ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 149, 2014-01-29 09:00

עמרם מצנע: בוקר טוב, ברוכים הבאים, אנחנו מתחילים טיפה באיחור, אני מבין שהיה קצת פקק בכניסה לכנסת והגעתם מרחוק, אז באמת בוקר טוב.

עמרם מצנע: בכבוד רב, אנחנו מארחים הבוקר דיון על בית-ספר לקציני ים בעכו.

עמרם מצנע: הוועדה ביקרה לאחרונה בבית-הספר, נפגשנו כמובן עם הנהגת בית-הספר, עם אנשים שמלווים את בית-הספר כבר הרבה שנים, והפגישה הכי מרשימה הייתה עם כמה קדטים שנתנו לנו קצת יותר, הייתי אומר, הבחנה פנימה אל תוך עולמם של הקדטים, המציאות היומיומית, המקומות שמהם מגיעים התלמידים.

עמרם מצנע: אני מוכרח לומר שהתרשמנו מאוד מהמגוון של הבחורים והבחורות שמגיעים מכל חלקי החברה הישראלית, ומוצאים את הבית הזה של בית-ספר לקציני ים עכו כבית חינוכי, איך היום קוראים לזה?

עמרם מצנע: חינוך משמעותי וערכי, שילוב כלל החברה הישראלית, הייתי אומר פריפריה ומרכז, אוכלוסיות המיעוטים עם האוכלוסייה היהודית, עולים חדשים עם ותיקים.

עמרם מצנע: בעידן שבו אנחנו נמצאים, של הרבה מאוד שאלות שאנחנו שואלים את עצמנו בנושא החינוך, שאלות שעולות יום יום על סדר-היום, היה מאוד מרגש וחשוב לשמוע את הדברים בשם אומרם.

עמרם מצנע: אחד הדברים שהעלינו בפגישה, בביקור, בסיור, זה לקיים מפגש כזה כאן בכנסת, בחסות הכנסת בוועדת החינוך, כדי להביע הערכה ולציין 75 שנה להקמתו של המוסד החשוב הזה, מוסד שקם בעצם לפני מלחמת העולם השנייה.

עמרם מצנע: היו מי שראו את החינוך הימי כנושא ציוני, כנושא ישראלי, כנושא בעל חשיבות, וקראנו גם את ההתגלגלות, ההיסטוריה של בית-הספר לאורך השנים.

עמרם מצנע: אני לא איש ים, גם לא הייתי בצבא בחיל הים, תמיד אמרתי שחיל הים זה צבא זר ידידותי, אבל התרשמתי תמיד מהאיכויות, מהרצינות, מהחינוך.

עמרם מצנע: בכלל, למדתי שהחינוך ורכישת הערכים דרך החינוך הימי – בגלל הצורך גם להתמודד עם הטבע וגם הצורך ליצור פעילות הרמונית של צוות, של קבוצה, ולאו דווקא של בודדים, והאתגרים כמובן – יוצר מין אווירה ופעילות חינוכית ממדרגה ראשונה, ועל כך אנחנו כמובן רוצים להודות.

עמרם מצנע: הכרנו את המפקדים שפיקדו על בית-הספר לאורך שנים, את המעברים שהוא עשה, ולמרות שלא כמו בעבר שבו היה גם צי ישראלי עם קציני ים ומלחים ישראלים באוניות הסוחר שלנו, הנושא הזה היום קצת פחות מרכזי.

עמרם מצנע: עדיין לחינוך הימי על כל זרועותיו ושלוחותיו, גם לחינוך המקצועי, בהחלט יש משמעות.

עמרם מצנע: למדתי גם מכמה פגישות שערכתי שזה לא רק החינוך הימי וניהוג של ספינות בלב ים, אלא זה בעצם גם התרבות של מדינה ששוכנת לאורך החוף, והממשק והקשר והיחס בין החברה לבין הים שעוטף אותנו, והצורך לשמור על הים ועל איכות החיים, והיום בכלל עם קידוחי הגז וקידוחי הנפט והנושא של ריבונות ועצמאות כלכלית - כל הדברים האלה ביחד יוצרים בעצם תנאים מחודשים וחשובים שקשורים בחינוך הימי.

עמרם מצנע: אז זה פחות או יותר הדברים שאני יכול לומר בפתיחה.

עמרם מצנע: נשמע אתכם, קודם כול נתחיל עם איזשהו סדר דוברים של אנשים שמובילים את בית-הספר, ולאחר מכן אני מזמין את כל מי שירצה מהחברים והחברות שיושבים פה להביע את דעתו.

עמרם מצנע: הדיון מצולם באינטרנט, גם יוצא פרוטוקול מכל מה שייאמר ונאמר כאן, אני אומר את זה לא כדי שתחששו לדבר, אלא ההפך, בכדי שתיקחו את ההזדמנות, אולי אפילו ההיסטורית, של 75 שנה ושל המפגש הזה כדי להעלות, להציף, לשאול, להעיר, ונשמח מאוד לכל דבר.

עמרם מצנע: אז עם מה אנחנו מתחילים?

<יהודית גידלי: יש לך פה את שלושת - - -

עמרם מצנע: את שלושת הדברים.

עמרם מצנע: אז נתחיל ממאיר ליאני יושב-הראש, שאותו הכרתי בהזדמנויות שונות, בבקשה, מאיר.

<מאיר ליאני: אני תמיד שמח לפגוש בך שוב.

<מאיר ליאני: אז בוקר טוב לכולם וחג שמח, בית-הספר לקציני ים בעכו הוא אחד משלושה בתי-ספר שמרכיבים את החברה לחינוך ימי בישראל, ולא בכדי.

<מאיר ליאני: אדבר בקצרה כי כל העשייה היומית והשוטפת היא באמת של הצוות הניהולי, אבל כמה דברים כהקדמה.

<מאיר ליאני: בית-הספר נוסד לפני 75 שנה בחיפה, הייתה אז ראייה ציונית עתידית של הסוכנות היהודית, שהאמינה וחשבה שלעם היהודי צריך וצריכים שיהיו גם אנשי ים ויורדי ים, וכך החל בית-הספר את דרכו.

<מאיר ליאני: לפני 60 שנה בדיוק עבר מחיפה לעכו, שם הוא שוכן עד היום.

<מאיר ליאני: אני חושב שכמעט ואין אזרח בישראל שלא מכיר את המושג, את השם "קציני ים בעכו".

<מאיר ליאני: עכו וקציני ים אלה שני דברים שהולכים ביחד, ולא בכדי.

<מאיר ליאני: אני רוצה, לפני שאמשיך, להודות לאלי רגב מנהל בית-הספר - סגן אלוף במילואים בחיל הים, תפקידו האחרון היה מפקד הקדטים בחיל הים, אבל לפני כן הוא פיקד על הרבה מאוד סטילים ששייטו במרחבי הים התיכון; יעל הסגנית; זאב מנהל בית-הספר; אריה מנכ"ל החברה, נבצר ממנו להגיע עקב בעיות בריאות, נאחל לו מכאן רפואה שלמה; ויהודה סבאג מנהל הפנימייה שלנו.

<מאיר ליאני: כמה דברים כלליים.

<מאיר ליאני: בית-הספר בעצם משקף – ויושב-ראש ועדת החינוך אמר את זה במילים בהירות – הוא בעצם משקף צרכים של החברה הישראלית, וצרכים של חברה נמדדים לאורך זמן.

<מאיר ליאני: מה שקרה בים בשנים האחרונות מחייב את כל מי שעוסק בחינוך ובראייה עתידית של החברה הישראלית לבצע חשיבה מחדש, ואנחנו משתדלים לעשות את זה יחד עם אנשי משרד החינוך כדי להביא לידי מיצוי את בית-הספר שעוסק בעצם בחינוך ימי יחד עם "מבואות ים" ו"ראמה" ולענות על צרכים של החברה הישראלית.

<מאיר ליאני: הים הפך להיות מקום שבו התגלו מרבצי אנרגיה חשובים מאוד לקיומה ולעתידה של המדינה, ואנחנו מפה בעצם מעלים כלפי כל מי שידו בנושא הזה: משרד התחבורה ומשרד החינוך, החקלאות ועוד כמה משרדים, בואו, תנו כתף לרעיון וליוזמה ולחזון שאנחנו מובילים, לאפשר לחינוך הימי לתת מענה גם לצרכים אלה.

