רוזין: השנה הכריז שר החינוך שהשנה הנושא השני הוא האחר הוא אני.

שי פירון: לא השנה.

מיכל רוזין: שנה שעברה?

שי פירון: לא, בשנים הקרובות.

מיכל רוזין: בשנים הקרובות, מצוין, עוד יותר טוב.

מיכל רוזין: לחלוטין.

שי פירון: אין יותר נושא שנתי.

מיכל רוזין: אני באה עכשיו מדיון בוועדת הפנים על מה שקרה באור עקיבא דרך אגב, עם שילוב, אמנם אנשים בגירים בקהילה, תשושי נפש, מתמודדי נפש, כפי שהם נקראים היום.

מיכל רוזין: הנושא הזה של שילוב כל האוכלוסיות בחברה, השוויון שאנחנו נותנים, בטח ובטח לילדים במערכת החינוך, אני חושבת שהוא נושא חשוב ביותר.

מיכל רוזין: והאתגר הפדגוגי פה הוא באמת רחב, כי יש מחלוקות ומחלוקות שחלקן הן פוליטיות ואידיאולוגיות, ובסופו של דבר המורה עומד מול תלמידים והוא צריך לתת את התשובות גם בנושא הזה.

מיכל רוזין: נשמע גם ממורות שרוצות באמת לשאול על היכולת שלהן לדבר ולדברר את הנושא הזה בתוך הכיתות.

מיכל רוזין: אנחנו נרצה גם לדבר על הבוגרים, מה קורה עם אותם בוגרים.

מיכל רוזין: הייתה לנו כבר ישיבה פה גם עם משרד הפנים, אני מעדכנת אותך שהיו פה בוגרים של מערכת החינוך הישראלית, שמרגישים באמת אכזבה שהם לא יכולים להתגייס לצבא.

מיכל רוזין: הם מאד היו רוצים להתגייס לצבא עם החברים שלהם, אפילו ללכת לשנת שירות, והם מוצאים את עצמם בעצם מנודים מקבוצת השייכות שלהם בשלב מסוים.

מיכל רוזין: וכמובן נדבר גם על אותם אלה ילדי מבקשי מקלט, שהיו בכפרי נוער והיום לא רק שהם לא יכולים ללכת לצבא, הם מוזמנים למתקן הפתוח חולות.

מיכל רוזין: אנחנו נשמע פה, יש חשש מאד גדול גם בתנועת מחנות העולים - - -

שי פירון: אין כמעט, וגם אותם נפתור.

שי פירון: אני בדקתי את זה והמספרים הם מאד מאד קטנים.

שי פירון: בדקתי את זה שמית.

מיכל רוזין: אוקיי, אז אנחנו נפתור את זה.

מיכל רוזין: אם זה מספרים קטנים, אז עוד יותר קל לפתור את זה, אבל רגע, אנחנו לא דנים בזה.

מיכל רוזין: כפי שאמרתי סדר הנושאים - - -

שי פירון: בדקתי זה שמית ילד-ילד, לא על ידי מישהו.

מיכל רוזין: אנחנו נדבר על זה, אבל אני כן רוצה להתחיל כפי שאמרתי לפי סדר הצגת הדברים, ידעתי שהנושא האחרון ייצור, יש לנו סדר.

מיכל רוזין: אנחנו נתחיל לשמוע על מערכת החינוך.

מיכל רוזין: באו לפה מכל הארץ, גם מרשויות מקומיות, גם מבתי ספר.

מיכל רוזין: אני חושב שחשוב להם מאד בעיקר להשמיע, לא רק לשמוע אותנו, בעיקר להשמיע גם לוועדה, אבל כמובן לך, השר, על השילוב ועל הדרך שהם עושים.

מיכל רוזין: אני בטוחה שהאתגרים שיש להם ביום-יום הם לא קלים.

מיכל רוזין: אני רוצה להתחיל עם נטע משה ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, שתמיד עושה לנו עבודה מדהימה, מחקר מצוין, שעוזר לנו להתחיל את הדיון, בבקשה תתחילי ותסכמי לנו את הדברים.

<נטע משה: בוקר טוב.

<נטע משה: נטע משה, מרכז המחקר והמידע של הכנסת.

<נטע משה: אנחנו התבקשנו לכתוב מסמך שעוסק בשירותי מערכת החינוך לילדים זרים, חסרי מעמד אזרחי.

<נטע משה: המסמך מונח כאן ואני אגע בשלוש נקודות מתוכו, אני חושבת.

<נטע משה: אחד, מבחינת המדיניות של המשרד והחלת חוק לימוד חובה; שניים, הנתונים שקיימים, אלה כן ואלה לא; שלישית, ההתמודדות, וזה בעיקר ההתמודדות של הרשויות המקומיות עם הנושא.

<נטע משה: אני רוצה להודות לרשויות המקומיות ולמנהלים שבאמת שיתפו פעולה עם זה.

<נטע משה: אז בישראל יש קבוצות שונות של ילדים זרים, חסרי מעמד אזרחי, חלק נולדו כאן וחלק הגיעו לישראל עם ההורים או קטינים בלתי מלווים, וכפי שהוצג בדו"ח מבקר המדינה ממאי 2013, אין מידע מספיק או אין מספיק נתונים על כמה ילדים כאלה נמצאים בישראל, בטח שלא פילוחים שינויים לגביהם: כמה בחוק חינוך חובה, כמה לא, איפה גרים.

<נטע משה: יש איזה שהוא מחסור בנתונים.

<נטע משה: עכשיו, אנחנו התמקדנו בשתי קבוצות, שכמו שהבנו הן מעסיקות ומהוות אתגרים רבים לרשויות.

<נטע משה: ילדים לעובדים זרים, זאת אומרת אמהות, אבות, שהגיעו לכאן עם אשרת עבודה ונמצאים פה בין אם כיום כדין או שלא כדין, ושהילדים נולדו בעיקרם בארץ, וילדים למבקשי מקלט, מהגרי עבודה, מסתננים, שהגיעו בגל הכניסה דרך הגבול הדרומי עם מצרים ונמצאים פה.

<נטע משה: חלקם הגיעו בגפם וחלקם נולדו פה להורים.

<נטע משה: כמובן שיש ילדים זרים נוספים, ילדים לדיפלומטים, ילדים בהליכי עלייה, ילדים למתנדבים, אנשי דת וכדומה, אבל כמו שאנחנו הבנו, אלה אתגרים מסוג שונה.

<נטע משה: זאת אומרת יש אתגרים שהם משותפים לכל ילדי המהגרים, וזה שפה, התאקלמות, תרבות.

<נטע משה: אבל לילדים האלה של מהגרי העבודה, יש קשיים נוספים, בדרך כלל זה מצב סוציו אקונומי נמוך יותר, ההורים סובלים מחוסר ביטחון תעסוקתי, לא תמיד יש כתובת ברורה, או ריבוי מעבר, מיעוט עוגנים משפחתיים וגם חוסר הוודאות לגבי העתיד, חששות מפני גירוש.

<נטע משה: למי שהגיע מגבול מצרים יש גם טראומות שהם חוו בדרך.

<נטע משה: עכשיו, מבחינת מדיניות, זאת אומרת היא מתבססת על החוק.

<נטע משה: חוק לימוד חובה, התש"ט, 1949, קובע שכל ילד שגר בישראל, זה ללא קשר למעמדו או מעמד הוריו, זכאי ללימודים.

<נטע משה: יש חוזר של משרד החינוך משנת 2010 שפורסם ויש גם חוזר משנת 2009 לגבי נהלים, וכן, החובה היא שכל מי שנמצא פה שלושה חודשים, משולב במערכת החינוך.

<נטע משה: ככה שבמובן הזה משרד החינוך נבדל ממשרדי ממשלה אחרים, שיש כאן בסיס חוקי, שמתייחס לילד באשר הוא ילד, ללא תלות בתושבות, אזרחות, שזה הדברים שאנחנו יודעים שמשרדים אחרים נתקלים איתם.

<נטע משה: אז אם ככה, השאלה העיקרית שאנחנו מצאנו לנכון לעסוק בה, זה איך באמת מבוצע השילוב הזה ואיזה אתגרים מגיעים לבתי הספר ולרשויות שהם צריכים להתמודד עם זה.

<נטע משה: כמו שאנחנו יודעים, רוב הילדים משולבים ברשויות המקומיות, חלק יש במנהל לחינוך ההתיישבותי בפנימיות, ובמתקני המשמורות.

<נטע משה: היו תקופות שבהן היו הרבה יותר, היום זה מיעוט.

<נטע משה: לגבי נתונים, זה אחד הקשיים שנתקלנו.

<נטע משה: היה לנו קשה לקבל נתונים כמה באמת ילדים כאלה, שהם ילדים לעובדים זרים, למהגרי עבודה, למבקשי מקלט – יש.

מיכל רוזין: זאת אומרת שהם מסומנים גם כילדי שגרירים וכדומה?

<נטע משה: זהו, אז הספירה כמו שהבנו היא לפי מספר דרכון, ומספר דרכון יכול לכלול בזה גם לדוגמא ילדים שהם בהליכי עלייה וילדים לדיפלומטיים, וכמו שהבנו זה אוכלוסיות שונות.

מיכל רוזין: מספרים גבוהים.

<נטע משה: כן, ואלה מספרים גבוהים, ואם מסתכלים ככה על ארצות המוצא, ברור שזה לא האוכלוסייה שהוועדה כרגע - - -

פנינה תמנו: כשאת אומרת ילדים בהליכי עלייה זה ילדים ששוהים בישראל, אבל מה?

פנינה תמנו: שהמסמכים עדיין לא סיימנו את דרכם עד שהם מקבלים את התושבות?

<נטע משה: כל מיני, אני אומרת זו לא הייתה ההתמקדות שלנו, אבל כן, יש - - -

שי פירון: רק צריך לומר למען ההגינות שיש בזה גם צד יפה.

שי פירון: אתה לא מסמן את הילדים האלה.

שי פירון: רק בואו נבהיר את הסיבה, יש לזה סיבה.

שי פירון: כדי לא לסמן את הילדים האלה באיזה מן רשימה שחורה - רק כדי שהדברים יהיו ברורים - אנחנו שמים אותם בתוך כלל רשימת התלמידים שכרגע נמצאים בתהליך כזה או אחר בישראל, ולכן הם נמצאים גם ברשימה הזאת.

שי פירון: זה הרבה יותר ראוי מאשר לעשות איזה רשימה נפרדת ומסומנת, רק כדי להעביר את ה - - -

מיכל רוזין: כן, נטע מציינת את זה מהבחינה שהיא לא יכולה להגיד נתון כמה יש במערכת.

שי פירון: בסדר, אני רק רוצה להסביר למה זה, כי הייתה הוראה לא להפריד אותם לרשימות נפרדות, משום שזה היה מייצר הרבה מאד תגובות צודקות דרך אגב, ולכן הם לא ברשימה נפרדת.

שי פירון: זה לא נובע מ - - -

<נטע משה: לא כביקורת.

שי פירון: אני רק אומר למה עשינו את זה.

שי פירון: זו תפיסת עולם של חלק מפול שלם, ולא להפריד אותם, בסדר?

מיכל רוזין: נטייתו של מכון מחקר זה לחפש נתונים גם מספריים, ולכן - - -

פנינה תמנו: הוא לא סותר, הוא רק מסביר.

שי פירון: אני רק מסביר למה זה ככה, כי רצינו לא לבייש, לבזות וכו' וכו'.

<נטע משה: רק להבין את סדרי הגודל שהבנו מהפנייה אל הרשויות, אז כמו שאנחנו מבינים בתל-אביב-יפו יש כ-1,800 ילדים, בירושלים כ-150 תלמידים, כ-70 תלמידים במנהל לחינוך התיישבותי, 60 באילת, 30 בערד, וזה לגבי שנת הלימודים הנוכחית.

מיכל רוזין: גם באשדוד היו.

<נטע משה: באשדוד יש כ-10, כן, מעט.

<נטע משה: 11.

<נטע משה: אנחנו נגיע לשילוב ברשויות.

<נטע משה: אז היו כמה דברים שחזרו על עצמם בשיחות עם הרשויות, ובזה אני רוצה להתמקד.

<נטע משה: אחד הדברים שעלה זה שיש אולי איזה מחסור בהנחיות, המלצות, איזה שהוא מידע שמגיע מהרמה הארצית.

<נטע משה: ובאמת, כל רשות לקחה לעצמה את היכולת עם המשאבים שלה, עם האוכלוסייה שהיא מתמודדת, עם הכלים שיש להם, ולנסות ולהתמודד עם הדברים האלה.

<נטע משה: הדברים שעלו לדוגמא, הדילמות שבין לימוד בהפרדה חלקית, שילוב מלא, שילוב יזום בבתי ספר, פיזור בעיר, בטח אם אנחנו מתבססים על אוכלוסייה בגיל חינוך נמוך, מה המשמעויות של זה.

<נטע משה: איך מתמודדים עם אפשרויות של גירוש, איך מתמודדים עם העובדה שמדברים עם הורים שמגיעים מתרבות ומתכנים ומשפה אחרת.

<נטע משה: האם צריך ללמד תכנים פדגוגים שמותאמים יותר לילדים האלה.

<נטע משה: ואלה דברים שעולים כבר כמה שנים.

פנינה תמנו: ואין כללים אחידים.

פנינה תמנו: אני רואה שיש פה את ירושלים, אילת, כל אחד מתמודד בעצם עם סוגיות אחרות.

<נטע משה: אנחנו נוכל לשמוע מהם.

מיכל רוזין: כולם פה ואנחנו תיכף נשמע אותם.

<נטע משה: כמו שהבנו זה שנים.

<נטע משה: האוכלוסייה הזאת נמצאת פה כבר כמה שנים וגם המורכבויות משתנות עם השנים, והיו ניסיונות שונים.

<נטע משה: כמו שאנחנו רואים בכל אחת מהרשויות הייתה התמודדות אחרת לאורך השנים.

<נטע משה: זה גם תלוי כמובן בריכוזים, ריכוזי האוכלוסייה השונים שיש בה, משאבים אחרים.

<נטע משה: אם נגיע למשאבים, אז מבחינת התמיכה התקציבית, אז זה מתקדם לזה.

<נטע משה: זאת אומרת יש שיפוי או השתתפות מסוימת, לא תמיד זה דבר קבוע, לפעמים זה תלוי בית ספר, לפעמים יש דברים שמגיעים מתרומות.

<נטע משה: וזו שאלה - אם ילדים נמצאים פה כבר כמה שנים, האם צריכה להיות מערכת קצת יותר מוסדרת לזה ואיך באמת עוזרים לרשויות לתת את המענים האלה.

<נטע משה: עכשיו, יש את התמיכה ... והרגשית הרחבה, שחלקה לא שייכת למשרד החינוך.

<נטע משה: זאת אומרת מועדוניות, צהרונים, דברים כאלה, כל מיני רשתות של אבחונים, או צרכים מיוחדים, שזה דברים שבהעדר מישהו אחר שמתמודד איתם זה בסוף מגיע לבתי הספר, וגם להם פה יש קושי להתמודד ולספק את כל הדברים האלה.

מיכל רוזין: כפי שאמרנו לא פעם בישיבות פה, התמזל מזלנו בכוונת תחילה, שיש שלושה שרים שעובדים לשם שינוי בשיתוף פעולה – חינוך, רווחה ובריאות - - -

פנינה תמנו: מהמפלגה הנכונה, יש עתיד.

מיכל רוזין: מאותה מפלגה, נאמר ככה.

מיכל רוזין: אני חושבת שדווקא - - -

שי פירון: אני שר החינוך של כולם.

מיכל רוזין: ולכן אני חושבת שבנושא הזה באמת הרווחה גם הפשילו שרוולים בנושא של מועדוניות, צהרונים.

מיכל רוזין: אני חושבת שנשים את זה רגע בצד, אבל כן אם את יכולה להגיד לנו משהו על נושא של חינוך מיוחד, כי ממה שאני מבינה, וזה חשוב שתשמע, השר.

מיכל רוזין: ממה שאני מבינה, באחוזים יותר גבוהים, מכל מיני סיבות, מגיעים אותם ילדים לחינוך המיוחד ואז זה בעצם עולה פי שבעה אני מבינה, משילוב ילד במערכת החינוך הלא מיוחדת, הרגילה.

מיכל רוזין: יש עוד משהו על זה?

<נטע משה: אז זהו, מרב הנתונים על זה התקבלו מתל-אביב, ששם יש באמת הרבה ילדים ושם נעשו אבחונים לגבי חלקם, והנקודה הזאת העלתה איזו סוגיה בחלק מהרשויות, שיש מחסור בכוח אדם מקצועי דובר השפות, שיכול לבצע לפעמים את האבחונים הנדרשים, וזה דבר שהרשויות לא תמיד יכולות להתמודד בעצמן, למצוא את היועצים, את המאבחנים, את אנשי החינוך המיוחד שיגיעו ויעשו את הדברים האלה, ופה זה משהו נקודתי יותר.

<נטע משה: ועוד דבר נקודתי שעלה, זה האם צריך לעשות איזה שהוא סל קליטה לילדים כאלה, בדומה למה שאנחנו יודעים שיש לילדי עולים.

<נטע משה: דברים שיהיו מוסדרים ברמה - - -

מיכל רוזין: מבחינת מערכת החינוך.

<נטע משה: מבחינת מערכת החינוך, כן, לגבי שעות מוסדרות, דברים כאלה.

מיכל רוזין: שעות עזר בעברית וכדומה, כמו שניתן לעולים חדשים.