<מאיר ליאני: די אם אזכיר שמרבית העובדים על אסדות הגז והנפט בים התיכון, שהם בעצם שלנו, הם אזרחים מארצות-הברית, מאנגליה, מתורכיה, מיוון, קצת מהולנד, בממוצע שכרם מגיע לכ-35,000 שקל בחודש בערכים שקליים, מקור פרנסה פוטנציאלי אדיר לצפון ולמדינה.

<מאיר ליאני: אנחנו בקשר עם כמה מוסדות אקדמיים, יחד עם משרד החינוך, כדי ליצור את אותו פורמט בבתי-הספר שעוסקים בחינוך ימי כדי שיהיה להם קל יותר להיכנס ולהשתלב במסלולי לימוד שיאפשרו לימוד של הנדסה ימית, טכנאות ימית וכמובן הולכה של גז ומים, שזאת בעצם הייתי אומר מומחיות לא קטנה.

<מאיר ליאני: אין שום סיבה בעולם שמדינה כמו שלנו, שגבולה הימי ארוך והוא משאב לא קטן, אלא גדול, לא תספק את הצרכים שלה בתחומים האלה.

<מאיר ליאני: הטכניון והאוניברסיטאות יודעות להכשיר מהנדסים מעולים – לצערי אתמול שמענו שכ-4,000 עזבו את ישראל בשנים האחרונות למקומות אחרים – כאשר פה באמת יש אפשרות להציע להם אופק עם שכר נאה.

<מאיר ליאני: זאת ההזדמנות והמקום לברך את העוסקים במלאכה של חינוך ימי מתוך תקווה שהבוגרים אכן ימשיכו במסלולים האלה.

<מאיר ליאני: רק כדי להרשים מעט, ויש סיבה טובה, בית-הספר הוציא מקרבו 4,300 בוגרים, זה המון, ושמו של בית-הספר נישא בפי הרבה ראשי רשויות מקומיות שאני מכיר שלמדו בבית-הספר, מנכ"לים במפעלים גדולים ומובילים, ובאמת, זה יום חג לחינוך הימי, והלוואי ומכאן תצא הבשורה שהחינוך הימי יכול להתפרס על הרבה מאוד תחומים לרווחת ולטובת החברה הישראלית.

<מאיר ליאני: תודה רבה וחג שמח.

עמרם מצנע: תודה רבה, מאיר.

עמרם מצנע: אליעזר רהב יושב-ראש עמותת הבוגרים.

<אליעזר רהב: תודה רבה.

<אליעזר רהב: אני שמח להיות פה בהזמנה שלך, וגם הזמנה של מנהל בית-הספר.

<אליעזר רהב: האמת היא שעל המצפון שלי יש לנו בוגר אחד ממחזור א' שגר בחיפה וקוראים לו ראובן הוכשטטר, והיה לי על המצפון שלא הבאתי אותו לפה, אז אני מזכיר אותו.

<אליעזר רהב: יש לנו גם בוגרים ממחזור א' שגמר לפני 75 שנה, ואנחנו מזמינים אותם כל פעם לטקס הסיום, והם באים.

<אליעזר רהב: אז לפחות נציג אחר של בית-הספר הימי זה שמוליק יניב שהוא גם גזבר החברה, הוא נמצא פה.

עמרם מצנע: מי זה?

<זאב רביץ: גזבר העמותה.

<אליעזר רהב: הנה הוא כאן, להזכיר שבאמת מההתחלה.

<אליעזר רהב: אז כנס היסוד של החבל הימי היה ביוני 1937 על האוניה "הר ציון", ותכף בהתחלה אמרו: צריך בית-ספר ימי, זה היה ברור.

<אליעזר רהב: הסיסמה הייתה: אין גאולה לעם בלי גאולת הים.

<אליעזר רהב: בית-הספר נפתח ב-1938 במסגרת הטכניון בחיפה, וב-1954 עבר לעכו בכותרת: בית-ספר לקציני ים, ואני התחלתי בדיוק בשנה הזאת שהגענו לעכו.

<אליעזר רהב: מאוחר יותר בית-הספר התכבד להוסיף את גם את השם: כ"ג יורדי הסירה, ואנחנו מציינים את זה כל שנה ב-18 במאי, ביום שהם יצאו לדרך ולא חזרו.

<אליעזר רהב: מתוך 4,300 הבוגרים שמאיר הזכיר רק 250 נפטרו, רק.

<מאיר ליאני: נטשו אותנו.

<אליעזר רהב: ורק 150 נמצאים בחו"ל.

<אליעזר רהב: אם שמענו על 4,000 מהנדסים אז מ-4,300 שלנו רק 150 בחו"ל, ואגב, גם אלה שבחו"ל הם בקשר חזק מאוד אתנו, ואולי אגלה סוד, שהם התורמים הכי כבדים של עמותת הבוגרים.

<אליעזר רהב: מרבית הבוגרים מוצלחים ומצליחים במעשיהם, ויותר מזה, הם קושרים את ההצלחה בהכשרה שקיבלו בבית-הספר.

<אליעזר רהב: ההכשרה הזאת כללה בנוסף לידע מקצועי בטכנולוגיה הימית את עיצוב האופי, להוות דוגמה אישית למנהיג וגם יכולת לשיתוף פעולה כי בים הכול בנוי על שיתוף פעולה.

<אליעזר רהב: נוצרו אנשים שיטתיים, אחראיים, מתמידים, קפדניים, בעלי עקרונות, אמינים, נותני אמון, משתפים ונעזרים.

<אליעזר רהב: החינוך גרם לכך שנוסף לאהבת הארץ נוספה גם אהבת הים.

<אליעזר רהב: אחר כך בית-הספר היה המקור העיקרי לקצונה הימית בצי הסוחר וגם בחיל הים.

<אליעזר רהב: בשנות ה-80 גם צי הסוחר וגם חיל הים זנחו את בית-הספר כמקור לקצונה ימית, כל אחד מסיבות אחרות: צי הסוחר מסיבות כלכליות, שניתן היה לקבל עובדים מארצות חוץ במחצית התשלום; וחיל הים חשב שהוא צריך אנשים ברמה, שם דגש על כושר הידע ועל משהו אחר וויתר על הנושא של מסירות לשירות בים.

<אליעזר רהב: מסירות לשירות בים קיימת בבית-הספר עד היום.

<אליעזר רהב: בית-הספר התגבר על זה, ונתן התחייבות: אנחנו נעשה אותך רב-חובל בכל מקצוע שתבחר, והמשיך עם הוצאת אנשים שאפשר לסמוך עליהם.

<אליעזר רהב: הדרך שבה חושל האופי היה תרגול מתמשך עם גאווה קבוצתית ועם כבוד למערכת.

<אליעזר רהב: התלמידים שלנו נקראים "קדטים", זו הגדרה שמבטאת ציפיות למנהיגות, גם שמצפים מהם, גם שהם רואים את עצמם מתקדמים וגם הרבה משמעת, אבל משמעת מתוך הכרה - הדרישות ברורות, אין ויתורים, כתוצאה מכך העצלות הטבעית שלנו כצעירים הפכה ליעילות וגם ההקפדה נעשתה ערך בפני עצמו: הייתה התעמלות בשש בבוקר, ובקיץ זה תמיד היה כולל טבילה בים, ובעשר בלילה כיבוי אורות לכולם; היה גם תרגול לגבי בניית שפת גוף אסרטיבית, כל הזמן עם כובע מצחייה, בכל עת, גם בבית-הספר, שחייב זקיפות ראש, להרים את העיניים, יישור הגב, בצורה כזאת; בשבתות תלבושת לבנה שמעוררת תשומת לב, זאת אומרת, אדם יצא וידע שמסתכלים עליו - אני מתאר לעצמי שזה גם היה בפנימייה הצבאית, אבל המדים הלבנים איכשהו מתגברים על המדים הירוקים מבחינת ההופעה.

<אליעזר רהב: זה לא שנעשתה תחרות, אבל הייתה מודעות לכך שאתה במוקד תשומת הלב ושרואים אותך, וגם איכשהו אתה צריך להסתובב ולהיזהר לא להתלכלך.

<אליעזר רהב: התלמידים היו מנקים את עצמם, את המגורים, את הסביבה, את הכיתות - ניקיון עצמי, כתוצאה מזה הוחדר ערך של סביבה נקייה.

<אליעזר רהב: אנשים לא יכולים לעבור לסדר-היום, הבוגרים עד היום לא יכולים לעבור לסדר-היום כשמשהו לא בסדר, כולל איזו חתיכת ניילון שעומדת פה או שם.

<אליעזר רהב: הלחץ המתמיד והאמת הייתה ערך עליון - אם מישהו היה מנסה לשקר או משקר הוא היה הולך הביתה.

<אליעזר רהב: היה ציון למנהיגות בין כל הציונים, הייתה רדיפה לציונים, הציונים היו מפורסמים על הלוח וכל אחד ראה איפה הוא עומד ואם הוא יכול להתקדם.

<אליעזר רהב: היה ציון גם למנהיגות, היו גם נקודות על התנהגות, הנקודות היו שליליות אז זה לא כל כך תפס.

<אליעזר רהב: זה היה עיקרון שרואים אותך, קיבלת עונש וירטואלי, עשית משהו לא בסדר - למעשה הזה קבועות בחוק נקודות - למשל, אתה מקבל שלוש נקודות או מורידים לך שלוש נקודות אם הן שליליות.

<אליעזר רהב: כל זה יצר ביטחון עצמי.

<אליעזר רהב: מה שקורה היום, חיל הים חוזר ורוצה את בית-הספר, כשרמכ"א חיל הים ביקר, הוא אמר לנו: אני רוצה את כל הבוגרים בחיל הים, ומי שיכול להיות קצין, שיהיה קצין.

<אליעזר רהב: אבל התחרות נשארה תחרות, אין עדיפות, לא נותנים שכלול למסירות, ויש תחרות קשה.

<אליעזר רהב: מרבית אמצעי עיצוב האופי הללו שהזכרתי יכולים להימשך, להמשיך בשימוש, ולדעת הבוגרים הוותיקים - הם יכולים לעזור לבוגרים הצעירים.

<אליעזר רהב: אנחנו מסתכלים וחושבים שיש איזו תקרת זכוכית, אנחנו רואים בוגרים צעירים מצוינים, הם לא חודרים את תקרת הזכוכית, ויש פחות מ-10% קצינים בכל המקומות, ומהנדסים - ממש אחד למחזור, משהו כזה, גם חובלים - אחד למחזור, מעט.

<אליעזר רהב: הפוטנציאל של בית-הספר לא מנוצל.

<אליעזר רהב: לדעתנו, בוגרים צעירים צריכים להצליח יותר, ובית-הספר יכול להפיק יותר.

<אליעזר רהב: יחד עם זה, לסיום, הבוגרים אוהבים את בית-הספר, קשורים אליו, באים אליו.

<אליעזר רהב: אגב, אנחנו, עמותת הבוגרים לא גובה מסים מהחברים, אנחנו מתייחסים לכל הבוגרים כחברים, ואנחנו מקבלים בעיקר תרומות גם בשביל בית-הספר.

עמרם מצנע: אלי, קודם כול, תודה.

עמרם מצנע: בהחלט ניכר מדברייך שאתה מתגעגע לימים ההם.

<מאיר ליאני: לים ולימים.

עמרם מצנע: כפי שאלי רמז באיזשהו משפט שלו, גם אני בוגר הפנימייה, במקרה זה הפנימייה הצבאית שליד בית-הספר הריאלי, ומודע לערך הרב של החינוך הפנימייתי באמת למנהיגות, למשמעת, לכללי התנהגות, לערבות הדדית, לאזרחות, ולכל הדברים החשובים והטובים.

עמרם מצנע: ואני מודה שגם אני, ככה כשאני עוצם את העיניים מדי פעם, אני פוקח אותן אחר כך, אבל אני נזכר בימים ההם של חיי חברה.

עמרם מצנע: לא כולם ממושמעים כאלה עד הסוף, אלי מנהל בית-הספר, אתם נותנים להם גם קצת איזה מרווח - -

<אלי רגב: נשימה.

עמרם מצנע: - - לפעמים קצת להתפרע.

<אלי רגב: הם יספרו אחר כך.

עמרם מצנע: כי אתה יודע, למשל, בסוף השנה לפני האחרונה כמעט הדיחו אותי מהפנימייה.

<אלי רגב: על מה?

עמרם מצנע: אני לא רוצה לספר, לא רוצה פה שהילדים הצעירים - -

<יהודית גידלי: אל תיתן להם רעיונות.

עמרם מצנע: - - ילמדו רעיונות.

<אלי רגב: ועדה פדגוגית.

עמרם מצנע: אבל אני מספר את זה כי לימים, במסלול התפקידים שעשיתי בצבא, זכרתי תמיד שכאשר מביאים לפניך חייל או מפקד שעבר איזו עברה משמעתית כזו או אחרת, אל תהיה מרובע – למרות ששריונאים וחיל הים זה מרובעים – תחשוב מי זה הבן-אדם, מה האפשרויות, מה העתיד, ותמיד זכרתי את זה שצריך לתת הזדמנות שנייה ושלישית.

עמרם מצנע: מחלק מהמתפרעים יוצאים בסוף קצינים מצטיינים ואנשים איכותיים וערכיים, וזה צריך ללוות אותנו, דרך אגב בכל דבר ובכל מקום.

עמרם מצנע: אלי רגב מנהל בית-הספר, בבקשה.

<אלי רגב: בוקר טוב לכולם, קודם כול, אני רוצה להודות לך, חבר הכנסת עמרם מצנע, על ההזמנה, רק שבוע שעבר קיבלת קומפלימנט באירוע הצדעה, שאתה יושב-ראש ועדת החינוך הכי פעיל אי-פעם.

עמרם מצנע: לא, אל תגזים.

עמרם מצנע: חבר כנסת מצטיין.

<אלי רגב: אחד מהשרים אפילו אמר שאתה פעיל, ואני חושב שבאמת יש לך פעילות וזה מורגש בקרבנו, וגם בשיחות שלי עם אחרים.

<אלי רגב: באמת, אני רוצה להודות לך על ההזמנה שלנו, לחברי הכנסת שנמצאים פה, ליהודית המנהלת הנאמנה.

<אלי רגב: כמו שבאמת הציגו: את יושב-ראש מועצת המנהלים מאיר ליאני; תת-אלוף אליעזר רהב שהיה מפקדי המון שנים; כמובן מכונאי ראשי שמואל יניב ממחזור י'; ויש פה את אבי טולדנו שהיה מפקח על הפנימייה מזה מספר שנים; היו גם נציגי חיל הים שעובדים אתנו בשיתוף פעולה אמיץ; וכמובן הקדטים והקדטיות שהם היקרים לנו ביותר, אחר כך ארבעה יספרו גם את הסיפור האישי.

<אלי רגב: כמו שנאמר, על ההיסטוריה של בית-הספר כבר דיברו, אבל אחזור עליה בגדול.

<אלי רגב: ב-18 באוקטובר 1938 בעצם הקימו את בית-הספר בעירך חיפה בשיתוף הסוכנות, חבל ימי לישראל והטכניון - מי שזוכר את התקופה הזו, תקופת היישוב, המאורעות, הכשרת נוער חלוצי לכיבוש הים.

<אלי רגב: ב-1952 הוא הוכר כמוסד רשמי וב-1954 הוא עבר לעכו, והיום אנחנו גם מציינים גם 60 שנה.

<אלי רגב: ב-1968 שמו הוסב ל"כ"ג יורדי הסירה - בית-הספר לקציני ים", ואנחנו בעצם, כמו שאלי אמר, מציינים ב-18 במאי כל שנה את האירוע הזה, והמורשת שלהם מלווה אותנו.

<אלי רגב: בית-ספר כיום מונה 420 קדטים וקדטיות, אחוז הקדטיות בעשר שנים האחרונות הוא כ-25% - יציב.