מיכל רוזין: אוקיי, אני באמת מבקשת מכם, כדי שנהיה יעילים, אני רוצה לתת למספר רשויות מקומיות וגם למנהלי בתי הספר להציג איך זה קורה בשטח, מה ששמענו עכשיו באופן מחקרי, כיצד זה באמת קורה.

מיכל רוזין: אני רוצה להתחיל עם צחי גולן ממנח"י – מינהל חינוך ירושלים, בבקשה.

מיכל רוזין: תשתדל לא לחזור על דברים שנאמרו, להיות מאד קונקרטי לגבי ירושלים.

מיכל רוזין: כן, בבקשה.

<צחי גולן: שלום, בוקר טוב.

<צחי גולן: בירושלים, במערכת החינוך הממלכתית, מגני ילדים ועד סוף בית הספר היסודי, יש כ-150 ילדים של מבקשי מקלט ומהגרי עבודה, המשולבים במערכת החינוך הממלכתית.

<צחי גולן: גם צרפנו מסמך שאני אשמח אחר כך להעביר אותו גם בצורה מסודרת.

<צחי גולן: אני רוצה להתמקד, בכל זאת לחזור על כמה מהדברים שעלו, ואני חושב שמבחינתנו דווקא להעביר את זכות הדיבור ואת מוקד השיחה למנהלים של בתי הספר וגם של גני הילדים, שהגיעו לכאן לישיבה היום.

<צחי גולן: אנחנו באמת נתקלים, ואני אגיד ככה, קודם כל דווקא על הצד החיובי.

<צחי גולן: מבחינת רישום הילדים, אין כמובן הבחנה בין הילדים האלה לילדים אחרים במערכת החינוך.

<צחי גולן: אמנם הנגישות שלהם לרישום באינטרנט היא לא אפשרית בגלל הסיפור של המספרים, דרכונים ותעודות זהות, אבל הם כן מקבלים שירות במחלקות הרישום במינהל החינוך בעירייה.

<צחי גולן: מכיוון שרוב המשפחות וההורים מרוכזים באזור מרכז העיר במקרי של מבקשי מקלט ובאזור רחביה, במקרי של מהגרי עבודה או מהגרות עבודה, עיקר הלחץ אצלנו נופל במספר מסגרות חינוכיות, בגני ילדים באזור מרכז העיר – נחלאות, מחנה יהודה, ובבתי ספר – בית הספר הניסויי במרכז העיר ובית הספר פולה בן גוריון ברחביה.

<צחי גולן: מלבד הסיוע העירוני שאנחנו מנסים לתת בצד התקציבי, בין אם זה ישירות לבתי הספר ובין אם זה בגני הילדים בהעסקה של כוח עזר, אנחנו נתקלים בחלק מהבעיות שגם נטע ציינה אותן במחקר שלה.

<צחי גולן: הקושי לתת לילדים הללו שעות סיוע בבית הספר או בגן.

<צחי גולן: אין אפשרות להכניס את הילדים האלה למערכת השילובית של משרד החינוך.

<צחי גולן: למרות תנאי החיים הקשים שלהם והמצב והעוני שהם מתמודדים איתו וחוסר היציבות התעסוקתית, קשה מאד בגלל דרכי ההשתכרות שלהם, להוכיח הכנסה נמוכה, או רישום כתושבי העיר, ולכן למרות שהילדים הללו היו יכולים לקבל את ההנחות המקסימאליות בצהרונים, בקייטנות וכו' וכו', הם לא זכאים לדבר הזה.

<צחי גולן: הקושי של מערכת הרווחה ומשרד הרווחה, מדיניות משרד הרווחה, לתת סיוע אך ורק במצבי סכנה לילדים האלה, מקשי מאד על עבודת המניעה איתם.

<צחי גולן: אנחנו יודעים שרוב הילדים הללו מגיעים לבתי הספר, המחנכות, המנהלים והמנהלות של בתי הספר והגנים נתקלים בהם באופן יום יומי, אבל בעצם היכולת שלהם לסייע להם היא מאד מצומצמת.

<צחי גולן: יש עוד שתי נקודות שרלבנטיות לגבי הנגישות לחינוך, או נקודה אחת רלבנטית לנגישות לחינוך.

<צחי גולן: חשבנו שיש איזו שהיא התפתחות חיובית בתחום הזה, אבל כל הנושא של רב-קו והזכאות להוצאת רב-קו עם הנחה של 50% של ילדים, היא מאד מצומצמת, ואז גם אם אנחנו במינהל החינוך רוצים לפזר קצת את העומס גם על בתי ספר אחרים, בעצם הילדים, המשפחות, צריכות לשאת בעלות של נסיעה.

שי פירון: תסביר לי שנייה כדי שאני אבין.

שי פירון: אני באמת רוצה אחרי זה, שיתנו לי לדבר, המטרה היא לפתור בעיות ספציפיות.

שי פירון: זה בסמכות עיריית ירושלים, למה אתם לא פותרים את זה?

<צחי גולן: מה בסמכות עיריית ירושלים?

שי פירון: כרטיסי רב-קו וכו'.

<צחי גולן: לא.

מיכל רוזין: לא.

מיכל רוזין: משרד התחבורה, ויש בעיה דרך אגב באופן כללי לבני נוער עם הגעה לבית ספר, עם זה שהם צריכים לקנות כרטיס - - -

<צחי גולן: אז אני רוצה להגיד.

שי פירון: כנ"ל לגבי תהליכי רישום.

<צחי גולן: לא, אז אין בעיה, אז אני אתייחס, כי לכל הנקודות האלה שהעליתי, מה שהוא באפשרותנו, אמרנו - בתקציב עירוני ובכוח עזר מסייע - אנחנו מקצים לזה תקציבים, אנחנו מגייסים לזה גם תקציבים מגופים חיצוניים, עושים את המרב.

<צחי גולן: אבל, אבל למשל, הנושא של שילוב הילדים במערכת השילובית של בית הספר הוא לא באחריות עיריית ירושלים אלא באחריות משרד החינוך.

<צחי גולן: הנושא של זכאות לתמיכה על בסיס סוציו-אקונומי הוא גם משרד החינוך ולא עיריית ירושלים.

<צחי גולן: הנושא של סיוע בתחומי הרווחה הוא לא עיריית ירושלים אלא הוא משרד הרווחה.

<צחי גולן: אנחנו כן ממליצים ואנחנו כן מציעים להקים צוותים שיבחנו את זה על בסיס מקומי, אבל זה מחייב פתיחת חסמים גם במשרד החינוך, גם במשרד הרווחה וגם במשרד התחבורה, לטובת העבודה של בתי הספר ולטובת העבודה של המערכת העירונית.

מיכל רוזין: תודה רבה צחי, זה היה ממוקד ומצוין, דוגמא מצוינת לבאים בתור.

מיכל רוזין: גלית יוסף, מנהלת בית הספר הירדן בתל אביב.

מיכל רוזין: את היית אצלנו בעבר, אנחנו נשמח לשמוע אותך.

<גלית יוסף: אני אשמח.

<גלית יוסף: אז בוקר טוב, שמי ד"ר גלית יוסף, מנהלת הירדן.

שי פירון: רק רגע, אמרת רישום בשילובית, אמרת הקצאת בסיס סוציו אקונומי.

שי פירון: מה עוד אמרת לגבי משרד החינוך, אם אני פספסתי משהו.

<צחי גולן: שעות עולים/סיוע וכו', לא הזכרתי.

שי פירון: בסדר, זה הקצאה.

<צחי גולן: מורות וגננות שיח.

פנינה תמנו: ברשותכם, אני באמת חושבת שמתבקשת פה השאלה האם אתם פניתם במכתב מרוכז, במקום שעכשיו השר יצטרך לכתוב, אני חושבת שזה מאד חשוב לפנות למשרדים.

מיכל רוזין: בסדר פנינה, בשביל זה יש ועדה, היא מציפה דברים.

<צחי גולן: אנשי הספר עשו את המאמצים האלה באופן - - -

מיכל רוזין: להציג בוועדה זה בסדר, אנחנו לא תוקפים את האורחים שלנו.

פנינה תמנו: זה לא עניין של לתקוף, זה משהו שצריך לעשות בצורה מסודרת גם.

מיכל רוזין: כן, בבקשה.

<גלית יוסף: אני אתחיל שוב.

<גלית יוסף: בוקר טוב לכולם.

<גלית יוסף: שנה רביעית מנהלת בית הספר הירדן בדרום תל אביב, שכונת התקווה, מקום ששינה את פניו בארבע השנים האחרונות מקצה לקצה ומחייב אותנו להסתגלות תמידית, יום-יום, לנוכח השינויים בשכונה.

<גלית יוסף: אני רוצה להוסיף פרט אחד בתחילת הדברים, לעניין תעודות הזהות והדרכונים, לגבי הנתונים שרשומים כאן.

<גלית יוסף: ממוצא מדינות שונות, 22 מדינות מזינות את מוצא ההורים של ילדי בית הספר, ואם אקח לדוגמא את סודן, רבים מהילדים, מחצית מהם בעלי תעודת זהות.

<גלית יוסף: כך שכשאנחנו נדרשים לפלח או להחליט על משאבים, תקציבים וכן הלאה, לעתים קשה לנו לזהות מי מבין 350 התלמידים הוא בעל מאפיינים של ילדים זרים כאלה ואחרים, חלקם באמת בהתאם לפילוח של שלוש הקבוצות, אבל יש מדינות מסוימות שחלק מהילדים כבר קיבלו תעודות זהות.

מיכל רוזין: אבל איך הקושי הזה משליך בעצם?

<גלית יוסף: יפה, ואם אקח את כל סך בית הספר, 70% מילדי בית הספר, בנקודת הזמן היום, הם ללא תעודות זהות, וכל היתר עזבו הישראלים ונותרנו עם תלמידים זרים שלהם תעודת זהות.

<גלית יוסף: זה משליך ישירות על המשך דבריך.

<גלית יוסף: אנחנו מתחילים מהרצון שלנו לקבל מלגות או תקציבים ממשרד החינוך, שמחייבים אותנו להזין תעודת זהות.

<גלית יוסף: אז רק כ-30% מסך תלמידי בית הספר יכולים להיות רשומים ברשימה כבקשה.

<גלית יוסף: אם נחזור לתחילת השנה, רישום באמצעות טופס 4, כל תלמידנו מתחילים את המצב כשגויים במערכת - - -

מיכל רוזין: מה זה טופס 4?

מיכל רוזין: חשבתי שטופס 4 זה לאשר כניסה לגור בבית.

<גלית יוסף: לא ניתן לקלוט אותם בתחילת הדרך וצריך להשקיע מאמצים מרובים מול מצבת בירושלים, מול בית הספר, כדי לקלוט את הילדים כתלמידים.

<גלית יוסף: ואני בהחלט יכולה - - -

מיכל רוזין: לא הבנתי, למה יש קושי?

<גלית יוסף: המספר שהם מקבלים ברישום לא תואם, אין להם מספר מזהה, הם מנפיקים להם איזה שהוא קוד זיהוי כלשהו, שמעכב ומסרבל את הדרך שבה אנחנו יכולים להתייחס אליהם אחר כך בהמשך הדרך, בהמשך שנת הלימודים, על פי כל הנתונים והמדדים, כולל אפילו להזמין את מבחני המיצב לבית הספר.

<גלית יוסף: הכל הכל מתעכב היות שהרישום לא נעשה בצורה קלה יותר, כשיודעים שהם עם מאפייני זרות כאלה ואחרים.

<אלי נחמה: זה מעכב גם תקציבים מהמשרד, שהילדים לא מוכרים בתקן של בית הספר, במצבת התלמידים.

<אלי נחמה: שמי אלי נחמה, מנהל קמפוס ביאליק רוגוזין בתל אביב.

<אלי נחמה: אני מוסיף שכל עיכוב שכזה ולנסות לעשות איזה שהוא פישוט בתהליך הבירוקרטי, מאד יעזור.

<אלי נחמה: דרך אגב, אנחנו ניסינו לפנות למשרד ולבחון את הדרכים האלה.

<אלי נחמה: ההשכלה הישירה על בתי הספר היא חוסר מתן התקן הראוי.

<אלי נחמה: זאת אומרת אם 400 תלמידים – 40%-50% מופיעים כשגויים, זאת אומרת ש-50% מהתקן לא מגיע.

מיכל רוזין: הבנתי את ההשלכה על בית הספר ועל הקושי, אני לא מצליחה להבין למה יש בעיה ברישום.

מיכל רוזין: הרי זה לא חשוב אם - - -

פנינה תמנו: אין תעודת זהות, ואם לא מזינים את המספר - - -

מיכל רוזין: כן, אבל אם נותנים להם מספר ואותו מזינים?

<גלית יוסף: המספר לא תואם את המערכת.

<גלית יוסף: במערכת העירונית הוא לא תואם את המערכת הארצית.

מיכל רוזין: אני לא מצליחה להבין טכנית למה, אבל כנראה זו - - -

פנינה תמנו: זו בעיה טכנית שצריך לפתור אותה.

<גלית יוסף: בעיה טכנית ספציפית שמקשה עלינו את תהליכי ההוראה.

<גלית יוסף: אני רוצה להדגיש שבאמת אחד מהדברים החשובים ביותר הוא שבאמת בעיר תל אביב ובדרום העיר בפרט, אנחנו מקבלים משאבים סדירים מעיריית תל אביב, שדואגת לנו לכל צורכי המערכת, לצד המשאבים מהמשרד, וזה אומר שאנחנו דואגים מתזונה ועד ספרים, ילדים נזקקים וכן הלאה.

<גלית יוסף: המערכת מטפחת את הילד במכלול שלו, ממש מבוקר ועד ערב.

<גלית יוסף: הנקודה הזקוקה יותר למשאב שאינו נמצא וזמין, זה באמת הצוות החינוכי שלנו, ההוראה, שאנחנו נדרשים להשקיע משאבים עצומים כדי להכין את המורה או את המורה לעבודה עם האוכלוסייה הזאת, והמשאבים, איך אנחנו בתור המערכת שקולטת כל כך הרבה זרים, יש לי בסך הכל שלושה עולים בבית הספר, ורק השלושה עולים האלה, בעצם יש מעקב ובקרה על תכניות העבודה שלהם מטעם המשרד.

<גלית יוסף: זאת אומרת כל היתר אנחנו מפיקים באופן עצמאי.

<גלית יוסף: הצרכים עולים מלמטה ואנחנו מגדירים את סדר העבודה וסדר היום.

<גלית יוסף: מתקשים מאד לגבש הסדרים בסיסיים וחוזרים מול מסגרות הרווחה התומכות של המשפחות.

<גלית יוסף: כפי ששמענו, מרבית המשפחות נמצאות במצוקה וכל ילדי בית הספר על רצף בין סיכון לסכנה כל שהיא.

מיכל רוזין: מבקר המדינה, אני מזכירה לכם, כבר הביע את עמדתו בעניין ומשרד הרווחה עובד כדי לשנות את ההגדרות האלה.

<גלית יוסף: נכון.

<גלית יוסף: ובאמת הארגון שנותן לנו מענה הוא גם כן ארגון עירוני – מסילה – שקמה לצורך המענה הזה, אבל המורות והצרכים של צוות ההוראה מבחינה פדגוגית, שם אנחנו צריכים להגיע - - -

מיכל רוזין: הן לא מלוות?

מיכל רוזין: אין הכשרה וליווי?

<גלית יוסף: יש הכשרה וליווי במידה מועטה, ביחס לכמות ולתכנים שאנחנו רוצים להביא את הבוגרים שלנו.

<גלית יוסף: אנחנו רוצים להביא אותם להיות לומדים בישראל, כפי שכנראה יישארו וימשיכו, ולהביא אותם לאיזה שהוא קו, בסיס התחלתי, שיוכלו להסתדר מול תלמידים אזרחים ישראלים אחרים.

<גלית יוסף: נדרשים משאבים מוגברים ולא אחידים.

מיכל רוזין: אוקיי, וזה מוביל אותי לשאלה שאני חושבת שאני אנסה לפתוח אותה, כי אני נמצאת פה בחרדת נטישה.

מיכל רוזין: יש לי את הרשימה ועוד ידברו כולם, רשויות מקומיות ובתי ספר, אבל חשוב לי באמת בנקודה הזאת לנסות להבין, מעבר למקומות שבהם משולבים ילדי הזרים, האם יש איזה שהן הנחיות של משרד החינוך, באופן כללי גם לבית הספר שלכם, כיצד לדבר עם הילדים על הדברים האלה ועל השילוב שלהם ועל החברה הישראלית וכדומה, וגם עם החברה הישראלית בכללותה, כיצד המסרים עוברים, כיצד הם מדוברים.

מיכל רוזין: אני בטוחה שהילדים נחשפים, חלקם לא כולם, להפגנות, למה שקורה ברחובות, הם נחשפים לפעמים גם ביום יום.

מיכל רוזין: האם הדברים האלה מדוברים?

מיכל רוזין: אני רוצה לשמוע את המורה ליאת סגל, בבקשה.

<ליאת סגל: שלום, נעים מאד, שמי ליאת סגל.

<ליאת סגל: אני מורה בירושלים, בבית הספר ליפתא, ואני יחד עם תמר זהבי ורטה, אנחנו בעצם, לאור המחאה שבעצם מבקשי המקלט התחילו ולאור מה שקורה במדינה, אנחנו יזמנו מכתב שפנינו לשר החינוך ובכלל למשרד החינוך, באיזו שהיא בקשה לתת איזו שהיא הנחיה, איזה שהוא ליווי למורים ולמורות, כשאנחנו עומדים יום יום אל מול התלמידים עצמם, וקצת נבוכות.

<ליאת סגל: אותם אנשים נשלחים למתקן שהוא מוגדר כלא.

<ליאת סגל: אותם אנשים לא מוגדרים כפושעים ואנחנו באמת מבולבלות אל מול התלמידים, שמה אנחנו אומרים?

<ליאת סגל: האם אנחנו אומרים את עמדתנו האישית, האם יש למשרד החינוך, האם יש לממשלה איזו שהיא גישה, מה היא אומרת.

שי פירון: אני רק רוצה שתדעי ברמה עקרונית, שאני בדרך כלל עונה לכל מכתב ששולחים אלי, למעט מכתב שאני קורא אותו בעיתון, שהוא נשלח לי, בטרם הוא הגיע אלי.

שי פירון: כל מכתב שאני קורא קודם כל בעיתון, ששלחנו לי אותו ורק אחרי זה הוא מגיע אלי, אז זה כלל אצלי, חשוב שתדעו את זה כתפיסה.

שי פירון: אני לא עונה על מכתבים אישיים שפונים אלי, כשאני מגלה ששלחו לי את המכתב בעיתון יום לפני.

שי פירון: מי שרוצה לדבר איתי, אין אדם אחד שאני לא עונה לו, אחד, בכל שעה ביממה.

שי פירון: אבל מי שכותב לי וטרם המכתב הגיע אלי הוא כבר מתפרסם בעיתונים או באתרים, אני לא עונה למכתבים כאלה, משום שאני חושב שהיושרה מחייבת, כשפונים לשר החינוך ויודעים שזמנו עסוק, אם לא נותנים לו יומיים-שלושה להתייחס, ואם הוא לא התייחס אחרי יומיים-שלושה, זה סופר לגיטימי.

שי פירון: אבל אם הפנייה לשר החינוך מתפרסמת בטרם זה הגיע אליו, זאת החלטה ערכית שלי, ערכית – לא לענות למכתבים כאלה.

מיכל רוזין: גם מחאות פוליטיות קורות ככה יום יום, אבל אנחנו לא נפתח דיון על זה.

שי פירון: בסדר, אז לכן אני עונה לזה.

שי פירון: חושבים שאני שותק, אני לא שותק, אני פשוט לא עונה כשפונים אלי ככה.

מיכל רוזין: אני רק אומר שאני חושבת שבואו נסתכל על זה יותר בתמונה הרחבה יותר.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה עלה גם מבתי הספר, האם יש להם את הכלים.

מיכל רוזין: גם לבתי הספר שמשלבים ילדי זרים, האם יש להם את הכלים, את השפה, האם היא מועברת ממשרד החינוך, ובכלל לבתי ספר באופן כללי, זאת דוגמא אחת.

מיכל רוזין: אני בטוחה שנתקלים בה בתוך בתי ספר.

מיכל רוזין: בשבועות האחרונים אנחנו עוסקים הרבה במה אומרים בבתי הספר, מה לא אומרים, אני לא רוצה לפתוח את הדיון הזה כאן.

מיכל רוזין: ולכן חשוב גם בנושא הזה, מה המסר שבעצם אותם מורים, אני בטוחה, אין להם את הכלים אפילו לדבר על הסוגיה ועל הנושא.

מיכל רוזין: כן, בואי תסיימי במשפט.

<ליאת סגל: אני רק אציין ואגיד שבאמת אנחנו שלחנו את המכתב גם כמה ימים לפני, יתכן שזה לא הגיע דרך המייל - - -

מיכל רוזין: לא, זה לא רלבנטי.

<ליאת סגל: לא, אבל מה שאני אגיד זה שבאמת יש יותר מ-700 מורים ואנשי חינוך שחתמו על המכתב - מאנשי האקדמיה עד מורים בבית ספר – ובאמת חשוב לנו מאד שיתוף הפעולה והגיבוי של משרד החינוך, למצב שמתרחש יום יום בארץ.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: אני יודעת שאני עושה את זה מאד נקודתי ואני גם רוצה לתת לחברי הכנסת, אבל אחר השר כמובן.

מיכל רוזין: מכיוון שהשר צריך לצאת, אנחנו המתנו לך הרבה זמן וחשוב לנו שתשמע את הדברים, ולכן חשוב כן גם את הסוגיה הנוספת שעלתה פה, אני חושבת שאנחנו צריכים לתת לה במה.

מיכל רוזין: אנחנו נמשיך בדיון, אנחנו לא הולכים לשום מקום וחברי הכנסת גם נשארים כאן.

מיכל רוזין: אני רוצה לתת לתנועת הנוער המחנות העולים, או לאחד מכפרי הנוער – כדורי או ניצנה.

<הילל הילמן: אני מבקש.

<הילל הילמן: מנהל כדורי, הילל הילמן.

פנינה תמנו: רק במשפט, לפני, אני רוצה להתייחס למכתב.

מיכל רוזין: אבל התייחסו.

מיכל רוזין: אני לא יכולה, השר רוצה ללכת.

שי פירון: אני לא רוצה, אני רוצה להישאר.

מיכל רוזין: הוא צריך ללכת, ואני חייבת שהוא יענה על כל הנושאים.

שי פירון: הלוואי והייתי יכול.

שי פירון: יש לי לוחות זמנים, שלושת רבעי שעה זה הרבה בלוח זמן של שר, גם אם תהיי בפנים קפוצות כלפי.

שי פירון: מ-10:30 עד 11:15 זה הרבה זמן בלוח זמנים של שר, אני מתנצל.

<עדי שני: אני עדי מהמחנות העולים.

<עדי שני: תנועת המחלות העולים היו מהראשונות שבעצם קידמו את כל המהלך של כניסה של הנערים לכפרי הנוער, בשיתוף עם הילל מכדורי וליה מהמינהל לחינוך התיישבותי, ויולי טמיר שהייתה שרת החינוך.

<עדי שני: אני מאד מתרגשת, כי בעצם נמצאים כאן גם שלושה חניכים שלנו, שאני באופן אישי ליוויתי בעצם מההתחלה, מהמרכז החינוכי הראשון שהיה בנערן ואחר כך בכדורי.

<עדי שני: אני לא יודעת על המספרים שלך, אבל מתוך החניכים שלנו, כבר שניים קיבלו זימון לחולות, אחד מהם יושב כאן.

<עדי שני: חניך נוסף קיבל, אנחנו יודעים שהוא פוטנציאלי לחולות ואמור מחר לחדש את הוויזה, ורק בזכות זה שהיה איתו האבא המאמץ שלו ושעשו עליו סרט, הוא כרגע לא קיבל את הזימון הזה.

<עדי שני: אני חוששת ברמה האישית והמדינית לנערים, אנשים האלה.

מיכל רוזין: מדברים על כ-300 בוגרים של כפרי הנוער עד היום.

<עדי שני: כן, אני באופן אישי ליוויתי עשרות ויש עד היום עדיין, והם בתוך הרשימות.

<עדי שני: מדובר על נערים שעזבו את הבתים שלהם לבד, בחרו או נאלצו בעל כורחם לצאת, לעזוב הורים, משפחות.

<עדי שני: עברו דרך לא דרך, עם תלאות וסיפורים קשים מנשוא לשמוע ובטח לעבור, והגיעו לכפרי הנוער, היו חניכים בתנועת הנוער, מד"צים בתנועת הנוער, מצטיינים בבתי הספר, סיימו י"ג, י"ד בכדורי.

מיכל רוזין: בואו נשמע ממש בקצרה את אחד החניכים.

שי פירון: אני יכול להציע הצעה?

שי פירון: אני רוצה להציע הצעה הרבה יותר פרקטית מבחינתי.

<עדי שני: רגע, רק שורה תחתונה.

<הילל הילמן: רק משפט.

שי פירון: אני אתן לך לדבר.

שי פירון: אני רוצה להציע ברשותכם, שהחברה שיושבים כאן, כל החברה, אנא בטובך מורן, קחי את השמות שלהם, תזמיני אותם ללשכתי, לפגישה נפרדת, נשמע אתכם לבד, בנחת, כל התלמידים שנמצאים כאן.

<עדי שני: אנחנו נשמח.

<הילל הילמן: מדהים, מדהים.

שי פירון: כל התלמידים שנמצאים כאן.

שי פירון: בואו לא נעשה את זה חפוז.

שי פירון: אתם רוצים שאני אקשיב לכם, תרשמו את כל השמות של התלמידים שנמצאים פה, כולכם, תזמיני אותם ללשכתי, נשב ביחד, בנחת, נדבר בנינוחות.

<אסנת כהן ליפשיץ: אדוני השר, יש פה תלמידים לשעבר שעד שנצליח לתאם מועד לפגישה הם עלולים כבר להיות בחולות.

שי פירון: אני מבטיח לך שאני אפגוש אותם יותר מהר ממה שאת חושבת.

מיכל רוזין: אני מציעה גם להעביר את הרשימה לשר ושהוא ידאג לזה, כי הם חוששים.

שי פירון: אני מבטיח לעשות את זה הכי מהר.

<אסנת כהן ליפשיץ: עוד שבועיים הוא יהיה בחולות.

שי פירון: זה יהיה לפני שבועיים.

מיכל רוזין: הילל הילמן, מנהל כפר הנוער כדורי, בבקשה, בקצרה.

<הילל הילמן: בכפר הנוער כדורי לומדים 1,650 תלמידים, וביניהם עברו להערכתי כ-70 פליטים.

<הילל הילמן: ה-70 הגיעו לבקשת שרת החינוך, שאמרה אתם כפר נוער הרואה ברב תרבותיות דרך חיים, קחו אותם.

<הילל הילמן: לקחנו אותם, נקשרנו אליהם.

<הילל הילמן: קטונתי מלפתור את בעיית הפליטים במדינת ישראל, אבל העיניים שלהם זועקות לכאן.

<הילל הילמן: אני רוצה לומר שהם גם גיבורי הסרט שזכה בפסטיבל חיפה וב-YES דוקו.

<הילל הילמן: הסרט מספר על התבגרותם של שני נערים ונערה וזה מייצג את הכל.

<הילל הילמן: פליטים שנמלטו מאפריקה והשאירו את משפחתם, לומדים בכדורי וחולמים להיות כמו אבי.

<הילל הילמן: מי זה אבי?

<הילל הילמן: זה עוד דבר שמוכיח מה זה מדינת ישראל בתחום הטפסולוגיה.

<הילל הילמן: לאבי הצלחנו, על ידי לחצים פוליטיים, להשיג תעודת זהות והיה אירוע הזוי שהוא הזמין אותי לטקס סיום קורס הקצינים שלו.

<הילל הילמן: ולטקס לקחתי יחד איתי את טספלאדט.

מיכל רוזין: למה הזוי?

מיכל רוזין: להיפך.

<הילל הילמן: לא, זה אירוע יפה, אבל אז טספלאדט, שהיה איתי בטקס, אומר לי – הילל, אבל למה לא אני?

<הילל הילמן: גם אני רוצה להיות אבי.

<הילל הילמן: בקשתי היא אחת, אנחנו בחינוך הפנימייתי ובחינוך ההתיישבותי יודעים להתגייס.

<הילל הילמן: אנחנו יכולים לקלוט גם היום פליטים, אם משרד החינוך רק ירצה, אבל קודם לכן אני נורא רוצה שתתנו תקווה.

<הילל הילמן: האחר הוא אני.

<הילל הילמן: המניות של השר נסקו בעיני, אחד שהוא בא לאירוע הזה, ואתמול שהוא היה יחד איתי במשחק הכדורסל בירושלים.

<הילל הילמן: אני הייתי משקיף במשחק.

מיכל רוזין: חשבתי שאתה הולך להגיד משהו הרבה יותר - - -

<הילל הילמן: לא, לא.

<הילל הילמן: הדבר השלישי של השר זה להיפגש באמת עם אותם בני נוער ולראות את זה כצעד הומני להסדיר את מעמדם.

<הילל הילמן: תודה רבה.

<עדי שני: חייב להיות כאן שינוי של המדיניות.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: תשמעו, על מדיניות משרד הפנים והממשלה אנחנו מדברים פה ישיבה אחרי ישיבה, שבוע אחרי שבוע.

<עדי שני: השינוי הזה בין המדיניות שהייתה ושעדיין בתוך בתי הספר אל מול הפער של מה שהם פוגשים ברגע שהם - - -

מיכל רוזין: לחלוטין.

מיכל רוזין: אני חושבת שהשר הבין את זה, אני חושבת שהוא קיבל פה הרבה מאד מחמאות היום.

שי פירון: לא, לא, לא.

מיכל רוזין: אבל אני חושבת שהוא גם יוצא עם הרבה מאד משימות.

משה מזרחי: מיכל, את יודעת שזה לא מתחבר במקום של ועדה אחרת או שר אחר.

משה מזרחי: יש פה איזה אנטית

משה מזרחי: זה למה שמתחולל פה, למשל למקום אחר, המקבילה שלו.

משה מזרחי: היא יודעת, זה לא עניינך.

מיכל רוזין: כן, אני יודעת, אוקיי.

מיכל רוזין: שר החינוך ואחרי זה אנחנו ממשיכים בישיבה.

שי פירון: אני רוצה ברשותכם לומר שלושה משפטי הקדמה, ואחר כך להתייחס באופן ספציפי לעניין.

שי פירון: אחד, קודם כל אני מאד שמח שבאתי לכאן.

שי פירון: שמעתי פה הרבה מאד דברים חשובים, חלקם נראים לי ברי פתרון עם תשומת לב, ואני מתחייב.

שי פירון: בסוף הישיבה הזאת תעבירו לנו רשימה ממוקדת ומסודרת, אלי באופן אישי.

שי פירון: אנחנו נשב, עוד השבוע צריכה לשבת המנכ"לית עם אנשי הצוות שדנים בעניין, אני ביקשתי את זה ללא קשר, כדי שאנחנו נראה איך אפשר לפשט חלק מהתהליכים ולהקל חלק מהדברים.

שי פירון: זה עניין אחד.

שי פירון: לפי מה שאני אומר, יש פה דברים שנראים לי כאלה שיכולים להיפתר ברמת הוראת שר, מנכ"לית או משהו כזה, אנחנו נמצא את הדרך לטפל בהם.

שי פירון: ולכן כל הדברים, כדוגמת הרישום לשילובית, כדוגמת ההקצאות ועוד.

שי פירון: יש דברים שאמרתם שהם נוגעים לשאלות פוליטיות רחבות של מדיניות של מדינת ישראל ביחס לזה, ושר החינוך הוא לא הגורם המופקד על מדיניות קליטת ילדי שוהים בלתי חוקיים/עובדים זרים וכו' וכו'.

שי פירון: אני לא מופקד, חברים.

שי פירון: אני לא רוצה להשלות ולא רוצה לומר דברים שהם לא בתחום המנדט שלי.

שי פירון: תחום המנדט שלי אומר, כפי שאמרה נטע, ילד שמגיע לכאן והוא נמצא שלושה חודשים בארץ, עד שהוא בוגר את המערכת, תפקידי שהוא יקבל חינוך איכותי, שוויוני וכזה שמאפשר לו לחיות חיים של משמעות בעתיד.

שי פירון: לזה אני מחויב, את זה אני אעשה הכי טוב שאפשר.

שי פירון: מה שצריך לשפר - נשפר, מה שצריך להוסיף – נוסיף, מה שצריך לייצר ולא קיים – נייצר.

שי פירון: אבל בואו נתחום את הדיון, כי אם אנחנו נתפזר דרך הדיון הזה לשאלות של מדיניות כוללת, אפרופו מה יקרה בעוד שבועיים, פחות משבועיים, כשאני מוכן לעזור ברמה האנושית או ברמה המוסרית, אבל זה לא התפקיד של שר החינוך.

שי פירון: וחלק מהכאוס שנוצר בדברים האלה, זה שכל אחד עושה את מה שהוא לא צריך לעשות.

שי פירון: לכן אני אומר עוד פעם, כל מה שנוגע לתחום החינוך וגם קצת למעלה מזה, אני מחויב אליו.

שי פירון: תגישו את הרשימה הזאת מסודרת באמצעות מיכל.

שי פירון: מגיע לה הרבה יישר כוח על הטיפול ועל ההובלה.

שי פירון: אני מאד מאד מכבד ומאד שמח על הדברים האלה.

שי פירון: נטפל בהם.

שי פירון: זה אחד.

שי פירון: שתיים, יש פה שתי נקודות שאני רוצה לומר אותן ברמת העיקרון.

שי פירון: תראו, אני רוצה לומר, זה כואב לי ואני אעשה את זה נורא מצומק, כי בא לי ככה לעשות את זה יותר רחב, אבל גם אין לי זמן וגם אני שומר על עצמי עכשיו.

שי פירון: אנחנו קיימים 65 שנה.

שי פירון: כנראה נוצרה כאן תפיסת עולם קהילתית, שיש בה סממנים של הדרה וגזענות.

שי פירון: עכשיו התחלנו, לפני ארבעה חודשים, לדבר על האחר הוא אני.

שי פירון: אז מה, תוך שבועיים נפתור את הכל?

שי פירון: עכשיו ביומיים, את העובדים הזרים יקבלו אחרת במערכת, את זה יקבלו.

שי פירון: חברה, שנייה, רגע, רגע.

שי פירון: התחלנו לדבר בשפה לשינוי תרבותי.

שי פירון: זה משהו נורא עמוק, זה משהו שיושב בתשתית שלנו לא מאתמול.

שי פירון: זה מתחיל מהסבא שלי שהגיע ממצרים ולאן שלחו אותו.

שי פירון: זה עובר דרך אלה, כל משפחה פה יש לה את הפקאלה שהיא סוחבת על הגב שלה, את האחר הוא אני שלה, שאותו היא סוחבת במהלך השנים.