<אלי רגב: כמו שנאמר פה, אנחנו חיים בחברה רב-תרבותית, מגיעים מכל קצוות הארץ, מאילת ועד מטולה, ויש לנו יהודים, יש לנו ערבים, צ'רקסים, דרוזים, מוסלמים, יש לנו עולים חדשים, יש לנו ותיקים.

<אלי רגב: שנה שעברה סיימה תלמידה בדואית, לפני שנה גם סיימה תלמידה דרוזית, ואני חושב שאנחנו באמת מנסים לחיות בחברה רב-גונית, רב-תרבותית.

<אלי רגב: במהלך הזה שתלמיד שמתקבל מכיתה ט' עד י"ב ואחר כך יש לו אפשרות להמשיך י"ג, י"ד.

<אלי רגב: אני חושב שבכור היתוך הזה שקיים עד היום, באמת מאותם 4,300 בוגרים שסיימו את בית-הספר אפשר לציין: ארבעה מפקדי חיל הים, ואני חושב שזה אחוז מאוד מאוד ניכר; מספר גדול מאוד של רמ"ימים ותתי-אלופים בוגרי בית-ספר; רק אתמול ביקר אותנו ד"ר שאול חורב, שהוא יושב-ראש הוועדה לאנרגיה אטומית; ועוד רבים וטובים אחרים; בין השאר מייק שטראוס, מיכאל שטראוס, שהוא גם בוגר בית-הספר.

<אלי רגב: ובאמת, בדקתי שבפוליטיקה בכנסת היה רק חבר כנסת אחד בוגר קציני ים, יואש צידון צ'אטו.

<אלי רגב: בפוליטיקה בכלל לא נמצאים, פרט לדרור אלוני, אף אחד מבוגרי בית-ספר שאני יודע, לא נמצא בפוליטיקה.

עמרם מצנע: תעשו דיון אחר כך בבית-הספר, האם זה מחמאה או חוסר.

<אלי רגב: למה?

<אליעזר רהב: השאלה שנשאלת: למה?

<קריאה: חיים געש.

<אלי רגב: הוא לא שלנו, הוא של מכמורת.

<אלי רגב: ואני חושב שאלו אנשים שבאמת השתלבו בצורה נפלאה בחברה הישראלית, כמו שאלי אומר, זה מותג, אפשר לסמוך עליהם, ובאמת, אותם ערכים – ושאול חורב אתמול אמר:

<אלי רגב: איזה כלים קיבלתי מבית-ספר לקציני ים, והוא הזכיר את החתירה במשוטים, את השיוף במסגרות, את ההקפדה, את המשמעת ומסדרי המפקד בימי שישי - בעצם אותם כלים שהוא לקח אתו לאורך כל שירותו בצבא כמפקד שייטת הסטילים, מפקד הצוללות.

<אלי רגב: אני חושב שאותם ערכים שאנחנו מצביעים עליהם, ערכים מרכזיים הם: אהבת האדם, אהבת הים ואהבת העם והמולדת, זה אותם ערכים מרכזיים שבעצם אנחנו מתחנכים לאורם.

<אלי רגב: ואני רוצה באמת להודות פה קודם כול לחברי להנהלה ולנציגי הסגל שנמצאים פה, רבים אחרים נשארו, וכמובן להודות עוד פעם לוועדת החינוך, ואחרונים שאנחנו מזכירים בכל אירוע זה אותם 53 בוגרים שנפלו על משמרתם, אם זה בים, אם זה במלחמות, ואם זה בשירות הביטחון, שאנחנו בעצם מתחנכים לאורם.

<אלי רגב: מאיר אמר לי לגמור בהומור, אני מנהל בית-הספר מזה 18 שנה, אבל אני בוגר "מבואות ים".

<אלי רגב: אז באמת, תודה.

<מאיר ליאני: הכול נשאר באותה חברה, החברה לחינוך ימי.

<מאיר ליאני: שיחק אותה.

עמרם מצנע: בטח לא מצטערים על הרכש הזה.

עמרם מצנע: דרך אגב, דיברת על נופלים, זה מביא אותי להזכיר את זאב אלמוג ממפקדי ומנהלי בית-הספר שנרצח, הוא ובני-משפחתו.

<אלי רגב: גם בני, אגב, עמרם, באותו פיגוע.

עמרם מצנע: כן?

עמרם מצנע: בפיגוע במסעדת "מקסים" בחיפה, באמת פיגוע קשה, משפחה שלמה שהוכחדה.

עמרם מצנע: אפרופו, אני לא יודע אם זה הומור, אבל אני את הצבא עשיתי בטנקים, וסיפרתי כבר בביקור שלי בבית-הספר, שאת הטנק המציאו בימייה הבריטית, וחלק גדול מהמונחים בטנקיות הם מונחים ימיים: סיפון, חרטום, צריח, ירכתיים, וזה רק חלק מהמונחים שיש בטנק שבעצם שאולים מהעולם הימי.

עמרם מצנע: נשמע את הקדטים, שאדי ולי, בבקשה.

<שאדי ולי: אני קדט דרוזי מכפר בית-ג'אן, הגעתי לבית-הספר - - -

עמרם מצנע: הוועדה ביקרה לא מזמן בבית-ג'אן, יש שם בית-ספר תיכון מצוין.

<קריאה: אבל אצלנו יותר.

<שאדי ולי: כן.

<שאדי ולי: אצלנו גם טוב.

<שאדי ולי: באתי לבית-הספר דרך דוד שלי.

<שאדי ולי: דוד שלי הנדסאי בוגר בית-הספר, הוא סיפר לי על בית-הספר והתעניינתי.

<שאדי ולי: באתי לבית-הספר לראות, נכנסתי ליום הפתוח, הכרתי אותו, ואמרתי: אני רוצה את זה, את המסלול הזה.

<שאדי ולי: בהתחלה כשנכנסתי לבית-הספר - עולם חדש, דברים חדשים שבחיים שלי לא הכרתי, נגיד, עברית, לא הייתי מתמודד טוב עם העברית, למדתי רק עברית קלה, ספרותית, לא ידעתי מילה בעברית.

<שאדי ולי: כשבאתי לבית-הספר לא ידעתי מה זה תנ"ך, מה זה ספרות.

<שאדי ולי: החברים בבית-הספר תמכו בי, עזרו לי, לימדו אותי ספרות, תנ"ך, כל מה שאני צריך בעברית, בעצם לימדו אותי עברית, והפכתי לרב של הכיתה בתנ"ך.

<שאדי ולי: בבית-הספר מינו אותי לתפקידים, ועשיתי כמה תפקידים שלימדו אותי ממש איך להתמודד עם החיים, איך להתמודד עם אחרים, עם אחריות.

<שאדי ולי: בבית-הספר הייתי בקורס פיקוד - 50 קדטים ממחלקה ד', מחלקה י"ב יצאו לקורס פיקוד, לימדו אותנו שם דברים, מנהיגות, איך להתמודד עם תלאות בחיים, איך לפקד על ילדים יותר קטנים מאתנו, ואחר כך להראות דוגמה אישית.

<שאדי ולי: זהו.

עמרם מצנע: איך בכפר?

עמרם מצנע: מכבדים אותך?

<שאדי ולי: בטח.

עמרם מצנע: בית-ג'אן ידוע כיישוב שיצאו ממנו הרבה מאוד צעירים לשירותי הביטחון השונים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בר אפריאט, בבקשה.

<בר אפריאט: אני בכיתה י"ב, ואני מנהרייה.

<בר אפריאט: הגעתי לבית-הספר בכיתה י', זה נקרא "בליפית".

<בר אפריאט: נכנסתי לבית-הספר על תנאי כי הייתה לי פחות התאמה לבית-הספר לפי קורס שעברתי.

<בר אפריאט: הצלחתי להתגבר על התנאי הזה בבית-הספר, ועם השנים רק הלכתי ועליתי בציונים, וכל זה הגיע מאיך שבית-הספר בנה אותי, החברה שאתה רואה כשאתה יושב בחדר ורואה את כולם יושבים ולומדים, זה מעלה לך את המוטיבציה גם לעשות את זה.

<בר אפריאט: כשאתה מקבל עזרה מכל החברים שמסביבך, ואף פעם לא נותנים לך ליפול, זה באמת דבר מדהים.

<בר אפריאט: כשסיפרתי לחברות, עוד לפני שהגעתי לבית-הספר, שאני רוצה ללכת לבית-ספר צבאי, כולן הסתכלו עלי בעין מוזרה, כאילו: מה רע לך בחיים, מה את צריכה עכשיו בית-ספר צבאי?

<בר אפריאט: היום כשאני בכיתה י"ב, אני יכולה להגיד שעשיתי את זה בלב שלם, ואני לא מתחרטת לרגע שעשיתי את זה.

עמרם מצנע: ומה אומרות החברות עכשיו?

<בר אפריאט: עדיין הן מסתכלות על זה בעין מוזרה כי הן לא מבינות מה זה, וגם אם אספר להן, אני לא חושבת שהן יבינו.

<בר אפריאט: בשביל להבין את זה צריך להיות חלק מזה, וצריך לחוות את.

<בר אפריאט: השנה בשל חיסורים, בשל נסיבות אישיות - בית-הספר נורא תמך בי בעניין הזה - הפסדתי המון ועברנו בגרויות חורף לפני שבוע, ובית-הספר מאוד דאג להרים אותי ולתת לי שיעורי עזר ותגבורים, ולהשלים לי את החוסרים, שזה באמת דבר שאני מאוד מעריכה, ואני לא חושבת שזה דבר מובן מאליו.

<בר אפריאט: בנוסף לזה אני לומדת במגמת מדעי הים, שזו מגמה שמורכבת משלושה מקצועות שהם: ימאות יכטות, מדעי הים וחמש יחידות ביולוגיה.

<בר אפריאט: זו מגמה מדהימה, ועברנו במהלך המגמה גם קורס צלילה, וזהו.

עמרם מצנע: דבר אחד שהכי טוב מבחינתך בבית-הספר.

<בר אפריאט: הכי טוב זו ההתנסות והדברים שאתה לוקח אתך לחיים, העצמאות הזאת, גם היכולת שבית-הספר נותן לך להסתכל על דברים בצורה כל כך שונה.

<בר אפריאט: דרך חיים זה בדוגמאות הכי קטנות, כשחברות הולכות לצו ראשון ובשבילן זה סתם עוד יום להעביר בלשכת גיוס, לעומת זאת, כשאתה הולך לצו ראשון אחרי שעברת כל כך הרבה הרצאות, ואתה יודע שצריך לקחת את זה ברצינות – זה בדברים הקטנים האלה שמכניסים בך.

עמרם מצנע: זו הייתה שאלה קלה.

עמרם מצנע: עכשיו, מה הדבר הכי בעייתי בבית-ספר?

<בר אפריאט: הרבה פעמים אתה מרגיש תחושת פספוס כזו כי אתה כל השבוע בפנימייה, ואתה רואה שעכשיו בי"ב אצל החברים בחוץ זה קצת אחרת, והם פחות בלימודים כי הם מסיימים מוקדם יותר, והם יוצאים יותר ונהנים יותר, ויש בזה תחושת פספוס, אבל בסופו של דבר התחושה הגדולה זה שבאמת הגעתי למה שרציתי, מימשתי את עצמי.

עמרם מצנע: יפה מאוד, בר.

עמרם מצנע: נחמיה אלחנן, בבקשה.

<נחמיה אלחנן: אני גר בעכו, בכיתה י"א, מחלקה ג', ולומד מגמת מכונה.

<נחמיה אלחנן: אני כרגע גם קדט ראשון על הכיתה שלי, שזה כמו מ"כ כזה.

<נחמיה אלחנן: באתי לבית-הספר כי תמיד אהבתי את הקטע של הים, התחברתי לקטע של הים, וגם המשמעת הצבאית משכה אותי, אז שילוב של שניהם נשמע לי בית-ספר מעולה.

<נחמיה אלחנן: באתי בכיתה ט', מחלקה א', באתי "אליף", כך קוראים לזה, ולאט לאט – שם זה כל מיני דעות על המגמות השונות.

<נחמיה אלחנן: החלטתי לבחור במכונה שנשמעה לי המגמה הכי מעניינת, כל הקטע הטכני, לימודים של בניין אוניות, ריתוך, כל הדברים האלה שבהם מסבירים איך דברים עובדים, וזהו.

עמרם מצנע: מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?

<נחמיה אלחנן: אני מתכנן להיות חובל, קורס חובלים, בקבע.

עמרם מצנע: לאון אנטון, בבקשה.

<לאון אנטון: שלום, אני מכרמיאל, לומד אלקטרוניקה, עכשיו בכיתה י"א.

<לאון אנטון: באתי לבית-הספר דרך קרוב משפחה, בן-דוד שלמד בבית-הספר והמליץ בחום.

<לאון אנטון: באתי ליום פתוח בכיתה ח' ועשיתי את המבחנים.

<לאון אנטון: בשנה שהתקבלתי לבית-הספר עשו קורס "אליפים", מה זה קורס "אליפים"?

<לאון אנטון: זה מי שבא להתקבל בשנה השנייה לכיתה י' עושים לו קורס "בליפים", בודקים את המשמעת העצמית שלו חוץ מהלימודים, אז עשו ניסיון פעם אחת ל"אליפים" לראות איך זה עובד.

<לאון אנטון: הקורס נמשך שלושה או ארבעה ימים, ואחרי הקורס אמרו שלא עברתי אותו בגלל בעיות משמעת, לא כל כך הקשבתי ועשיתי בעיות.

<לאון אנטון: הוזמנתי למנהל, באתי עם אבא שלי ושוחחנו, בסופו של דבר הבטחתי שאתנהג יפה ויקבלו אותי.

<לאון אנטון: נכנסתי לבית-הספר, עמדתי במילה שלי, עדיין עשיתי 80% בעיות, אבל גם התמדתי בלימודים, ולאט לאט השתפרתי.

<לאון אנטון: עכשיו אני כבר לא עושה בעיות משמעת וגם לומד בסדר גמור.

<לאון אנטון: בחרתי באלקטרוניקה, שלא תבינו לא נכון, זה שלומדים אלקטרוניקה זה לא אומר שאנחנו לא יוצאים לים ולא משתתפים בפעילויות ימיות.

<לאון אנטון: עכשיו אני בכיתה י"א, למרות 50 השעות השבועיות שיש לי במערכת, בתוכן יש ימאות מעשית, שהן ארבע שעות בשבוע שיוצאים ומפליגים.

<לאון אנטון: חוץ מזה, אם אתה ממש אוהב את הים, יש תחרויות שייט בשבתות סגורות, בדרך כלל זה בתחילת שנה או בסוף שנה כשיש מזג אוויר טוב, יוצאים על מפרשיות ומפליגים נהנים, עזוב את הקטע של התחרות, זה הקטע של לצאת ביחד ולהפליג וללמוד.

<לאון אנטון: אז למרות שאני אלקטרונאי, אני גם אוהב את הים.

<לאון אנטון: זהו, זה הסיפור שלי.

עמרם מצנע: אני מניח שגם בתחום הימי כל נושא האלקטרוניקה, המחשבים, מערכות השליטה, הבקרה והניהול, היום בטח הכול בסטנדרטים מאוד מאוד מתקדמים.

<אליעזר רהב: אולי תרצה לשמוע את אנשי חיל הים, יש פה.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<יעל רוזנטל: שלום, אני ראש ענף איתור וגיוס, ויש לי הכבוד להיות אחראית על הקשר של חיל הים עם בית-הספר.

<יעל רוזנטל: הקשר הזה ידע עליות ומורדות, ובשנים האחרונות בעצם אנחנו מהדקים את הקשר.

<יעל רוזנטל: לפני כשנתיים התחלנו פרויקט שוחרות בבית-הספר ויש לנו כבר כ-250 שוחרים בבית-הספר, שאחר כך במסלול ישיר מגיעים לשירות משמעותי בחיל הים.

<יעל רוזנטל: יש לנו גם כ-90 - - -

עמרם מצנע: מה ההבדל בין מסלול שוחרות לקדטים הרגילים?