שי פירון: אלה הם תהליכים חברתיים.

שי פירון: באנו ואמרנו אנחנו רוצים לעשות שינוי תרבותי, אז כל דבר שאנחנו מתחילים פה שינוי תרבותי, יש מישהו באוכלוסייה שדואג להזכיר לא מה עשינו, אלא בעיקר מה לא עשינו.

שי פירון: כלומר, אם למשל 65 שנה מורים ממגזר מסוים לא לימדו במגזרים אחרים אף פעם, כל אחד היה תחום בתחומים שלו, והיו שרי חינוך משמאל ומימין, ובא שר חינוך ואומר – כולם ילמדו אצל כולם, אז עכשיו מישהו אומר לא, הוא לא בא לפה.

שי פירון: רגע, אז למה הם עשו את זה 65 שנה?

שי פירון: למה לא עשו את מה שכבר עושים 65 שנה?

שי פירון: אי אפשר לנהל תהליך חברתי של תיקון חברתי במדינה - בחודשיים שלושה.

שי פירון: אנחנו חברה שבונה את הזהות שלה, לצערי דרך הדרת האחר.

שי פירון: אנחנו חברה שבה כל קבוצה בונה את הזהות שלה דרך דמוניזציה של קהילה אחרת.

שי פירון: ועכשיו התחלנו מסע לפרק את זה, אבל זה תהליך ארוך.

שי פירון: זה לא יקרה ביומיים.

שי פירון: תעבירו לי 1,000 מכתבים על מה אומרים בבית ספר כזה או אחר, הכל אמת.

שי פירון: פה יגידו את זה על מהגרים, שם יגידו את זה על עולים מאתיופיה, שם יגידו את זה על נשים רוסיות, שם יגידו את זה על דוסים, פה יגידו את זה על מתנחלים.

שי פירון: בכל מקום יש איזו שהיא שפה.

שי פירון: יש כאלה שיודעים להגיד את זה בשפה נקייה יותר, יש כאלה שיודעים להגיד את זה בשפה יפה יותר.

שי פירון: כל אחד יעשה את ההדרה שלו בשפה שלו.

שי פירון: מה אתם רוצים, שנשנה את זה בשלושה חודשים?

שי פירון: שבשלושה חודשים כולם ידברו יפה על כולם?

שי פירון: אז אני קודם כל רוצה להביע את העיקרון.

שי פירון: העיקרון הוא שהחברה הישראלית צריכה לצעוד לקראת מקום של הכלה.

שי פירון: היא צריכה לצעוד לקראת מקום שכבוד האדם הוא ערך מאד מרכזי.

שי פירון: היא צריכה לצעוד לקראת מקום שבו הלבבות נפתחים ולא ממיינים אנשים לא לפי צבע עורם, לא לפי דתם, לא לפי ארץ מוצאם, אלא מייצרים איזו חברה שבה זכויות האדם תופסות מקום מאד מרכזי בשיח.

שי פירון: וילדים הם ילדים הם ילדים.

שי פירון: ומי שהגיע למדינת ישראל, אותי באופן אישי, זה המנדט שלי, לא מעניין באיזה אופן הוא הגיע, מהרגע שהוא ילד והוא הגיע למדינת ישראל והוא נמצא כאן שלושה חודשים, מהרגע הזה תפקידי גם מבחינת המשמעות של חייו, גם מבחינת הכלים שהוא יקבל וגם מבחינת הדימוי וההתערות שלו בתוך חברת הילדים, תפקידי זה לייצר תהליך עומק של הכלה חברתית.

שי פירון: עכשיו אני אגיד משהו.

שי פירון: בשונה ממה שנדמה, הלכתי לבקר.

שי פירון: הייתי בבית ספר באילת, שלומדים בו 27 ילדים, אני זוכר את המספר נכון אדוני?

<דרורי גניאל: יפה.

שי פירון: שלומדים בו 27 ילדים, ופגשתי אותם, דיברתי איתם, שוחחתי איתם.

שי פירון: הייתי שם, הלכתי לראות איך זה נראה.

שי פירון: דווקא באילת, בגלל כל מה שקרה בתהליך של האם ולא וכן בג"ץ ולא בג"ץ וכו', ביקרתי בבית הספר כדי לראות, לפני שלושה שבועות, ביום שישי, בזמן הריקוד בחצר.

שי פירון: ועברתי חוויה מאד מעניינת כדי לראות את התלמידים האלה.

שי פירון: זאת סוגיה שצריך לטפל בה, היא חלק מרצף של ביטויים נוראיים של הדרה בחברה הישראלית.

שי פירון: היא לא עומדת בפני עצמה, לצערי, לגנותנו, לבושתנו, תבחרו את המילה שאתם רוצים, זה לא משנה כרגע.

שי פירון: בכל אחד, כל קהילה מוצאת את האחר שלה וצריך לייצר פה איזה שהוא תהליך עומק.

שי פירון: אז קודם כל אני אומר, חייב להיות פה איזה שהוא דבר תרבותי.

שי פירון: הוא לוקח זמן.

שי פירון: זה לא יקרה ביום, צריך לדבר בשפה הזאת, יהיו לנו עוד הרבה כישלונות, נפגוש עוד הרבה מורים לא חכמים, בלי common sense, כנראה, מה לעשות?

שי פירון: כמו שאנחנו נפגוש גם ברחוב אנשים לא חכמים.

שי פירון: נצטרך להסביר עוד הפעם, להאיר פנים, לא לכעוס, לא לנזוף, אלא למצוא דרך איך עושים את השינוי הזה, כי 65 שנה גדלנו ככה.

שי פירון: זה כואב לי מאד, ובזה אני עוסק כמעט כל היום, בניפוץ הפחד ובהנמכת החומות, וביכולת לראות את האדם, את הנשמה שמאחורי כל אחד ואחד.

שי פירון: ואף אחד לא יכול לחשוד בי בוודאי, שזהותה היהודית של מדינת ישראל לא חשובה לי.

שי פירון: ואף על פי כן ולמרות הכל, אני חושב שזה מעשה מוסרי, הומאני ויהודי, נבואי ממדרגה ראשונה, להתייחס באופן שוויוני וראוי לכל אדם באשר הוא אדם.

שי פירון: עכשיו, נאמרה פה נקודה אחת שהיא מאד נוגעת בי.

שי פירון: אני רוצה לראות מה אני יכול לתרום בסוגיה של היכולת לאפשר לבוגרי מערכת החינוך הזו להיות בני שירות לאומי במסגרת כזאת או אחרת, שנראית לי דבר נכון מאד.

מיכל רוזין: למשל בכפרי הנוער עצמם.

שי פירון: אמרתי, נראית לי אתגר מעניין שצריך לטפל בו.

שי פירון: אני אומר לכם שאני אצא מכאן ואני אחשוב איך מטפלים בזה.

שי פירון: זה נראה לי מהלך ראוי, משותף למשרד הרווחה ומשרד החינוך, איך אנחנו מייצרים תקנים רלבנטיים באמת לבוגרי מערכת החינוך.

שי פירון: שירות צבאי לא במנדט שלי, שירות לאומי במנדט שלי, אז אני לא רוצה לדבר כרגע על מה שלא במנדט שלי.

מיכל רוזין: שירות לאומי זה מקסים.

שי פירון: אני לא רוצה לדבר על מה שלא במנדט שלי, כי חבל.

שי פירון: כי ככל שזה יהיה גדול יותר, אז יכולת היישום תהיה קטנה יותר.

שי פירון: במנדט שלי יש תקנים לרווחה וחינוך, יש תקני שירות לאומי, אז הנה, זה דבר שאנחנו יכולים לעשות בתיאום בינינו ולייצר בו איזה שיח.

שי פירון: אז אני אומר שהדבר הזה נראה לי למשל משהו בר מימוש, בשלבים, בתהליכים, בראיית עומק וכו'.

שי פירון: ולכן מה שאני מבקש בסיכום הדברים זה כך: אחד, הבעיה הזאת היא חלק מדמותה של מדינת ישראל כמדינה.

שי פירון: שתיים, אנחנו בתוך תהליך של רצון לשנות.

שי פירון: שלוש, תעזרו לי בשפה.

שי פירון: אל תתפסו את המקום, אל תאירו את הפינה החשוכה, כי יש הרבה כאלה.

שי פירון: בואו נאיר את הפינות המוארות.

שי פירון: דיברו פה על מחנות העולים, מרגש, מיוחד.

שי פירון: דיברו על בית ספר כדורי, דיברו על בית ספר הירדן, דיברו על מה שקורה בירושלים, יש את מה שקורה באילת.

מיכל רוזין: יש כבר ניסיון שנרכש ונצבר.

שי פירון: יש פה פינות אור, בואו נציף אותן.

שי פירון: בואו נשים אותן.

שי פירון: יש פה כמובן את ביאליק רוגוזין ואת הזכייה שלהם בתחרות ריצה שתוביל אותם לייצג את ישראל בתחרות עולמית.

<אלי נחמה: דווקא שם נראה שנצטרך את עזרתך.

שי פירון: אתה יודע גם שתקבלו.

<אלי נחמה: אני בטוח.

שי פירון: אבל מה, אתה תבקש ממני ואני אחזור עוד פעם ליוסי ורדי.

שי פירון: אז בקיצור אני אומר - - -

מיכל רוזין: עוד פעם הגענו לספורט?

<אלי נחמה: אלופי בתי הספר, לא אלופי הארץ.

שי פירון: אני אומר אנחנו נצטרך לחשוב באופן אמיתי איך אנחנו עושים את זה.

שי פירון: אז דבר שלישי, יש פה אנשים כמו עמירה חיים, מנהלת מחוז דרום, שמתמודדת עם חלק לא קטן מהתופעה.

שי פירון: אנשים פה באים עם נכונות.

שי פירון: אנחנו רוצים לסייע.

שי פירון: לא להכל אנחנו מודעים.

שי פירון: נייצר מהשיחה הזאת רשימה, נטפל בה נקודתית – דבר-דבר.

שי פירון: מה שצריך לבוא דרך המטה יטופל דרך המטה, מה שצריך לעבור דרך המחוזות – יעבור דרך המחוזות.

שי פירון: לא נפתור את הכל במאה אחוז, אני חוזר ואומר, כי זה חלק ממדיניות פוליטית של מדינת ישראל בסוגיה הזאת.

שי פירון: מה שנמצא במאה אחוז אחריות שלנו – נעשה הכל כדי שייפתר.

שי פירון: מה שנמצא בשיתוף פעולה בינינו לבין משרד הרווחה, אני יודע, כפי שהזכרתם ברמזים כאלה ואחרים, שאנחנו יכולים לפתור ולסדר.

שי פירון: מה שנוגע למדיניות הפנים של מדינת ישראל – זה לא במנדט שלי.

שי פירון: הדבר האחרון שאני אומר, אני אפגוש בשמחה את הצעירים, גם תלמידים, גם בוגרים.

שי פירון: זה ייעשה הכי מהר שאפשר.

שי פירון: זה חשוב לי.

שי פירון: יש לי שלושה תנאים כידוע לכל מי שבא להיפגש איתי: זה לא מתוקשר, אף אחד לא יידע מתי זה מתבצע, אף אחד לא אומר אחרי זה שזה התבצע.

שי פירון: זה נועד פשוט כדי להכיר את האנשים, זה העניין.

שי פירון: העניין הוא לפגוש אתכם, העניין הוא לדבר אתכם, העניין הוא להרגיש אתכם, העניין הוא לראות איך פותרים את הבעיה הזאת, והעניין הוא גם שתרגישו שאנחנו אוהבים אתכם באמת, ושאנחנו באמת שמחים שאתם בוגרים של מערכת החינוך הישראלית, ושנרגיש שבאמת יש לנו מחויבות לעשות כל שניתן, כדי שתוכלו לפתח חיים של משמעות וכדי שהחיים שלכם יהיו חיים גם עם פרנסה טובה וגם עם רווחה, וגם עם בית וגם עם משפחה.

שי פירון: חיים נורמטיביים שכל אחד חולם על הילדים הפרטיים שלו.

שי פירון: זאת המשימה שלי.

שי פירון: זאת המשימה המצומצמת-רחבה, שכולנו צריכים להיות שותפים לה.

שי פירון: כל מה שייצא מהדיון הזה ויצטרך במסגרת הזאת, אנחנו מחויבים לו.

שי פירון: יושבים פה מנהלי החינוך ההתיישבותי, הם עשו עבודה יוצאת דופן, ואני רוצה לסיים בדבר אחד קטן.

שי פירון: הייתי לפני ארבעה חודשים בבית הספר בשדה בוקר, אולי חמישה חודשים, לא יודע כמה, כבר עבר לי הזמן.

שי פירון: עמירה, יותר את אומרת, נכון?

שי פירון: אני לא זוכר.

שי פירון: הייתי שם וישבתי בארוחת צהריים עם תלמידים.

שי פירון: במהלך ארוחת הצהריים כל אחד היה צריך להגיד מה הפרויקט שלו.

שי פירון: אני רוצה לספר רק שתי אנקדוטות, כי הן בעיני הכי מהותיות שחוויתי, כמעט כשר.

שי פירון: אחת הנערות אמרה – עבודת הגמר שלי, יש לי קבוצה, אני הולכת ללמד במתקן סהרונים, זה פרויקט הגמר שלי לבגרות, שאנחנו נוסעים פעם או פעמיים בשבוע לכך וכך שעות, כדי ללמד, ונתנה לי איזה נאום שלם על מה הם עושים.

שי פירון: זו חוויה אחת.

שי פירון: חוויה שנייה הייתה – הגיע אלי בית ספר הולץ בתל אביב כמדומני והציגו בפני כל מיני אפליקציות שהם עשו, וילד בכיתה ז' סיפר לי שמה שהוא המציא נובע מהעובדה שיש לו חבר שלמד איתו בכיתה ו' והוא חזר לארץ המוצא שלו, מכירים את הסיפור הזה?

שי פירון: ומכיוון שהוא חזר לארץ המוצא הוא גם דאג לו איפה הוא ילמד ואיפה הוא יהיה, אז הוא המציא מנגנון שלם של קשר כדי ללוות אותו.

שי פירון: אחר כך היה לו טיול בר מצווה, אז הוא נסע עם אימו לבקר את הילד בארץ שבה הוא נמצא, אז זה היה טיול בר המצווה שלו, של הילד.

שי פירון: כלומר הוא ביקש מאימו לנסוע, ואז הוא גילה שבמקום שבו הילד גר, רמת הלימודים לא מספיק גבוהה, אז הם ממנו, דרך איזה פרויקט שהם עשו בהתרמת החברים, איך לשלוח את הילד לבית ספר במדינה שכנה, ששם רמת הלימודים גבוהה יותר.

שי פירון: יש דברים כאלה במערכת החינוך ואפשר להחליט, אפשר להחליט.

שי פירון: זה חלק משינוי שפה.

שי פירון: אפשר להחליט שמדברים רק על מה שלא בסדר, ואפשר לספר גם את הסיפורים האלה, כי אם אתם שואלים אותי, הם ימשכו יותר אנשים להיות פחות גזעניים.

שי פירון: הם ימשכו יותר אנשים לחשוף את הטוב שבהם.

שי פירון: וכשמספרים על ילד בכיתה ז' שנוסע לאוגנדה, לטיול בר מצווה ודואג לבית ספר עבור החבר שלו מכיתה ו', ומרגיש שהוא מרכז חייו, זה יגרום לעוד 10 בתי ספר לרצות להיות במקום הזה, ולשם אנחנו צריכים לשאוף.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד לך שכמות התלמידים שפונה אלי, אני צריכה עוזרת פרלמנטארית נוספת רק בשביל כמות הפניות של תלמידים שמגיעות אלי בשביל לעשות עבודות בנושא, ואני שמחה שכך.

שי פירון: אני סיימתי, תודה רבה.

מיכל רוזין: אני מודה מאד לשר.

מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים בישיבה, ואני גם מתחייבת שהדברים שנאמרו, ואם יש לך 5 דקות אז אני כן רוצה שתשמע תלמיד.

מיכל רוזין: אנחנו תמיד נותנים גם, אני חושבת שחשוב שלא רק אנחנו נדבר ונשמע את עצמנו, בסופו של דבר צריך לשמוע מהאנשים עצמם.

מיכל רוזין: אחד מכם, תחליטו, בואו שבו ותדברו, ואחר כך ניתן לחברי הכנסת שנמצאים פה.

שי פירון: אוקיי.

<דסטה טספאלדט: שמי טספאלדט, אני בוגר בית ספר כדורי, ואני פה שש שנים בישראל, מאז שהגעתי דרך הגבול.

<דסטה טספאלדט: הגעתי מאריתריאה.

מיכל רוזין: בן כמה היית?

<דסטה טספאלדט: הייתי בן 16.

<דסטה טספאלדט: מאז שהגעתי לישראל, אחרי חודשיים הלכתי דרך מחנות העולים לקיבוץ, למדתי שם באולפן ואחרי חודשיים הלכתי לכדורי, שם התחלתי גם באולפן.

<דסטה טספאלדט: סיימתי תיכון מכיתה י' עד י"ב ואז י"ג-י"ד הנדסאי רכב.

<דסטה טספאלדט: סיימתי והשנה אני אקבל תעודה.

<דסטה טספאלדט: מה שאני מבקש, כבוד השר, אנחנו פה בישראל, אישית, אבל כמובן כולם, משרד החינוך מימן לנו לימודים, כל הלימודים, כל השנים.

<דסטה טספאלדט: אני קיבלתי בבית הספר כדורי אוכל, בגדים, כלי כתיבה, מה שצריך כדי שאמשיך ללמוד.