<יעל רוזנטל: קדטים רגילים הם תלמידים לכל דבר ועניין, הם רוצים להתגייס - הם מתגייסים, הם לא רוצים - הם לא מתגייסים לחיל הים.

<יעל רוזנטל: מבחינת שוחרים - חיל הים גם נותן להם דמי קיום וגם נותן להם תעודת שוחר שנותנת להם כל מיני הטבות, ובמקביל הם אחר כך מחויבים להגיע לשירות בחיל הים.

עמרם מצנע: זה חלק מתוך התלמידים או שזה מסלול נוסף?

<יעל רוזנטל: כן, זה חלק מתוך התלמידים שאנחנו חותמים אתם על חוזה, והחוזה הזה הוא בעצם דו-צדדי - חיל הים מתחייב לתת להם את התנאים, והם מתחייבים בסופו של דבר להמשיך את המסלול - -

עמרם מצנע: לשרת בחיל הים.

<יעל רוזנטל: - - בחיל הים, לשרת שירות - אם זה בים ואם זה בחוף, לבנות ובנים עם פרופיל עורפי.

<יעל רוזנטל: יש לנו גם תלמידי עתודה טכנולוגית - כ-90 תלמידים שלומדים בבית-הספר וממשיכים י"ג, י"ד, ואחר כך מגיעים אלינו כעתודה טכנולוגית לחיל הים, תלמידים באיכות גבוהה.

<יעל רוזנטל: בית-הספר הזה באמת מגדל את מרב הטובים והאיכותיים של הגורמים בחיל הים, ואני גאה להיות שותפה לקשר הזה ולחיל הים ששותף יד ביד עם בית-הספר.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<מאיר ליאני: אם מותר להוסיף מילה, עמרם, לגבי הקשר עם חיל הים, וכמובן ליעל.

<מאיר ליאני: זה לא כל כך פשוט לשמור על קשר כל כך הדוק ואפילו ליצור הבניה בתהליך החינוכי, הלימודי, כך שתלמידים מגיעים בסופו של דבר למטרה הזאת.

<מאיר ליאני: והייתי אומר, הקשר הזה והרצון הזה המשותף ליצור תהליך כל כך נכון הוא בהחלט ראוי, ואני חושב שבית-הספר מקדיש את כל מה שנדרש ממנו כדי שיעל תדע שמפקד חיל הים מקבל בסופו של דבר את - - -

עמרם מצנע: האמת היא שלי זה נראה מאוד טבעי שיהיה קשר.

<מאיר ליאני: נכון.

עמרם מצנע: זה win-win במציאות הזאת.

<מאיר ליאני: חידשנו את הקשר תוך ראייה עתידית של צורכי החברה, וכשאני אומר "צורכי החברה", זה צה"ל, וכמובן מה שבא לאחר מכן.

<מאיר ליאני: אז בהחלט - - -

עמרם מצנע: היום גם בצבא בכלל, ואני מניח שבחיל הים גם, מתמודדים על כוח-אדם איכותי גם בתחום של המוטיבציה - -

<יעל רוזנטל: חד-משמעית.

עמרם מצנע: - - וגם המקצועי.

<יעל רוזנטל: כשאנחנו בקשר עם התלמידים אז זה לא רק פעילות על חיל הים אלא זה בכלל על רוח צה"ל, על הקשר עם צה"ל בכלל, ועל שירות משמעותי בצה"ל בכלל ובחיל הים בפרט.

<מאיר ליאני: עוד נתון למען גילוי נאות, גם אני קצין שריון.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

עמרם מצנע: נפתח את זה עכשיו לדיון, מי שמדבר שיציג את עצמו, בבקשה.

<אלכס גרסון: בוקר טוב לכולם, אני סגן מנהל "רשות הספנות והנמלים" חיפה.

<אלכס גרסון: אמרת שאתה לא איש ים, אבל היית ראש עיריית חיפה אז הלך עליך, אין.

<אלכס גרסון: אני בוגר בית-ספר לקציני ים כמובן, גם יוסי פה לידי, אנחנו מאותו הכפר, במאי כל המחזור שלנו מתכנס.

<אלכס גרסון: התחלנו את בית-הספר ב-1964, ועכשיו זה יהיה בדיוק 50 שנה, זה רק מראה על הקשר המיוחד שיש לבוגרי קציני ים אחד עם השני, יבואו אנשים מכל העולם, מקנדה, מאפריקה ומהמזרח הרחוק, רק בשביל להיפגש ביחד להיזכר בימים של הפנימייה, בזמנים שמנהל בית-הספר היה שמוליק טנקוס זכרונו לברכה, איש מדהים.

עמרם מצנע: מפקד חיל הים לשעבר.

<אלכס גרסון: כן.

<אלכס גרסון: והמנהלת האדמיניסטרטיבית הייתה שוש ספקטור, נדמה לי שהייתה רעייתו של כ"ג יורדי הסירה.

<אלי רגב: אימא של יפתח ספקטור.

<אלכס גרסון: נכון.

<אלכס גרסון: במסגרת התפקידים שלנו אנחנו כמובן גם ממונים על כל נושא של הכשרה והסמכה של קציני ים בנושא יישום האמנות הבין-לאומיות לקצונה.

<אלכס גרסון: בזמן האחרון, לצערנו, אנחנו לא רואים הרבה בוגרים, אבל אנחנו מאוד מאוד מקווים שבית-הספר לקציני ים ימשיך לייצר אנשים איכותיים, ואני חושב שהוא כבר עלה על מסלול נכון, ואנחנו מקווים לראות בוגרים גם בחיל הים, גם בצי הסוחר.

<אלכס גרסון: כשאני עליתי לים כקצין צעיר עוד לא היו רבי-חובלים ישראלים, לא היו לי מספיק, היו לי רבי-חובלים נורווגים וקרואטים והולנדים, ולאט לאט הקדר של הקצונה הישראלית עלה למעלה וכל המקומות התמלאו ברבי-חובלים ישראלים.

<אלכס גרסון: גם אני הייתי כ-20 שנה רב-חובל בצי הסוחר, והיום שוב אין מספיק רבי-חובלים ישראלים, ואנחנו משוועים לקצונה ישראלית.

<אליעזר רהב: אלכס יש מספיק אוניות.

<אליעזר רהב: אלכס, אוניות יש?

<אלכס גרסון: בסדר, נכון, צריך גם ברזל, גם אנשים וגם ברזל.

<אלכס גרסון: אנחנו יודעים מה קורה ומאוד מקווים שאולי פה הכנסת תנסה לעשות משהו בנושא הזה של לא לאבד את הידע, לא לאבד את היכולות.

<אלכס גרסון: מדינת ישראל מבחינה גיאו-פוליטית היא אי, 95% מכל מה שמגיע למדינת ישראל ויוצא ממדינת ישראל זה דרך הים, ואנחנו אולי שמים את זה פה על השולחן בתקווה לימים טובים, ומברכים את בית-ספר לקציני ים ובוגריו ומנהליו על כל העבודה הנפלאה, כמובן את חיל הים על כל העבודה שהוא עושה.

<אלכס גרסון: תודה לכולם, יום טוב וחג שמח.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<ראובן וגנר: שלום, אני גם בוגר בית-ספר לקציני ים, היום אני חוגג את היובל שלי - 50 שנה מאז שסיימתי, ו- 75 מאז שהוקם בית-הספר הימי.

<ראובן וגנר: פעם האחרונה שהייתי כאן בוועדת חינוך זה היה כשהייתי יושב-ראש ועד הורים של בית-ספר נהרייה בנושא מקלטים, ובאמת הביקור נשא פרי והקימו מקלטים בנהרייה.

<ראובן וגנר: אני מקווה גם שהביקור שלנו כאן

<ראובן וגנר: בהזמנתך, חבר הכנסת מצנע, יישא באמת דברים טובים.

<ראובן וגנר: אני רוצה להעיר שני דברים בהמשך למה שאלכס העיר.

<ראובן וגנר: אז קודם כול, מה בית-הספר נתן לי?