<דסטה טספאלדט: ועכשיו, מה שקורה עכשיו פה בתל אביב, בישראל, אני מיום ליום חי בפחד.

<דסטה טספאלדט: אני רואה את החברים שלי, נותנים להם הזמנה לחולות, ואני, אני אישית וכמובן אם אתם יודעים, כולם, אני ברחתי מכלא באריתריאה.

<דסטה טספאלדט: כמה פעמים תפסו אותי שם.

<דסטה טספאלדט: הייתי שם בן 15, אח שלי היה בן 17, לקחו אותו לצבא.

<דסטה טספאלדט: ואז אני ברחתי מבית הספר והלכתי למשפחה.

<דסטה טספאלדט: כמה פעמים רדפו אחרי.

<דסטה טספאלדט: הלכתי, תפסו אותי, עוד פעם ברחתי ואז ברחתי לאתיופיה.

<דסטה טספאלדט: באתיופיה לא היה לי כל כך טוב, אז הלכתי לסודן.

<דסטה טספאלדט: מסודן איך שהוא הגעתי לישראל.

<דסטה טספאלדט: בוא נגיד שאני הגעתי לישראל כי לא היה לי מספיק כסף ללכת לאירופה, אבל רוב שאר החברים שלי הגיעו בלי כוונה.

<דסטה טספאלדט: מה זאת אומרת בלי כוונה?

<דסטה טספאלדט: הם נחטפו.

מיכל רוזין: בוא תגיד לנו כמה מתוך אלה שאתה יודע שהיו אתכם בכפרי הנוער, שגדלו אתכם, כמה כן קיבלו זימון, לא קיבלו זימון.

<דסטה טספאלדט: הנה, למשל הוא קיבל עכשיו.

<דסטה טספאלדט: הוא סיים הנדסאי.

מיכל רוזין: בקצרה, בוא תספר.

משה מזרחי: זה מהמסיימים בדרך כלל.

מיכל רוזין: כן, הבוגרים.

<שרית רוטשילד: אני רק רוצה להשוויץ ולהגיד שאני אמא של איסאס היילה.

<איסאס היילה: שמי איסאס, אני מאריתריאה.

<איסאס היילה: הגעתי לארץ בגיל 15.

<איסאס היילה: בזמן שהגעתי, אחרי שבועיים, פגשתי את אמא שלי, משפחה מאמצת, אבל אני מרגיש שהיא אמא שלי.

<איסאס היילה: משפחה חמה.

<איסאס היילה: עדיין אני גר איתם ביחד.

<איסאס היילה: יש לי חדר, דואגים לי להכל.

<איסאס היילה: עברתי לכפר הנוער, לבית הספר כדורי דרך נען, שהם כפר הנוער של עדי, ולמדתי בכדורי משנת 2008 עד שנת 2013 וסיימתי את הבגרויות בתיכון ועברתי גם לי"ג-י"ד, וסיימתי לפני חמישה חודשים ואני הולך לקבל את התעודה בחודש מרס.

<איסאס היילה: אבל למרות זה, פתאום הגיע הפחד, כי כשסיימתי את הלימודים שלי, במקום לעזור במה שלמדתי, במקצוע, להחזיר למדינה מה שקיבלתי מהמדינה, אני עכשיו בפחד, כאילו להיפך, כשקיבלתי את ההזמנה מחולות לחודש מרס.

<קריאה: בלי שימוע.

<איסאס היילה: כן.

<איסאס היילה: ובנוסף לזה אני כבר רגיל למדינה, לתרבות ויש לי את המשפחה המאמצת שלי ואני קשור אליה.

<איסאס היילה: אני לא רואה את החיים שלי שאני אוכל להסתדר בארץ אחרת, או במשפחה, גם אם יהיה אפשר לחזור לאריתריאה.

<איסאס היילה: אני לא חושב שאני אסתדר שם, כי התרבות שונה.

<איסאס היילה: הממשלה, איך מתייחסת לילדים או לאוכלוסייה שלה.

<איסאס היילה: ופה, זה ממש לא מתקרב לזה, כאילו בכיוון ההפוך.

<איסאס היילה: אני מבקש ממך, תודה ששלחת אותי ללמוד, שהמדינה דאגה לי.

<איסאס היילה: אני מבקש איזה שהוא מעמד שישאיר אותי פה, ולחשוב איך להתקדם ואיך לתת למדינה.

<איסאס היילה: לא לפחד כל יום, כל בוקר, על זה שאני הולך להיות מגורש או על זה שאני הולך להיות באיזה שהוא מקום.

שי פירון: אני מתנצל שאני יוצא.

מיכל רוזין: תודה רבה לשר.

מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים.

שי פירון: אז תודה שנשארתי לשמוע אותם.

מיכל רוזין: מרגש מאד.

שי פירון: שווה הרבה מאד, ואנחנו נעשה את מה שאפשר.

שי פירון: תודה.

משה מזרחי: אתה יודע השר, זה אחד הדיונים היפים שהתקיימו פה.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: כן, חבר הכנסת שמעון סולומון, בבקשה.

משה מזרחי: אתם יודעים למה אני מתכוון במילה יפה?

מיכל רוזין: כן, אנחנו הבנו.

מיכל רוזין: אנחנו ממשיכים בדיון.

מיכל רוזין: חבר הכנסת סולומון, בבקשה.

מיכל רוזין: אני גם מבטיחה לכם שכל מה שיעלה, הנקודות יועברו לשר בצורה ברורה.

מיכל רוזין: בבקשה, חבר הכנסת סולומון.

שמעון סולומון: אלף אני שמח על הדיון.

שמעון סולומון: אני בימים אלה, בכל הנושא של הגירה, הרי כל הבעיה המרכזית היא שאין חוק ואין מדיניות, ובשם יש עתיד, בתקופה הזו אני יושב עם כל מי שאפשר, עד היום לפחות עם 20-25 ארגונים ועם משרדי הממשלה בכל התחומים.

שמעון סולומון: אני יושב איתם אם זה בתעסוקה, אם זה בבריאות, אם זה בחינוך ואם זה בדיור, ואם בנושאים שקשורים בכלל למהגרים.

שמעון סולומון: ועד היום אני שומע דווקא מהארגונים, שבמערכת החינוך, ואני כן עובד עם שרת הבריאות ועם השר לשירותים חברתיים, אבל במערכת החינוך יש הכי פחות ביקורת.

שמעון סולומון: כלומר, כמו שאנחנו שומעים יש ביקורת, אבל הכי פחות מכל המשרדים.

שמעון סולומון: גם בניצנה, גם בכדורי, גם במינור, גם במאיר שפיה, בכל הכפרים האלה, יש תלמידים שלומדים.

שמעון סולומון: הבעיה המרכזית היא הבוגרים.

שמעון סולומון: אתמול הייתי עם ארגון א.ס.ף למשל, ודיברו איתי על התלמידים האלה, ותאמינו לי, אנחנו נלחץ ונדבר עם השר, זה בר פתרון, למה?

שמעון סולומון: כי חולות וסהרונים, מקסימום יכולים להכיל 3,000, מקסימום 5,000.

שמעון סולומון: אנחנו מדברים על 52,000.

שמעון סולומון: מה הלחץ, מה הדחף לקחת דווקא את הבוגרים?

שמעון סולומון: הרי אם צריכים למלא, ואם הם רוצים, לכן אני לא מבין את ההיגיון שהיום לוקחים את הבוגרים של כפי הנוער, שחלקם דרך אגב נמצאים באחריי, חלקם נמצאים במכינות להכנה לגיוס.

שמעון סולומון: לכן אנחנו ביחד אתכם נפעל כדי שה-300 האלה, מינוס פלוס, זה לא מספר מדויק, ה-300 פלוס מינוס שישנם, יוכלו באמת להמשיך כמו הבחורים האלה שישבו כאן, כדי שבאמת לא ייקחו אותם.

שמעון סולומון: בשבילם זו גזירה קשה מאד.

שמעון סולומון: ילדים שלמדו בבית ספר, התחנכו והתרגלו.

שמעון סולומון: ביקרתי אצלכם בבית הספר שלכם גם.

שמעון סולומון: זאת אומרת אני לא חושב שזה חכם, גם אם זה צודק, לפעמים צריך לפעול בחכמה.

שמעון סולומון: אין טעם ואין תועלת לקחת את התלמידים האלה, שהם ישראלים לכל דבר, מרגישים צברים, שיכולים להיות חיילים מעולים.

שמעון סולומון: אני לא אומר להתגייס, אבל יכולים להיות כל כך מועילים, ולקחת אותם לסהרונים, להחזיר אותם שנים אחורה בכל המובנים, אני לא חושב שזה נכון, ולכן אנחנו צריכים לפעול על מנת למנוע את זה.

שמעון סולומון: הדבר הנוסף הוא כל העניין הזה, ואני אומר את זה רק לפרוטוקול, כי אני עובד עם שר החינוך.

שמעון סולומון: יש לנו באמת אוזן קשבת, כמו ששמעתם.

שמעון סולומון: כל העניין הזה של האחר הוא אני – אני אומר לכם, גם תלמידים יוצאי אתיופיה סובלים מזה, כי כל הסיפור הזה, כל האמירות הטיפשיות האלה, של לראות את הצבע ולא לראות את האדם, אשר משליכות על תלמידים יוצאי אתיופיה, וראינו את המכתב הזה ששלחתם, אנחנו רואים את זה.

שמעון סולומון: אני חושב שמערכת החינוך בראש ובראשונה חייבת לעשות עבודה מאד מאד יסודית, מעבר למציאת פתרון לאלה שנמצאים פה, וקביעת מדיניות, אני חושב שהחינוך של לכבד את האדם באשר הוא, כל עוד הם פה, לתת להם את הדבר הדרוש כבני אדם, הוא עניין חשוב מאד.

שמעון סולומון: אני אומר לכם, עד היום פגשנו 20 ארגונים, עם משרדי ממשלה ועם כל הגופים.

שמעון סולומון: לקחנו גם את החוק שמשה מזרחי הוביל, החוק שהוא אחד ממה שאנחנו מדברים עליו.

שמעון סולומון: אני מקווה מאד שבמהלך החודשים הקרובים, יהיה סוף סוף למדינת ישראל חוק, מדיניות הגירה, כי כרגע יש חוק כניסה, יש חוק השבות, אבל אין מדיניות הגירה, בניגוד לכל היגיון, כי ישראל היא כמעט המדינה הראשונה, הפושרית שדחפה לאמנה בינלאומית ב-51, 52, 53.

שמעון סולומון: לכן אני עובד על זה באופן מאד מאד אינטנסיבי, יחד עם שני שרים, במטרה בסופו של דבר, רק אתמול פגשתי את פרופסור אמנון רובינשטיין, שכתב תכנית מצילה.

שמעון סולומון: אנחנו פוגשים את כל מי שיכול לעזור, כמובן מכללת רופין, א.ס.ף, רופאים לזכויות אדם, משרד הפנים, משרד החינוך, המשרד לביטחון הפנים, משרד הביטחון – כל מי שאפשר.

שמעון סולומון: האו"ם, נציבות האו"ם שנמצאת פה וכו'.

שמעון סולומון: לכן אני מקווה מאד שהתחלנו בתהליך ואני אומר את זה, מיכל, כי אנחנו מכבים שריפות.

שמעון סולומון: כל פעם יש כיבוי שריפות, כל פעם יש נוהג של משרד אחר כזה או אחר.

שמעון סולומון: אני אומר ואני לא אתבייש להגיד פה, ביש עתיד, כמו שבתחומים אחרים, כמו בשוויון בנטל, כמו בברית הזוגיות, שעד היום דיברו ודיברו, אבל היום הגענו לצומת - - -

מיכל רוזין: שמעון, אבל אנחנו באנו לפה לדבר מסוים ואנחנו רוצים לתת גם להם לדבר.

שמעון סולומון: בסדר, זה נושא מאד חשוב.

מיכל רוזין: בסדר, אנחנו מאד מעריכים את זה שזה נעשה, אבל כרגע יש בעיות במערכת החינוך וצריך לטפל בהן כרגע.

שמעון סולומון: חברה, אני אומר את זה מפני שמעבר לכיבוי שריפות של עשינו פה, עשינו שם, חשוב שגם אתם תפעלו שלמדינת ישראל חייב שיהיה חוק מדיניות הגירה, בכדי שאנשים יידעו מה לעשות ולא כל פעם ללכת להידפק על דלתות.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: אני רוצה לשמוע נציגי עיריות וגם ממשרד החינוך.

<דרורי גניאל: ד"ר דרורי גניאל, עיריית אילת.

<דרורי גניאל: אני רק רוצה להעיר, ברשותך, שלוש ארבע הערות על דברים שטרם נאמרו.

<דרורי גניאל: אחד, אני אישית יזמתי את פתיחת בית הספר הראשון בשנת 2007, כשהם היו עוד ממש בודדים, ואחר כך התלמידים היום משולבים במערכת החינוך.

<דרורי גניאל: אני רוצה להתייחס לשלוש סוגיות.

<דרורי גניאל: סוגיה ראשונה, כל התלמידים באשר הם לומדים עם תכנית לימוד ישראלית.

<דרורי גניאל: אין שום ולא מרכיב אחד, למיטב ידיעתי והכרתי, של לימוד משהו מהמורשת, מהשפה, מהמקורות ההיסטוריים של המדינה ממנה הם באו.

מיכל רוזין: כי זה בהחלטה?

<דרורי גניאל: לא, אין החלטה.

<דרורי גניאל: אני אומר אין.

<דרורי גניאל: אני אומר כרגע הם לומדים תכנית לימוד ישראלית, וזה מאד מרגש ויכול להיות אפילו אולי מעלה חיוך על השפתיים, כשאתה נכנס לגן ילדים וכולם שרים שירי ט"ו בשבט, חנוכה ופסח וזה יפה, ילדים נוצרים ומוסלמים, דוברי לפחות 4 עגות שונות של ערבית, אז בשביל האפיזודה זה נראה נחמד.

<דרורי גניאל: אני שואל מה היא בעיית הזהות של הילד הזה, מה יקרה איתו בי"ב.

<דרורי גניאל: וגם כשיהיה בוגר בחברה הישראלית, ושמחתי מאד לשמוע את הדברים שנאמרו כאן ואת הרצון להישאר, אבל אנחנו צריכים להחליט למה מכשירים.

<דרורי גניאל: אולי משהו בשימור המורשת.

<דרורי גניאל: זה משהו שאנחנו עושים את זה אצלנו בכל עדה כמעט, יש שבע תכניות.

<דרורי גניאל: אז אולי משהו לטובתם.

<דרורי גניאל: סוגיה שנייה, סוגיית הרווחה.

<דרורי גניאל: המשרדים מדברים ביניהם וזה חשוב וטוב, אבל הנהלים שונים.

<דרורי גניאל: על פי הרווחה כרגע מטפלים רק בילדים בסכנה, לא בסיכון, בסכנה, וזו סוגיה שדורשת התייחסות.

<דרורי גניאל: אין אנשי טיפול דוברים של השפה, המכירים את התרבות.

<דרורי גניאל: זה עלה בדו"ח של נטע בצורה מאד ברורה אני חושב.

מיכל רוזין: למה בעצם אין?

מיכל רוזין: הרי יש או דוברי ערבית, ויש מטפלים בשפה הערבית במדינת ישראל, או - - -

<דרורי גניאל: אני מדברת על מדינת אילת, גברתי, ובמדינת אילת אין מטפלים.

מיכל רוזין: לא, אבל אמרו את זה גם בתל אביב.

מיכל רוזין: זאת אומרת התייחסו לזה גם במקומות אחרים.

<דרורי גניאל: אבל את יודעת, אומרים ואני לא רוצה להעליב אף אחד.

<דרורי גניאל: יש ביטוי יפה בספרדית שאומר אלוהים נמצא בכל מקום, אבל הוא מקבל קהל בתל אביב.

<דרורי גניאל: אנחנו נמצאים באילת.

מיכל רוזין: זה חדש, אבל אוקיי.

<דרורי גניאל: אני אומר באילת אין לא פסיכולוגים - - -

<עמירה חיים: אחרי זה אנחנו נרצה להגיב על זה.

מיכל רוזין: זה לא מאבק ביניכם.

<דרורי גניאל: לא, לא, לא, נהפוך הוא.

<דרורי גניאל: ולראייה שאני הייתי צריך לקום בחמש בבוקר כדי להגיע לישיבה הזאת בזמן, להבדיל מעמיתי שעלו מן השפלה.

<דרורי גניאל: אז אני אומר, בחלק הזה אין פסיכולוגים, אין יועצים, אין מאבחנים דידקטיים בשפות האלה, ושמכירים את התרבות הזאת.

<דרורי גניאל: הנקודה השלישית, יש עניין של ריבוי טבעי.

<דרורי גניאל: באילת אני מדבר על סדר גודל של 10% מהתושבים.

<דרורי גניאל: יש ריבוי טבעי ובגילאים של לידה עד 3-3.5, בטרם נכנסים לטרום חובה - - -

מיכל רוזין: יש יותר ילדים.

<דרורי גניאל: יש הרבה יותר ילדים.

<דרורי גניאל: הם נמצאים במסגרות, חלקן מסכנות ומסוכנות.

מיכל רוזין: הוועדה ערכה סיור במקומות כאלה בתל אביב, כן.

<דרורי גניאל: נכון, אז מוציאים כל פעם צו בשביל לסגור אותם, אבל אין שום הצעה של המדינה לחלופה.

<דרורי גניאל: עכשיו, מי שגדל בארץ הזאת ימצא לעצמו סידור כזה, אחר, מטפלת, מטפל וכו'.

מיכל רוזין: שזו גם בעיה גם לישראלים.

<דרורי גניאל: יכול להיות, אבל זו בעיה יותר גדולה למי שעבר את כל תלאות הדרך ומגיע לכאן.

<דרורי גניאל: נקודה אחרונה, אצלנו אין כמעט ואנחנו מתוקצבים גם על ידי המשרד, החלק הזה מאד מסודר, אבל אני חושב, אני מטפל כרגע בשני מקרים של ילד וילדה פוסט טראומטיים קלאסיים, ואין אנשי טיפול לעניין הזה.

<דרורי גניאל: אז אפשר לדבר על זה ולצקצק לשון ולשבת פה בעוד כמה דיונים, אבל בסוף, מישהו צריך לעשות את העבודה, והחלק הזה נראה לי חסר בארץ בכלל, ובאילת בפרט.

מיכל רוזין: יש בבתי ספר באילת, סליחה שאני לא יודעת את התשובה לכך מראש, אנחנו יודעים שאין יועצות חינוכיות בכל בתי הספר, מה המצב באילת מהבחינה הזאת?

<דרורי גניאל: בכל בתי הספר באילת יש יועצות חינוכיות, פסיכולוגים - - -

<עמירה חיים: יש יועצות בכל בתי הספר.

מיכל רוזין: לא בכל הארץ יש בכל בית ספר.

<עמירה חיים: במחוז דרום בכל בתי הספר יש.

מיכל רוזין: דוברות עברית, כן, ברור.

מיכל רוזין: כן, בבקשה.

<עלמה שירן: שלום, שמי עלמה שירן ואני מנהלת המחלקה לרווחה ושיקום בחינוך בעיריית תל אביב יפו, אני רואה שאני מצוטטת כאן בסיכום.

<עלמה שירן: אני רוצה לפתוח ולומר, קודם כל אני מאד שמחה על הדברים של השר לגבי הפנייה הפרטנית שאנחנו נגיע באמת אליכם עם סוגיות שאולי באמת בעלות פתרון מיידי.

<עלמה שירן: יש לנו בעיות שאפשר לפתור אותן והן לא בעיות עקרוניות מאד גדולות, שבאמת הן דורשות שינויי מדיניות, ואת זה אנחנו נעשה באמת בכתב, ואנחנו נשמח אם זה יעבור לשר.

<עלמה שירן: אני רוצה להגיד משהו אחד.

<עלמה שירן: תראו, עיריית תל אביב יפו, העיר, מתמודדת עם הסוגיה הזאת לא רק במערכת החינוך.

<עלמה שירן: אנחנו מדברים על עשרות אלפים של זרים, עובדים זרים, מבקשי מקלט, שנמצאים בעיר והנטל בעיר הוא מאד, מאד, מאד, מאד, מאד גדול.

<עלמה שירן: כשאנחנו מדברים כאן בשולחן, אז 85% מהתלמידים שנמצאים, נמצאים בעיר תל אביב יפו במערכת החינוך, וגם אני מסכימה עם דרורי שהנושא של משרד החינוך הוא המשרד שהכי מקבל באופן משמעותי, התייחסות מקצועית מתוקף חוק לבעיה הזאת, וכמו שהשר אמר:

<עלמה שירן: ילד הוא ילד הוא ילד.

שמעון סולומון: דרך אגב, יש את הבעיה של גנים, שזאת בעיה - - -

מיכל רוזין: הבייבי סיטר.

<עלמה שירן: הבייביסיטרים, שדיברנו עליהם.

מיכל רוזין: וזה לא משרד החינוך.

מיכל רוזין: לצערי זה משרד הכלכלה וזה פשוט אבסורד שזה בכלל נמצא שם.

מיכל רוזין: בעיני כל הנושא של מעונות יום צריך להיות תחת משרד החינוך, אבל זה באמת דיון אחר.

מיכל רוזין: כן, בבקשה, בואי נתמקד איפה הבעיות.

<עלמה שירן: אני רוצה להתייחס באמת לכמה סוגיות שלנו נמצאות.

<עלמה שירן: יש לנו כ-2,000 תלמידים במערכת החינוך.

<עלמה שירן: כמו שגלית אמרה קודם, המספרים יותר גבוהים, כי גם זרים שיש להם תעודות זהות, מתמודדים עם הרבה מאד בעיות כגון אלו שמתמודדות בלי תעודות זהות.

<עלמה שירן: אנחנו מדברים כאן באמת על אי הסדרת המעמד.

<עלמה שירן: כיוון שהם לא כמו עולים מוגדרים, הם זקוקים למשאבים ייעודיים לצורך טיפול בפערים שקיימים אצלם.

<עלמה שירן: בראש ובראשונה זה פערים התפתחותיים, פערים רגשיים.

<עלמה שירן: המצב הסוציו אקונומי הוא מאד מאד נמוך, ולכן יש פה מצב הישרדותי, שאפילו אם אנחנו מאתרים איזו שהיא בעיה אצל משפחה ורוצים שהילד יקבל טיפול כזה או אחר, זה בחיים לא יכול לבוא מהמשפחה.

<עלמה שירן: המשפחה נמצאת במצב הישרדותי, לכן היא לא יכולה לסייע בהקשר הזה.

<עלמה שירן: וברור שמדובר פה על משפחות שגם, לצערי יש פה גם לא מעט ילדים במשפחה.

<עלמה שירן: לנו יש השנה 1,000 לידות.

<עלמה שירן: אז נכון, הגדר נסגרה, אבל עדיין ההתמודדות שלנו לא תפחת בשנים הקרובות, ובטח לא בתוך מערכת החינוך.

<עלמה שירן: הביטחון התזונתי – נכון נעשה פה טיפול של המערכת בנושא של חוק ההזנה הממלכתי, אבל כיום הוא תקף אך ורק ל-א' עד ו'.

<עלמה שירן: זאת אומרת שכיום, החטיבות הצעירות במסגרת בתי הכנסת, וזה חשוב לי שחברי הכנסת ישמעו, החטיבות הצעירות - - -

מיכל רוזין: בעניין חוק ההזנה.

<עלמה שירן: חוק ההזנה הממלכתי הוא בהחלט נהדר ואנחנו שמחים על ההרחבה שלו, אבל כיום הוא נותן מענה רק ל-א' עד ו', זאת אומרת שאין מענה לחטיבות הצעירות ואין מענה לכיתה ז' עד י"ב.

<עלמה שירן: זאת אומרת בית ספר ביאליק רוגוזין, אנחנו משיגים תרומות כדי להזין תלמידים.

<עלמה שירן: העירייה כמובן נותנת את חלקה בהקשר הזה.

<עלמה שירן: ההיבט של הבריאות – לילדים בעצם אין נגישות לביטוח בריאות.

<עלמה שירן: זה לא בתרבות, זה לא במודעות.

<עלמה שירן: ברגע שהם זקוקים הם פונים לביטוח בריאות, הם צריכים לעשות את זה באופן פרטי, לשלם הרבה מאד כסף, ולכן כיום, הרבה מאד מהילדים שנמצאים במסגרות החינוך שלנו, אין להם ביטוח בריאות, וזה דבר שמאד מקשה על המערכת.

<עלמה שירן: אני רוצה שאלי, מנהל בית הספר ביאליק רוגוזין, יוסיף באמת להתמודדויות המאד פרטניות שאפשר לתת להן מענה, אבל אני רוצה ככה לסכם ולומר מיכל, שהבעיה המרכזית היא חוסר הגדרה של מדיניות של מעמד, שיכול לתת לנו סיוע.

<עלמה שירן: מבקר המדינה אמר את זה, אנחנו חווים את זה ביום יום.

<עלמה שירן: אני רוצה להגיד, מנהל החינוך יחד עם המחוז באמת עושים את כל מה שניתן, תקציבים תוספתיים, עיריית תל אביב יפו נותנת 5 מיליון שקלים לטובת מערכת החינוך בלבד, כדי לעשות את זה.

<עלמה שירן: הנטל הוא עצום וגם אז אנחנו לא מצליחים להתמודד עם המשימות הקשות ביותר שהמשפחות האלה או האתגרים שעומדים בפני המשפחות האלה ובפני הילדים בפרט, ואנחנו צריכים סיוע.

מיכל רוזין: כן, העניין ברור.

מיכל רוזין: כמו שאמר חבר הכנסת סולומון, בסופו של דבר אנחנו מגיעים למדיניות הכוללת, הכללית.

מיכל רוזין: עדיין, כל עוד המדיניות כזאת, אנחנו נמשיך לטפל גם בנושאי הבריאות, גם ברווחה, גם בחינוך, שהדברים יהיו לפחות במציאות, בשוטף, יהיו מוסדרים ולטובת כל הצדדים.

מיכל רוזין: אנחנו נמשיך לפעול גם בנושא המדיניות שכרגע לא בשליטתנו.

שמעון סולומון: אבל צריך לציין גם שמשרד העבודה והרווחה, נדמה לי שאתם הולכים להיות מתוקצבים, נכון?

<עלמה שירן: עכשיו, משרד הרווחה נתן לנו תקציב למועדוניות וצהרונים, ואנחנו שמחים, אבל עדיין יש בעיה מאד גדולה.

<עלמה שירן: כמו שנאמר, הטיפול הוא טיפול - - -

שמעון סולומון: כן, אני אומר, זה יקל במידה מסוימת.

<עלמה שירן: הטיפול הוא כרגע בילדים בסכנה.

<עלמה שירן: אנחנו מאד שמחים על המימון הזה, הוא קרה באמת לאור לחצים גדולים מאד, אבל הוא רק טיפה בים.

מיכל רוזין: תודה.

מיכל רוזין: עמירה חיים, מנהלת מחוז דרום, בבקשה.

<עמירה חיים: כיום נמצאים 105 תלמידים במחוז דרום.

<עמירה חיים: אנחנו במהלך השנים כבר קלטנו מאות ילדים, אבל יש תחלופה של האוכלוסייה.

<עמירה חיים: היו תקופות שהיו יותר בערד, יותר באילת.

<עמירה חיים: היו בערבה התיכונה, היו במועצה האזורית תמר, ליד המלונות בים המלח, היו במקומות שונים.

<עמירה חיים: היום יש באילת, ערד, אשדוד, בעיקר באילת ובערד.

<עמירה חיים: באשדוד זה דבר חדש, יש עכשיו 11 תלמידים, אבל מגיעים לשם.

<עמירה חיים: אנחנו משלבים את התלמידים בתוך המערכת.

<עמירה חיים: היו שנים שאנחנו עשינו איזו שהיא קליטת קלט כזאת ואחרת, אבל התלמידים משולבים בתוך המערכת, כאשר הם מקבלים מענה לימודי מלא בתוך כיתות הלימוד, ותגבור לימודי.

<עמירה חיים: אנחנו השנה העברנו 389 שעות תוספתיות לתוך המערכת, לכל היישובים שכל תלמיד שמגיע, אני מיד מצמידה לו שעות מתוך סל המחוז, כדי לאפשר לו את הקליטה.

<עמירה חיים: גם תלמיד עולה חדש שמגיע לארץ מקבל איזה שהוא סל קליטה.

<עמירה חיים: לתלמידים האלה אין סל קליטה - - -

מיכל רוזין: זה לא מוסדר.

<עמירה חיים: זה לא מוסדר, אבל זה כן מוסדר מבחינתנו, שאנחנו מעבירים באופן מיידי שעות לעזרה, כי התלמידים לא יכולים להשתלב בכיתה בלי לקבל שעות מעבר למסגרת, בתוך השעות הנוספות גם לגבי השפה וגם התרבות וגם דברים אחרים.

<עמירה חיים: אכן, אחת הבעיות המרכזיות היא הבעיה של השירותים הנלווים של הרווחה, של כל השירות הפסיכולוגי.

<עמירה חיים: אז רשויות מקומיות עושות מאמץ, יושבת כאן רחלי אברמסון, מנהלת מינהלת החינוך בערך, דרורי שדיבר לפני כן ואחרים, עושים מאמץ מאד מאד גדול מתקציבי הרשות.

<עמירה חיים: מה שכן, אנחנו עכשיו הכנסנו את השמות של הילדים לתוך התכנית של ילדים ונוער בסיכון, זה מאד מאד היה חשוב לנו לעשות.

<עמירה חיים: עכשיו, לאור העבודה שבתכנית אפשר להכניס ילדים לפי תעודות זהות, עשינו לפי מספרים, מצאנו את הדרך שלא יקרה מקרה שאם ילד זקוק, או המשפחה, לא לקלוט אותם.

<עמירה חיים: מבחינתנו, אנחנו כבר קולטים שנים, כבר כמה שנים דרורי אנחנו מדברים?

<דרורי גניאל: מספטמבר 2007.

<עמירה חיים: ילד זה ילד זה ילד מבחינתנו ולא משנה היכן הוא נמצא, אנחנו נעטוף אותו בכל המעטפת שצריך.

<עמירה חיים: נמצאת איתנו גננת מאילת, שאולי ניתן לה לומר מילה או שתיים.

<עמירה חיים: אני רק רוצה לומר עוד מילה אחת על המעקב שנמצא כסטאטוס על שולחני כמנהלת מחוז.

<עמירה חיים: אני לא עושה סטאטוס כזה על כל תלמיד במחוז דרום.

<עמירה חיים: יש 310,000 תלמידים, אבל יש כאן סטאטוס של כל תלמיד עם השם שלו, באיזה מצבים הוא נמצא, יש לי כאן סטאטוס ינואר, יהיה לי סטאטוס בעוד שלושה חודשים שוב, שם-שם, עם טופס דיווח מיוחד שאנחנו כאן בנינו, כדי לראות מה מצבם.

<עמירה חיים: היה טיעון שיש בעיה חברתית.

<עמירה חיים: טיפלנו בצד החברתי.

<עמירה חיים: היום יש בעיה חברתית כמו ההתפלגות באוכלוסייה של ילדים אחרים.

<עמירה חיים: אז אנחנו מקפידים שגם כך יהיה, שלא יצא מצב ש... הילדים יותר אלימים.

<עמירה חיים: לא.

<עמירה חיים: יש להם באמת בעיות מורכבות יותר, אבל חלקם באוכלוסייה הוא מה שנקרא לגבי כל הנושאים.

<עמירה חיים: עוד בעיה שעולה, אנחנו מטפלים בה באופן ישיר בשולחן שלי, אנחנו החזקנו בסהרונים שני מורים באופן קבוע בשני תקנים מלאים.

<עמירה חיים: בסוף חודש דצמבר אנחנו סגרנו שם את הכיתות, כי אין שם כבר תלמידים.

מיכל רוזין: כן, אנחנו ביקרנו שם, הוועדה ביקרה שם בסהרונים.

<עמירה חיים: אנחנו סגרנו את המסגרת והמורים עברו ללמד במקומות אחרים.

שמעון סולומון: בניצנה יש לכם.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: חבר הכנסת מזרחי, בבקשה.

משה מזרחי: אני רוצה להסביר למה אמרתי לשר שזה דיון יפה.

משה מזרחי: כי הוועדה הזאת מנהלת דיונים במקומות קצת יותר חשוכים באמת, מנקודות האור שדיבר עליהן השר, ולצערי יש פער.

משה מזרחי: אנחנו מדינה שסובלת מפיצול אישיות מאד חריף.

משה מזרחי: ממה שאני שומע פה, למשל שנעשה במערכת החינוך, ילד הוא ילד הוא ילד, אבל בהקשרים האחרים זה לא בדיוק תופס שבן אדם הוא בן אדם הוא בן אדם.

משה מזרחי: זאת אומרת בחלק מהפעילות, יש תפיסת עולם אחרת.

משה מזרחי: זאת אומרת, אם הדיון הזה היה מתקיים במקום אחר, הקולות המאד פוזיטיביים האלה והמחבקים, שאתם שומעים פה, כולל מהשר, זה לא היה חוצה שם, לא היה עובר.

משה מזרחי: זה משהו שהוא מאד מטריד את מנוחתי, אני אומר את זה באופן אישי.

<קריאה: תסביר לנו למה אתה מתכוון.

משה מזרחי: אני אגיד לכם את זה באופן קיצוני, זה לא פוליטי.

משה מזרחי: אמרנו בן אדם הוא בן אדם הוא בן אדם, אבל אתם שותפים מבחינת תפיסת העולם האחרת, שהיא נעדרת מדיניות הגירה לגמרי, שרואה למשל במעשים הכבירים האלה שאתם עושים במערכת החינוך, שותפות - - -

<קריאה: חלק מהבעיה.

שמעון סולומון: לפשע.

משה מזרחי: זו הגדרה מעניינת.

משה מזרחי: שותפות בהכשלת מדיניות הממשלה לבצע הרתעה כלפי, אני מאד רך במילים, כלפי הגירה עתידית כביכול.

משה מזרחי: זאת אומרת כל מה שאמור לטפח, סליחה שאני אומר את זה בעדינות, אמור לטפח פה את ההגירה המסתננת הזאת, שמסכנת את קיומנו, שנמצאת כבר פה, כי הגדר כבר סוגרת, היא נתפסת נורא רע.

משה מזרחי: עכשיו, מדובר על מדיניות הגירה שיש לה השלכה כבירה גם על כל מה שאתם אומרים.

משה מזרחי: אתם שומעים הרי שזה לא מסתנכרן.

משה מזרחי: בגלל זה אני אמרתי שמה שקורה פה זה אנטיתזה, כי מה שהשר מקרין פה, גם על מערכת החינוך, הוא עומד בניגוד גמור למדיניות של שר אחר - - -

מיכל רוזין: של הממשלה, והוא חלק מהממשלה.