<ראובן וגנר: ישר אחרי בית-הספר הלכתי לקורס קצינים של חי"ר בלי שום הכנה מתאימה, זאת אומרת, הייתה רמה כזו גבוהה שאפילו סיימתי אותו בהצטיינות בבה"ד 1 בכפר-סירקין; אחר כך במהלך השירות שלי בחיל הים למדתי בטכניון בלי שום בעיות; ואני היום מהנדס מכונות ואוניות.

<ראובן וגנר: לצערי, אני רוצה להפנות את תשומת לבכם שנבחרי העם לא נותנים מספיק דגש לכל נושא הים.

<ראובן וגנר: אני חושב שהים במדינת ישראל, כמו שאלכס ציין, הוא משאב לאומי שאנחנו צריכים לתת את הדעת עליו, ובמיוחד נבחרי העם.

<ראובן וגנר: תראו, למשל, עבדתי ב"מספנות ישראל" עד שהסתיימה העבודה; אחרי זה ב"קריית הפלדה" - חיסלו אותה; אחרי זה ב"צינורות מזרח התיכון" - חיסלו אותם, צי הסוחר - אין אוניות היום, אז איפה אנחנו יכולים להמשיך?

<ראובן וגנר: נכשיר אנשים.

<ראובן וגנר: אגב, היום אני גם דירקטור במועצת המנהלים של "החברה לחינוך ימי", כך שאנחנו בעד להכשיר אנשים, אנחנו רוצים להכשיר, אבל אנחנו גם צריכים שיהיה לאן, לא מספיק רק לחיל הים, אנחנו רוצים שגם יהיה צי הסוחר ושגם יהיו מקומות אחרים שבאמת נוכל לעבוד שם.

<ראובן וגנר: היום על כל האסדות של הגז באמת עובדים זרים משתי סיבות: א', שהחברות שמפעילות אותן לא רצו לקבל חלק מהישראלים; ב', אין מספיק ישראלים, גם אין מספיק כלי שייט שיעשו את השירותים לאסדות האלה.

<ראובן וגנר: אז הייתי פשוט מפנה את תשומת לב כל חברי הכנסת לנושא הזה, ואני מקווה שיצא מזה משהו.

<ראובן וגנר: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יעקב דיכטנברג: בוקר טוב, עדיין לא צהריים, אני עוסק במקצוע הכי מכובד בישראל, אני מדריך חינוכי, אני עוסק בזה 30 שנה בערך, גידלתי, חינכתי וחיתנתי פה הרבה קדטים בבית-הספר, ראיתי את התהליכים שלהם, את תהליכי ההתבגרות.

<יעקב דיכטנברג: דיברו פה על הנושא: מה בית-הספר הזה, מה השוני בו, מה הוא עשה, ואיך הוא העצים את התלמידים שלנו, ורואים אותם בכל המגזרים בישראל, ובעיקר בחיל הים.

<יעקב דיכטנברג: אני מדבר והקול שלי הוא בשם קדטים פה.

<יעקב דיכטנברג: אנחנו משקיעים המון אנרגיה, אנחנו גרים ב"קציני ים עכו" ומבלים בבית קצת.

<יעקב דיכטנברג: זאת אומרת, בחרנו במקצוע שאנחנו רואים בו ייעוד לאומי, אנחנו רואים בתפקיד שלנו תפקיד מאוד מאוד מוערך, בעיקר על-ידי הקדטים, התלמידים.

<יעקב דיכטנברג: ההזדמנות הזאת, הלובי, המפגש הזה שלא יעשה הד, אלא אופרטיבית הייתי רוצה לראות תמיכה, התעניינות וגילוי מעשי בעניין הזה של איך מעצימים, משפרים את התנאים, מביאים את המודעות של "קציני ים עכו", שזה ממש דובדבן חינוכי בישראל, כדי לעשות משהו סוף כל סוף אחרי 25, 30 שנה שאני נמצא שם - להכיר ביכולות ובפוטנציאל ובקדטים שאני מצדיע להם 24 שעות.

<יעקב דיכטנברג: תודה רבה.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יהודה סבג: בוקר טוב, אני מפקד קדטים, מה שנקרא בשאר הפנימיות "מנהל הפנימייה".

<יהודה סבג: גדלתי ב"קציני ים עכו", אני עובד שם משנת 1977 מדריך, מרכז, מה שיעקב סיפר.

<יהודה סבג: אבל מה שאני רוצה להדגיש פה, לדעתי אחד הדברים שאני אומר תמיד, בית-ספר לקציני ים עכו זה משפחה וזה מתנהל לכל הכיוונים כמו משפחה, מה שרוצים במשפחה זה מה שקורה ב"קציני ים עכו".

<יהודה סבג: מיטב הנוער יושב פה.

<יהודה סבג: ואני אומר: דרך ארץ קדמה לתורה, הזורעים בדמעה ברינה יקצורו.

<יהודה סבג: אמרו לכם פה את כל הנפשות הפועלות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי, אבל אחד הדברים, החינוך, חינוך, חינוך זה המפתח, זה מיטב הנוער שהם העתיד של המדינה, ואם נשקיע, אני אומר ותמיד אמרתי, וגם לחניכים אני אומר:

<יהודה סבג: אני מוותר – לא אקנה מטוס, לא אקנה סטיל, לא אקנה נשק, אני אחנך, אני אתן חינוך וחינוך, אתם אגיע הרבה יותר רחוק, מכיוון שהמוח היהודי והמוח הישראלי – אנחנו רואים את זה במציאות.

<יהודה סבג: אני עובד בחינוך, אני גם תוצאה של פנימייה, למדתי ב"ימין אורד", ואני אומר: מה שהשקיעו בי, אשקיע במיטב הנוער וזה מה שנותן לי את הכוח להמשיך.

<יהודה סבג: תמיד אומרים שאני צעיר, אני צעיר מפני שאני עובד עם ילדים, וכך אני רוצה שמוועדת החינוך ירימו גם את הפנימיות ששם גדל מיטב הנוער.

<יהודה סבג: היית אתנו שבוע שעבר ושמעת מה עושות הפנימיות, וגם את הנוער שלומדים בבתי-ספר רגילים, הם העתיד ובהם צריך להשקיע.

<יהודה סבג: תודה רבה.

עמרם מצנע: כן, באמת בשבוע שעבר עשינו יום הצדעה לכפרי הנוער ולפנימיות, היה מאוד מרשים, מאוד מרגש לראות את בני-הנוער, מאיין מגיעים, איך הם מדברים, מה הם עושים, וזה מאוד חשוב.

עמרם מצנע: אני חושב שבאמת אין מספיק מודעות גם בציבוריות הישראלית כי אתם יודעים, התקשורת מדווחת על בן-אדם שנושך כלב ולא על כלב שנושך בן-אדם כי זו שגרה, ולכן הדברים הטובים, החיוביים לא מספיק חודרים ומחלחלים, והמפגשים האלה מאוד חשובים כי זה קצת מאזן את היכולת להסתכל על המציאות שלנו.

עמרם מצנע: כן, מי עוד?

עמרם מצנע: הודיה אלחנן, בבקשה.

<הודיה אלחנן: אני קדטית במחלקה ב', אני לומדת במגמת מדעי הים, והגעתי לבית-הספר בעקבות אח שלי שגם לומד בבית-הספר הזה, הוא סיפר לי על המשמעת ועל הרצינות ועל הפוטנציאל שיש לבית-הספר הזה, שיכול לקדם בלימודים ולהרים את המשמעת, ורציתי לנסות.

<הודיה אלחנן: עברתי את המבחנים והגעתי בכיתה ט' ואהבתי את זה, אהבתי את כל מה שהלך שם, את כל החברים, את כל הפנימייה, וזהו.

עמרם מצנע: תודה רבה, הודיה.

עמרם מצנע: יעל, בבקשה.

<יעל באן כהן: שלום, יש לי את הזכות לעבוד בבית-הספר כמשנה למנהל.

<יעל באן כהן: אני חושבת שבית-הספר לקציני ים הוא שמורת טבע במוסד חינוכי מיוחד מאוד.

<יעל באן כהן: רציתי להגיד כמה מילים על המקום של הבנות בבית-הספר, זה נושא שתמיד מושך את תשומת לבי.