משה מזרחי: זו אותה ממשלה.

משה מזרחי: אנטיתזה גמורה, חברה.

משה מזרחי: למה אנחנו מקיימים פה דיונים, שאנחנו פה - - -

<שרית רוטשילד: אז מה אתה מציע לנו?

משה מזרחי: לא, לא, לא, דקה, דקה.

מיכל רוזין: חברה, חבר הכנסת מזרחי ברשות דיבור, סליחה.

מיכל רוזין: אני נתתי לו את זכות הדיבור.

משה מזרחי: לא, אין לי מילה רעה.

משה מזרחי: אני אומר - - -

מיכל רוזין: משה, אני מבקשת, אתה בזכות דיבור, לא מפריעים לו לדבר, הוא אומר את עמדתו, הוא אומר עמדה חשובה.

מיכל רוזין: הוא לא בא אליכם בטענות ולא אומר לכם, הוא גם לא בא בטענות, הוא מציג לכם את הדילמה - - -

משה מזרחי: לא, זה נשמע כאילו.

משה מזרחי: אין לי טענות.

משה מזרחי: זאת אומרת הגישה הזאת שמקרין השר, או שאתם מובילים אותה במו ידיכם הכבירה, אם היא הייתה נדבקת גם במקומות האחרים, היינו במקום אחר באמת.

משה מזרחי: עכשיו, הצעת החוק הזאת שהוא דיבר עליה, זו דוגמא למשל, שהיא מדברת בהסדרה של מדיניות הגירה.

משה מזרחי: אין אותה, בכוונה נמנעים ממנה.

משה מזרחי: לא רוצים להיכנס לזה, בורחים מזה, כמו שפה, למעט בבועה החינוכית, בורחים מפתרון הבעיות שאמרתי, אין לזה קשר, הוא לא יכול לפתור את עניין בעיות המעמד, הן קשורות למדיניות ההגירה.

משה מזרחי: לא רוצים לעסוק בזה.

משה מזרחי: העמימות הזאת מאפשרת להם להתנועע באופן מאד חופשי, שיסלח לי, תוך הפרה מאד קשה של הזכויות.

משה מזרחי: בן אדם, בן אדם, בן אדם, כן, אמרנו את זה קודם, וזה מאד מצער.

משה מזרחי: הצעת החוק הזאת, שהיא בסך הכל אימוץ של אמנה בינלאומית, שאנחנו היינו בין הדוחפים לה, בין היוזמים שלה, בין הראשונים לחתום עליה.

משה מזרחי: זה לא ייאמן, ואתם ברור לכם גם למה, להסדרת מעמדם של פליטים.

משה מזרחי: שזה אומר איך להסדיר את העניין הזה באופן שהוא גם פרקטי וגם ערכי ונורמטיבי, והבחורים האלה, אלוהים אדירים, שנמצאים, זה פשוט לא להאמין שהמדינה שהשקיעה בו, בבחור הזה, היא גם תארוז אותו למתקן חולות.

משה מזרחי: זה פשוט לא נתפס.

מיכל רוזין: זה הפרדוכס שעליו מדבר חבר הכנסת מזרחי.

משה מזרחי: הנה, רציתם עכשיו בקליפת אגוז את האנטיתזה הזאת, שאנחנו מדברים.

משה מזרחי: עשו איתו מעשה - - -

מיכל רוזין: נגמר, עכשיו הוא כבר לא יהיה.

משה מזרחי: שלא יאמן.

משה מזרחי: ועכשיו בן רגע, אותה יד של אותה מדינה וממשלה, אלוהים, איזו סכיזופרניה, והיא תיקח אותו, היא תיקח אותו לשם, למתקן, זה לא ייאמן.

משה מזרחי: זה ממש צריך לשכב מתחת לגלגלי הרכב שיבוא לקחת אותו לשם.

משה מזרחי: סליחה שאני לקחתי את זה קצת למקום אחר.

משה מזרחי: ולכן אני רוצה להגיד באמת מילה טובה.

משה מזרחי: באמת אני שותף לדיונים שלפעמים האוזן נובלת.

משה מזרחי: ופה, באמת, יישר כוחכם על מה שאתם עושים, זה פשוט, איך אומרים, זה ממלא אותי בתקווה כבירה.

משה מזרחי: סליחה, עוד משפט.

משה מזרחי: בדיון הזה שנוגע לאחר הוא אני, הוא מדבר שזה סוג של תהליך.

משה מזרחי: אז שיסלח לי, האחר הוא אני זה מקום המדינה, מאז המקום שממנו נולדנו למדינה הזאת - האחר הוא אני, הוא היה צריך להיות על השולחן.

משה מזרחי: מה זה הוא לא על השולחן?

משה מזרחי: ואתם יודעים בדיוק על מה אני מדבר.

משה מזרחי: חזרנו ממשלחת שיצאנו, של הכנסת, ביום השואה הבינלאומי מאיזה שהוא מקום.

משה מזרחי: אז אני אסגור את המעגל פה.

משה מזרחי: אני בא מדיון למטה, מוועדת הפנים, בגלל שצור ניהל אותה, אתה כל הזמן רואה את מירי רגב שם, הוא איננו, אז אמרתי לא יכול להיות, זה אחרת פתאום.

משה מזרחי: האחר הוא לא אני.

משה מזרחי: היה שם דיון עם העניין הזה של שילוב מוגבלות, האחר, המוגבל, שילוב מוגבלויות בקהילה.

מיכל רוזין: התחלתי בזה את הישיבה, שבאתי מהישיבה שם.

משה מזרחי: חבל לכם על הזמן, כאילו כמה שנים?

משה מזרחי: מה?

משה מזרחי: יש פה משהו יותר עמוק ממה שהשר מדבר עליו, לא עניין של שלושה חודשים.

מיכל רוזין: תודה חבר הכנסת מזרחי.

מיכל רוזין: ביטאת את - - -

משה מזרחי: סליחה שאני - - -

שמעון סולומון: כשאמרנו גם צריך לבדוק בריאות, אז אחד האנשים שהשתתף אמר – אבל הם מסתננים.

מיכל רוזין: כן.

מיכל רוזין: בוא נאמר שלא נאמרו פה דברים שנאמרו בישיבות קודמות, ואני שמחה שממערכת החינוך, מי אם לא ממערכת החינוך במדינת ישראל, נשמע באמת את ערכי השוויון.

מיכל רוזין: אני רוצה לתת לעוד שלושה דוברים, ואם יש עוד אז תעשו לי סימן.

מיכל רוזין: הגננת מגן יותם באילת, אודי כהן מבית שמואל בירושלים, אלי נחמה, שרק העיר, אבל רוצה להוסיף.

מיכל רוזין: אנחנו חותרים לסיום, אז אם למישהו מאד דחוף שיעשה לי סימן.

<אחלאס אבו סלח: טוב, אני הגננת אחלאס מגן יותם באילת, משנת 2007 עד היום.

<אחלאס אבו סלח: אני קצת רואה את הדברים אחרת ממה שמתנהל פה, כי הגן אצלנו פועל ממש בצורה אחרת לגמרי.

<אחלאס אבו סלח: הגן שלנו נחשב ומתנהל כמו כל גן רגיל שנמצא באילת.

<אחלאס אבו סלח: הוא מקבל תמיכה גם מהרשות, גם מפקחת שלנו, גם .... והכל מתנהל ממש טוב ויפה, ואין הבדל בין הגן שלנו, שקיים באילת, לכל גן אחר, ומקבלים את כל הסיוע, את כל התמיכה, טיפול במקום.

שמעון סולומון: מי מממן את זה?

שמעון סולומון: זה במימון של מי?

<אחלאס אבו סלח: של עיריית אילת.

מיכל רוזין: ואחר כך לאיזה בית ספר הם הולכים?

<דרורי גניאל: אני אענה לך ברשותך.

<דרורי גניאל: עולים לכיתה א' על פי אזור המגורים.

<דרורי גניאל: בדרך כלל הם גרים בשכונות מוחלשות, אבל אנחנו מווסתים את זה לתוך בתי הספר בעיר.

מיכל רוזין: ולגבי שפה?

מיכל רוזין: הם מדברים כרגע ערבית בגן?

<אחלאס אבו סלח: לא.

מיכל רוזין: עברית וערבית?

<אחלאס אבו סלח: בגן כמעט אין ילדים, המספר התחיל להצטמצם לאט לאט, היו לנו ילדים סודנים שהם דוברי ערבית, בשלוש השנים האחרונות כמעט ושלושת רבעי הילדים בגן הם דוברי אמהרית וטגרית, אז אנחנו מתנהלים בשפה הזאת.

מיכל רוזין: אוקיי, אז המידע שהועבר אלי לא היה מדויק.

מיכל רוזין: כן, אודי כהן, בבקשה.

<אודי כהן: כן, שלום, אני אודי, אני המנהל של גן ניצנים, שזה גן ילדים בתוך מכלול גנים שהוקם על ידי התנועה הרפורמית ביחד עם עיריית ירושלים, כשהמטרה הייתה לעשות גן מכינה למערכת החינוך העירונית.

<אודי כהן: יושבים פה השותפים שלנו, זימי, שהוא מנהל בית הספר הניסויי, שהוא בעצם החלוץ של קליטת ילדי זרים, ויש פה את ארגון המתנדבים בתוך ירושלים, שבאמת עושים עבודה טובה, וכולנו עובדים די ביחד בסיפור הזה, וכמובן צחי מהעירייה.

<אודי כהן: זה גן עירוני, עם תוספת שלנו, של העמותה, יחד עם תרומות והרבה מתנדבים.

<אודי כהן: הבעיות שאנחנו בעצם הגענו אליהן זה כמו שהוזכר פה, גם הנושא של אפס עד שלוש, שלא מטופל כרגע, שאני מאמין שהבעיה בתל אביב הרבה יותר גדולה.

<אודי כהן: בתוך הקטנים אנחנו בעצם מכינים אותם למערכת החינוך.

<אודי כהן: מה שקורה, אנחנו צריכים את כל התוספות של סלי השילוב שגם כן דובר עליהם.

<אודי כהן: אחת הבעיות שעלו זה גם הנושא של צילה, של טרכטנברג, של צהרונים ליום ארוך, חופשות.

<אודי כהן: כל הילדים האלה במערכת החינוך בעצם בגלל, שוב, בעיה של להוכיח הכנסה, בגלל שהם בלי תעודות זהות, בגלל כל הדברים האלה, נופלים בין הכיסאות וכשמגיעות החופשות הם בעצם לבד וההורים שלהם גם לא יכולים לטפל בהם באותם זמנים, שזה דבר שמחויב טיפול די דחוף, אני חושב שיותר בבתי הספר.

<אודי כהן: אצלנו עוד איך שהוא יש להם מסגרת, אבל עדיין זה דבר שדורש תשומת לב מאד דחופה.

<אודי כהן: בית הספר, הגנים, הם המקום שבו בעצם מתרכזות הבעיות.

<אודי כהן: אנחנו פוגשים את ההורים, את המצוקות שלהם בתוך בית ספר.

<אודי כהן: המערכת שקיימת כיום, אני לא יודע איך זה בתל אביב, בירושלים יש עובדת סוציאלית אחת בחצי משרה, אם אני לא טועה היא פה, מיכל.

<אודי כהן: הייתה פה לפחות.

<צחי גולן: לכל העיר.

<אודי כהן: לכל העיר, שמטפלים בעצם בבעיות רק של מבקשי המקלט ולא בשל מהגרי העבודה.

<אודי כהן: אנחנו חושבים שצריך פשוט לשים עובד סוציאלי בתוך בית הספר, למנהל, למנהלת, יש סמכות מסוימת גם מול ההורים.

<אודי כהן: הם נתקלים בבעיות האלה, לתת איזו שהיא אוטונומיה, אפילו על סמך דיווח של מנהלי בתי הספר, מנהלי המוסדות החינוכיים, שיוכלו להגיד אנחנו צריכים עובד סוציאלי או שניים, מורות שילוב, כל הדברים האלה, על סמך מספר התלמידים והמצוקות שקיימות.

<אודי כהן: יש ילדים - - -

מיכל רוזין: שמענו את השר, הוא בהחלט התחייב שנעביר לו בצורה מסודרת את הדברים והוא בהחלט יבחן את הנושאים האלה, גם בשיתוף פעולה עם משרד הרווחה.

מיכל רוזין: ישבה פה עוזרת מנכ"ל משרד הרווחה, היא שמעה את הדברים.

<אודי כהן: ויש עוד נושא שהועלה עכשיו על ידי המתנדבים, זה באמת הבעיה של הגירושים, או ההפניה למתקן חולות, של הורים לילדים שנמצאים במערכת.

<אודי כהן: מישהו חייב לפתור את זה, כי אם הורה יוזמן לשם - - -

מיכל רוזין: הייתה התחייבות של שר הפנים, אני מבקשת שכל מקרה כזה יובא לידי הוועדה.

מיכל רוזין: כל מקרה, כי הייתה התחייבות של שר הפנים.

מיכל רוזין: אני מודה שהייתה פה איזו שהיא-.

מיכל רוזין: אני הכנסתי לחוק בעזרת, אני חייב לומר חברת הכנסת מירי רגב, בוועדת הפנים, הכנסתי את הנושא שמשפחות לא יהיו, בצורה מופרשת שייאמר שילדים ממשפחות לא יהיו בחולות.

מיכל רוזין: לצערי הרב לא חשבנו על האופציה שיפרידו משפחות וייקחו את הגברים לחוד למתקן, ולכן זה לא נאמר בפירוש.

<שי אבידן: זה לא רק הזימון עצמו, זה גם התהליך שנותנים להם תור לעוד חודש או עוד כמה שבועות, כשהם בלי ייצוג, בלי - - -

מיכל רוזין: אנחנו יודעים.

מיכל רוזין: הוועדה הזאת דנה בנושא הזה.

מיכל רוזין: לצערי, זו, כפי שאמר חבר הכנסת מזרחי, זו מדיניות הממשלה: יד אחת אומרת בואו תשתלבו במערכת החינוך ותלמדו ותהיו שווים וילד הוא ילד, ויד שנייה תמשיך את המדיניות הזאת כלפי ההורים, כי המטרה היא להתיש אותם - זה על פי תפיסת עולמי – להתיש אותם, וגם הממשלה אומרת את זה.

מיכל רוזין: אני לא ממציאה את זה.

מיכל רוזין: להתיש אותם על מנת שיקומו וילכו מפה, שלא תהיה להם פשוט סיבה להישאר כאן.

מיכל רוזין: רוצים באמת להתיש אותם, בגלל זה מתנהל כל ציד בני האדם ברחובות, בגלל זה מעבירים אותם בכלל למתקן חולות.

מיכל רוזין: כל העניין הוא להצליח שכמה שיותר אנשים יעזבו כאן מרצון, כי לא ניתן להעזיבם.

מיכל רוזין: זוהי מדיניות הממשלה כפי שאתם יודעים, רובכם, שומעים בתקשורת.

מיכל רוזין: אני מתנגדת למדיניות הזאת.

מיכל רוזין: בתוך המדיניות הזאת עדיין אנחנו צריכים לטפל בדברים שעולים מהשטח, ממצוקות השטח, כל עוד האוכלוסייה הזאת נמצאת כאן.

מיכל רוזין: אנחנו כמובן מתנגדים בכלל למתקן חולות, אני מתנגדת למתקן חולות ולהעברת מבקשי המקלט למתקן חולות; אבל כל עוד זה מתקיים, אז אנחנו בוודאי נדאג שלא יגיעו לא בוגרים של מערכת החינוך ולא אותם בעלי משפחות.

מיכל רוזין: זו נקודה חשובה מאד ואנחנו - - -

<אודי כהן: רק עוד נקודה אחת בנושא הבריאות, זה הוזכר כבר.

<אודי כהן: ילדים שמגיעים אלינו צריכים לשלם ביטוח בריאות, וגם אז ברוב המקרים לא נותנים להם את מה שמגיע להם בסופו של דבר.

<אודי כהן: זה הרבה כסף, וזה בסופו של דבר פוגע גם בילדים, גם במערכת שלנו.

<אודי כהן: אני חושב שצריך לעגן פה כמה דברים בסיסיים, על מנת - - -

מיכל רוזין: גם זה יושב על שולחנה של שרת הבריאות, שהייתה כאן בוועדה.

מיכל רוזין: לצערי, שוב, זה חלק מהמדיניות הכוללת, שלא לתת להם לא ביטוח בריאות, להיות בסל ביטוח בריאות, ולא בסל רווחה.

מיכל רוזין: זה הולך ומשתנה.

מיכל רוזין: אנחנו מקווים שהדברים הולכים לכיוון יותר חיובי, אבל אני חייבת לומר שוב, כמו שאמרנו, אנחנו עושים במסגרת המצומצמת שלנו, אבל המדיניות היא מדיניות של הממשלה, מאד ברורה.

מיכל רוזין: הם לא מתביישים בה או מסתירים אותה, היא ברורה, היא מגמתית, ואנחנו בין הטיפות ואתם מכירים את זה מהשטח, גם אתם בין הטיפות.

מיכל רוזין: אני רוצה לתת קודם למוחמד חסן חוסיין עומר.

מיכל רוזין: כן, בבקשה, בוגר המערכת, שהנה דוגמא, אתה פשוט הרמת לו להנחתה, כי הוא הבנתי אבא למשפחה.

מיכל רוזין: כן, בבקשה.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: כן.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אני מוחמד, הגעתי לארץ לפני 6 שנים, הגעתי עם אמא שלי ועם האחים הקטנים שלי, ויש לי אחות גדולה, היא חולה, מטופלת.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: למדתי פה, הייתי בן 14.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: למדתי בבית ספר, סיימתי עם תעודת בגרות, תעודת טכנולוגיה ולפני כמה זמן הלכתי לחדש את הוויזה, ואז קיבלתי הזמנה לחולות.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: מה שקרה שם פשוט, אמרתי שאני עם משפחה ואמרו לי כן, אנחנו יודעים שאתה עם משפחה.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אז דיברתי איתו והוא אמר לי, הוא הציע לי משהו, אם אתה רוצה לא להיכנס לכלא אז לך תשכנע את אמא שלך ותחזרו לסודן, ככה אתם לא תכנסו לכלא.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: זה מה שהוא אמר לי פשוט.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: לא ידעתי מה לעשות.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אני לא יכולתי לעזוב את המשפחה.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אני בעל משפחה.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אני חי בלי אבא 12 שנה, אז אני צריך לעזור לאמא.

<מוחמד חסן חוסיין עומר: אני לא יודע מה לעשות.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: אלי נחמה, מנהל ביאליק רוגוזין, ביקשת להוסיף דברים, אז כן, בקצרה.

<אלי נחמה: מוחמד הוא בוגר הקמפוס שבו מתחנכים היום 970 תלמידים ובשנה הבאה אנחנו עוברים את ה-1,100 תלמידים בתכנון, מגן ועד י"ב, מלמעלה מ-48 מדינות, יש אומרים 51, אנחנו די הפסקנו לספור.

<אלי נחמה: אפרופו הפלורליזם שאנחנו הנהגנו בבית הספר, אצלנו מלמדים היום 8 שפות אם, כולל טיגרינית וטגלוק, מתוך אותה תפיסה שאנחנו לא יודעים לכמה זמן הם יישארו פה, ולקיחת האחריות שלנו ההוליסטית היא: הם כרגע בישראל, אבל מה יילד יום אני לא יודע, ואת זה אני חייב לומר שהתפיסה הזאת לכורח לאזן בין הזהות הישראלית לבין הזהות שלהם והמורשת שלהם, נולדה אצלי אחרי הגירוש שחווינו חזרה לדרום סודן, כש- 35 תלמידים בין לילה בעצם עזבו את בית הספר.

<אלי נחמה: אבל אני רוצה לקחת את הסיפור האישי של מוחמד ושל עוד חברה נהדרים שנמצאים כאן, ולומר משהו.

<אלי נחמה: אני איש חינוך, אני לא פוליטיקאי, אני עובד ציבור, ואני חושב אבל שאם אני מצטרף לקריאתו של חבר הכנסת מזרחי, אז אני חושב שהתפקיד של כל חברי הכנסת שהם חברי הוועדה וכבוד השר, ושבאמת ראוי לכל ציון הכוח של משרד החינוך והפתיחות שלו, וההכרה בצרכים של הילדים.

<אלי נחמה: אני חושב שהתפקיד שלהם, כפוליטיקאים, הוא לייצר ברית שהיא חוצת קווים מימין ומשמאל, כי אם אנחנו אומרים אדם הוא אדם וילד הוא ילד, אז זה לא משנה מאיזו מפלגה אתה, כשאתה מאמין בערכים האלה.

<אלי נחמה: ולכן, כמו שכבר הוכחנו את זה בעבר, בקמפוס ובאמנה שלו, שהיו שותפים לה אנשי רוח ואנשי ציבור, אנשי רווחה, אני בריאות וחוק, אני חושב שזאת המשימה של חברי הכנסת.

<אלי נחמה: הדבר השני שאני רוצה לומר הוא, שאני מציע, אם יותר לי, שמשרד החינוך יקים איזו שהיא ועדה שתהיה לאורך כל השנה, ב-on going, מכיוון שהתנאים משתנים כל הזמן והמציאות משתנה ואי אפשר לבנות רק על מפגשים שכאלה.

<אלי נחמה: ואם תוקם במשרד החינוך תחת המנכ"לית, השר, ועדה אד-הוק, כלל ארצית, כי תראו, רק בבית הספר שלי יש 970, שזה בערך אולי מה שיש במחוז אחר, בכל המחוז, ואני מתמודד איתו ואנחנו עם פיצוץ אוכלוסין, כשבשנה הבאה אין מקום לתלמידים בבתי הספר בתל אביב, בבתי הספר המסומנים, הצבועים כבתי ספר כאלה.

<אלי נחמה: הבקשה שלי, זו בקשה נוספת - - -

<הילל הילמן: אז למה לא מערבבים אותם בכל בתי הספר האחרים?

אברהם מיכאלי: משלבים, יש גם וגם.

<אלי נחמה: רק שנייה.

<אלי נחמה: יש גישות ויש גישות, לכן אני מציע שתקום ועדה.

<אלי נחמה: את קמפוס ביאליק רוגוזין אני מנהל רק שלוש שנים, הוא קיים כבר 9 שנים, הוא הוכיח את ההצלחות שלו.

<אלי נחמה: אל תאשימו אותי בחוסר צניעות, אבל אנחנו הגענו ל-91% זכאות לבגרות בקיץ האחרון.

<אלי נחמה: אני חושב שזה מודל שאם בעולם מכירים בו ורואים אותו כמשהו שאפשר להעתיק אותו, אז אני חושב שגם בארץ אפשר הרבה ללמוד מתוכו, אבל אני אומר את זה מתוך מקום שאני חושב שהאחריות שלנו היא להבין שאנחנו מתעסקים באוכלוסייה לא של החינוך המיוחד, אבל באוכלוסיה עם צרכים מיוחדים.

<אלי נחמה: ולכן צריכה להיות פה איזו שהיא הנחיה, כמו שהגברת חיים, מנהלת מחוז דרום, כמו שגברת חיה שיטאי במחוז תל אביב, דואגת לי, עד כמה שהיא יכולה, בהקצאה של שעות, העירייה מנסה לתמוך.

<אלי נחמה: אבל צריכה להיות פה החלטה מגבוה, שמכירים בזה כמוסד בעל צרכים מיוחדים אד הוק.

מיכל רוזין: מישהו לא דיבר וחייב לדבר?

מיכל רוזין: אני נותנת לשניכם ואז אני מסכמת, בבקשה.

<אסנת כהן ליפשיץ: אני משערת שנגיד דברים דומים.

<אסנת כהן ליפשיץ: שמי אסנת כהן ליפשיץ, מהקליניקה לזכויות מהגרים במרכז האקדמי ברמת גן.

<אסנת כהן ליפשיץ: אני מייצגת את מוחמד כאן.

<אסנת כהן ליפשיץ: כבוד השר דיבר קודם על זה שיש לנו רק ארבעה בוגרי מערכת החינוך, עם צווי שהייה, שהוציאו להם הוראות שהייה, אז בינתיים יש לנו רק ארבעה, אבל גם הבקשות כלפי הארבעה האלה לא נענו עד עכשיו.

<אסנת כהן ליפשיץ: אני שלחתי כבר פנייה דחופה לפני שבוע למשרד הפנים, וביקשתי שיבטלו את הוראת השהייה.

<אסנת כהן ליפשיץ: למוחמד יש נסיבות נוספות מעבר להיותו בוגר מערכת החינוך, אבל הילדים הבאים בדרך.

<אסנת כהן ליפשיץ: וכשחבר הכנסת מזרחי מדבר על ילד הוא ילד, אז אנחנו צריכים להבין שרק פיטר פן נשאר ילד, וילד הוא ילד הוא אדם, וכל הילדים האלה, שמערכת החינוך חיבקה אותם בצורה כזו, שזה לא מתקבל על הדעת האבסורד שמדובר על השר גדעון סער, בכובע שלו כשר החינוך הוא חיבק את מוחמד, והיום, בכובע שלו כשר הפנים, הוא שולח את מוחמד, מוחמד הילד, למתקן השהייה חולות.

<אסנת כהן ליפשיץ: הדבר הזה הוא מצב שמדינת ישראל לא יכולה להשלים איתו, וכששר החינוך אומר לי זה במנדט של שר הפנים, זה לא נכון.

<אסנת כהן ליפשיץ: זה המנדט של ממשלת ישראל, זה המנדט של כולנו, וצריכים לעשות יד אחת כדי למנוע את המצב הזה.

<אסנת כהן ליפשיץ: הם ארבעה היום, ארבעה שלא ניתן להם מענה, ככה יעבור והם יהיו 40 והם יהיו 400 אם יש פה.

<אסנת כהן ליפשיץ: תודה רבה.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: כן, בקצרה, זה באותו נושא?

<שרית רוטשילד: כן.

<שרית רוטשילד: קוראים לי שרית רוטשילד, אני הצד האישי של הסיפור.

<שרית רוטשילד: איסו במקרה הגיע אלינו הביתה.

<שרית רוטשילד: ממש אני לא ל"ו, לכל אחד מכם זה היה יכול לקרות, שיגיע ילד כזה אליו הביתה, עם כל מה שזה אומר, עם הקושי העצום של גיל הנעורים בגיל הזה, עם הפרידה שלו מהאם הביולוגית, להיות הבן שלי.

<שרית רוטשילד: לא פשוט בכלל.

<שרית רוטשילד: נסענו בשבוע שעבר יחד למשרד הפנים.

<שרית רוטשילד: זאת השפלה שאין דומה לה.

<שרית רוטשילד: לא נתנו לי להיכנס, לא שאלו את איסו שאלה אחת אפילו, לא היה שימוע.

<שרית רוטשילד: הכנו לו תיק שלם ממשרד עורכי דין הכי מפואר בארץ, עם הצהרה של בן הזוג שלי, שהוא מנהל מחלקה בבית חולים, סגן מנהל בבית חולים, עם הצהרה שלי שהוא על גבנו, שהוא בתוך הבית שלנו, שכלכלית אני נושאת אותו על גבי והכל עלי.

<שרית רוטשילד: שום דבר.

<שרית רוטשילד: חולות.

<שרית רוטשילד: זה מה שקיבלנו, בגסות שאין דומה לה.

<שרית רוטשילד: בגסות שאין דומה לה.

<שרית רוטשילד: ואני שואלת, איך אפשר להפוך בן אדם יצרן, שעשה את כל הדרך והוא מבין ממני, הוא ראה גם את שני הבנים שלי מתגייסים לצבא, הוא ראה את כל התהליך.

<שרית רוטשילד: איך אפשר להפוך אדם כזה לפרזיט?

<שרית רוטשילד: להכניס אותו לכלא.

<שרית רוטשילד: בואו נדבר על זה.

<שרית רוטשילד: זה מקום שיש בו שלוש ארוחות חינם והוא צריך לצאת ולהיכנס, מבית שנותן לו הכל.

<שרית רוטשילד: למה?

מיכל רוזין: טוב, אנחנו לגמרי מזדהים.

מיכל רוזין: אנחנו ביקרנו גם, אתם יודעים, אני לקחתי את הוועדה שבוע שעבר ביום ראשון.

מיכל רוזין: לא נעים להגיד, אבל יום לפני אושויץ, אנחנו ביקרנו שם, אנחנו אמרנו את הדברים באופן חריף.

מיכל רוזין: מדובר מבחינתנו בכלא, גם אם אפשר לצאת ולהיכנס.

מיכל רוזין: זה עדיין אתה חי בגדרות.

מיכל רוזין: אני חושבת גם שיש בעיה להכניס בני 18 ו-19 עם בגירים שם.

מיכל רוזין: חלקם דרך אגב השתחררו מהמערכת הפלילית, לא מסהרונים, מבתי כלא פליליים לאחר משפט.

מיכל רוזין: יש באמת בעיה קשה מאד.

מיכל רוזין: לא ברור לי כיצד מתקבלות ההחלטות במשרד הפנים, אבל אנחנו נמשיך ונדון איתם בעניין הזה.

מיכל רוזין: אני רוצה לסכם.

מיכל רוזין: קודם כל מאד מאד להודות לכם, לפני חברי הכנסת ולפני השר, להודות לכם שבאתם והעליתם את הדברים.

מיכל רוזין: הדברים נשמעים, הדברים מאד מאד חשובים.

מיכל רוזין: יש לנו משימות גדולות לפתור של מדיניות הגירה גדולה ושל מדיניות בכלל כלפי מבקשי המקלט, אבל יש לנו גם בסופו של דבר תפקיד כוועדה בכנסת, לפקח על משרדי הממשלה ולפתור באמת גם את הכשלים והקשיים שקורים בדרך.

מיכל רוזין: ולא כל דבר נפתר במכתב לשר.

מיכל רוזין: אני כותבת הרבה מכתבים לשרים, גם אני לא מקבלת לא מענה ולא פתרון, ולכן טוב שיש ועדה, ולכן יש מנגנון דמוקרטי של ועדות בכנסת, שמעלות נושאים ואנחנו מפקחים על משרדי הממשלה.

מיכל רוזין: אני באמת מברכת גם את השר שהגיע לכאן, גם את משרד החינוך שלאורך השנים באמת נקט במדיניות שונה ממשרד הרווחה וממשרד הבריאות, ונאמרו פה באמת, כמו שאמרו חברי הכנסת, דברים קשים בעבר מהמשרדים האלה, ונתן באמת את המענה הבסיסי לכל ילדי הזרים ששוהים בישראל, ללא הבדל.

מיכל רוזין: לפחות ללא הבדל בקבלה שלהם למערכת.

מיכל רוזין: ברגע שאנחנו חופרים טיפ-טיפה כפי שראינו פה, יש צורך כן למשרד החינוך, והוועדה קוראת למשרד החינוך לבחון את הצרכים העולים משילוב ילדי הזרים, מתן תקצוב הולם.

מיכל רוזין: זה לא יכול ליפול רק על העיריות, במיוחד כשזה נופל רק על כמה.

מיכל רוזין: כמובן הדרכה פדגוגית מדהימה.

מיכל רוזין: בעניין הזה אני יכולה לנסות להמליץ לשר, אני חושבת שזה בהחלט רעיון, שיקים במשרדו צוות, לעיסוק, אתם יודעים, בהתחלה זה היה אד-הוק, הם נכנסו למערכת אז התמודדו עם מה שקרה.

מיכל רוזין: היום אנחנו יודעים שהם כאן, צריך להתמודד עם זה וצריך לשקול ריכוז מול פיזור.

מיכל רוזין: כבר ראיתי שהתחילו פה דיונים, לא רציתי לפתוח את זה, אבל האם אנחנו מרכזים את האוכלוסייה או מפזרים, איך אנחנו משלבים, האם לימודי שפה, האם לימודי התרבות, האם מלמדים עברית וביאליק, או מלמדים גם שפה אחרת ותרבות וכדומה, ומורשת.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה נכון למשרד החינוך לעשות איזו חשיבה מחדש של הדברים, לעשות מן – בואו נעצור שנייה ונחשוב כיצד אנחנו מתמודדים עם הנושא.

מיכל רוזין: בוודאי לנקוט עמדה, אני חוזרת על העניין הזה, לכל בתי הספר בישראל, לגבי הנושא של מבקשי המקלט, לגבי מהגרי עבודה, לגבי כל הנושא של האני הוא אחר, שאין ספק שאני מבינה את השר, שאומר אנחנו 65 שנה, יש אוכלוסיות שהיו פה עוד לפנינו, עוד לפני ה-65 שנה האלה, ועוד לא למדנו לקבל אותם.

מיכל רוזין: יש לנו הרבה מה לעשות בעניין הזה, אבל בוודאי עכשיו יש פה נושא חשוב, הוא צריך לעלות בשיעורי חינוך.

מיכל רוזין: אין סיבה שהמורים לא יקבלו ערכות, שידעו איך לדבר על הנושא.

מיכל רוזין: אני בהחלט בעד לפתוח את הנושא, לדבר עליו.

מיכל רוזין: זה עדיף מאשר להסתיר, או שהם רק ישמעו דברים בבית, או ברחוב או בתקשורת.

מיכל רוזין: בסופו של דבר, הקריאה הכי חשובה אולי שיוצאת מפה היום, שהוועדה קוראת לממשלה להפסיק את זימונם לחולות של מי שהגיעו לישראל כקטינים והשתלבו במערכת החינוך במסגרות שונות.

מיכל רוזין: לא יתכן, כפי שנאמר פה, הפרדוקס שבעוד זרוע אחת של הממשלה – משרד החינוך – מחבקת את אותם נערים, משקיעה בהם ופועלת לשיקומם ולחינוכם, זרוע אחרת מורידה את המפעל הזה לטמיון, שולחת אותם למתקן חולות, כמו שאמרתי, עם מבקשי מקלט בגירים, שנסיבות חייהם בישראל שונות לחלוטין, יש הבדל גדול.

מיכל רוזין: שוב, אני לא רוצה גם לפתוח בכלל את המדיניות של מי מגיע לחולות ואת מי שולחים ראשון לחולות.

מיכל רוזין: גם זה נאמר בישיבה הקודמת שלנו, עם נציגי רשות ההגירה.

מיכל רוזין: אבל אנחנו מחזקים את דרישת

מיכל רוזין: כם באופן גורף - אני חושבת שהשר יצטרף אליה – שבוגרי מערכת החינוך לא יישלחו למתקן חולות.

מיכל רוזין: אני מציעה שכן נעביר בצורה מסודרת לשר החינוך, לא לשר הפנים, את רשימת הבוגרים, על מנת באמת שלא יהיה מצב שבו יגידו לא ידענו, כן ידענו.

מיכל רוזין: אני חושבת שזה חשוב ואנחנו כמובן פה בשביל לעקוב ולפקח.

מיכל רוזין: תיידעו אותנו בכל שעה, בכל רגע.

מיכל רוזין: תודה רבה לכם.

מיכל רוזין: זה לא הדיון האחרון בנושא.