<יעל באן כהן: אלי המנהל אמר שיש כ-25% בנות בבית-הספר שנתפס, ובצדק, אני גם חשה את זה על בשרי כמי שעובדת בבית-הספר, כאיזשהו מוסד מאוד גברי, כך הוא התנהל הרבה מאוד שנים.

<יעל באן כהן: אני חוזרת אחורה ככה - - -

עמרם מצנע: מאיזו שנה התחילו לקבל בנות?

<אלי רגב: 1987.

<יעל באן כהן: אז מ-1987.

<יעל באן כהן: נברתי בארכיון, זה משהו שאני מאוד אוהבת לעשות, למצוא כל מיני תמונות ופתקים מ-1958 וכל מיני חומרים מאוד מעניינים.

<יעל באן כהן: ב-1987 פנתה צעירה מנהרייה, שמה מיקי פורת, למנהל בית-הספר דאז, לזאב אלמוג, וכתבה לו: מדוע אין לי אפשרות להשתלב בבית-הספר?

<יעל באן כהן: אני אוהבת ים.

<יעל באן כהן: יש לנו את המכתב המקורי שהיא פנתה בו בכתב יד: מדוע אני לא יכולה להשתלב בבית-הספר, והיא חותמת: אני דורשת תשובה, כך במין אסרטיביות כזאת היא כותבת: אני דורשת תשובה, אני מצפה, מקווה ודורשת תשובה - זה מאוד מצא חן בעיני.

<יעל באן כהן: ואז באמת בית-הספר פתח את שעריו לבנות.

<יעל באן כהן: היו בהתחלה במחזורים הראשונים ארבע-חמש בנות בעיקר מנהרייה, ולאט לאט זה נפתח עד שבכל השנים האחרונות, כמו שאנחנו יודעים, יש 25%.

<יעל באן כהן: כפי שאני רואה את זה, באמת המקום נותן לבנות שוויון זכויות.

עמרם מצנע: יש רב-חובל אישה בעולם?

<אלכס גרסון: בעולם יש, אבל לא אצלנו.

<אליעזר רהב: יש קצינת מכונה ראשית בוגרת שלנו, תהילה שיף, ובהחלט המקצוע הזה עוד יותר קשה מאשר שייט.

עמרם מצנע: איך נקרא לרב-חובל אישה?

עמרם מצנע: רב-חובלה?

עמרם מצנע: רבנית חובל?

<מאיר ליאני: בקיצור ר"חל.

<יעל באן כהן: זה רב-חובל.

<יעל באן כהן: בכל מקרה, אני חושבת שבאמת בשנים האחרונות יש נשים בתפקידי מפתח בכל התפקידים הבכירים במשרדים ממשלתיים, פה בכנסת, במקומות אחרים, יש לנו נגידה, יש לנו זוכת פרס נובל, אז גם המקום הזה מצמיח נשים שאני מאמינה שיהיו בתפקידי מפתח.

<יעל באן כהן: מה שאני כן רואה כבר בבית-הספר, קודם כול, אגב, מה שהזכרת על נשים בחיל הים, אז חשוב להזכיר בוגרת שלנו שסיימה בשנה שעברה את קורס חובלים, ביקרה אותנו לפני - - -

<אליעזר רהב: מיכל.

<יעל באן כהן: מיכל, כן.

<יעל באן כהן: הבנות אצלנו הם בכל התפקידים הפיקודיים, הייתי בהפלגה ללרנקה, הייתה שם אז מפקדת הפלגה שתפקדה לעילא ולעילא.

<יעל באן כהן: אני חושבת שהמקום הזה גם יצמיח בנות.

<יעל באן כהן: מדברים על העצמה נשית, זה חלק מאיזשהו ביטוי קצת שחוק, אז אצלנו יש העצמה נשית מבלי שיקראו לזה ככה, הן עושות הכול ומצליחות.

עמרם מצנע: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה, מפקח בית-הספר.

<אבי טולדנו: שלום, אני ממשרד החינוך, מהמינהל לחינוך התיישבותי.

<אבי טולדנו: יש לנו שלושה מוסדות ימיים שאנחנו במשרד החינוך כל הזמן בדיאלוג עם המנהלים, שאלה יהיו מוסדות ימיים ולא מוסדות חינוך על יד הים, ויש לזה משמעות.

<אבי טולדנו: אני חייב פה לציין ולהדגיש - - -

עמרם מצנע: מי זה השלישי?

עמרם מצנע: אני מכיר אתכם, את "מבואות ים".

<יעל רוזנטל: ו"אורט ימי אשדוד".

<אבי טולדנו: ואשדוד.

עמרם מצנע: גם פנימייתי?

<אבי טולדנו: כן.

<אבי טולדנו: בשנתיים האחרונות קיימנו דיאלוג רחב מאוד עם הצוותים של שלושת המוסדות גם כדי לאפיין את הייחוד של כל מוסד, כדי שכל מוסד גם ייקח גזרה ייחודית ויתמחה בה, למשל, "מבואות ים" בנושא של החקלאות הימית; למשל, אשדוד זה כל הנושא של נמלים ושינוע וכל מה שקשור לזה.

<אבי טולדנו: אני רוצה להדגיש בפני כולנו, תראו, יושבת כאן קבוצה מאוד גדולה של מתבגרים באופן מופתי שזה לא מובן מאליו, ואני רוצה שנתייחס ונסתכל גם על זה.

<אבי טולדנו: אחד הדברים שמייחדים את "קציני ים עכו" הוא האפשרות לתת הזדמנות למתבגרים להתנסות בהנהגה אמיתית בפועל באופן יומיומי, על-ידי כך שבעצם מי שמנהל את חיי היום יום של החניכים זה בעצם החניכים עצמם על-פי התפקידים שהם מקבלים וכו'.

<אבי טולדנו: זה ייחודי ל"קציני ים עכו", זה לא קיים בדרך כלל בפנימיות, ובטח ובטח לא קיים בבתי-הספר הרגילים היומיים.

<אבי טולדנו: זאת נקודה שמאפשרת למתבגרים התנסות שמעצימה אותם באופן מאוד משמעותי, והלוואי שהיו עוד מוסדות שהיו פועלים בצורה הזאת.

<אבי טולדנו: צריך לזכור שבמוסד חינוכי כזה בעצם התהליך של הלמידה והחינוך מתקיים 24 שעות.

<אבי טולדנו: בית-הספר מייצר למידה, אבל הלמידה הזאת ממשיכה גם בפנימייה וגם בכל התהליך הימי באמצעים אחרים, והערכים שבית-הספר נותן לא מסתיימים בבית-הספר, אלא ממשיכים ומקבלים דגשים ומקבלים העצמה בחיי הפנימייה, כך שאפשר לראות תהליך חינוכי אמיתי ב-24 השעות של היממה שבה התלמידים האלה מתחנכים, וזה שהם יושבים באופן הזה, זה חלק מזה.

<אבי טולדנו: אז תודה רבה לכל הצוות, ובטח ובטח לתלמידים.

עמרם מצנע: תודה רבה, אבי.

עמרם מצנע: מי עוד רוצה?

עמרם מצנע: מישהו מהקדטים הצעירים שלאו דווקא נבחרו לפתוח רוצה להוסיף משהו?

<אור מן: אני אוסיף.

עמרם מצנע: בבקשה.

<אור מן: אני כבר דור שלישי בבית-הספר, שני אחים שלי היו לפני.

<אור מן: מהרגע שראיתי אותם בבית-הספר ידעתי שזה בית-הספר שאני הולך להיות בו.

עמרם מצנע: מאיפה אתה בארץ?

<אור מן: אני מהקריות, מקריית-אתא.

<אור מן: בבית-הספר כל הזמן שמתי לב שבאמת הרמה ההתנהגותית של הילדים לא ברמה שאפשר ללמוד, אני לא אומר שבבית-הספר אצלנו הכול מושלם, כולם יושבים ומקשיבים למורה בשקיקה למידע, אבל עדיין, החינוך בבית-הספר ממש משנה את כל תפיסת העולם של האנשים.

<אור מן: כמו שהמפקח אמר, כשאנחנו מתנסים זה לא רק בתפקידים הפיקודיים, בכללי, בית-הספר הוא חוות התנסויות, כל דבר שאנחנו עושים, גם אם אנחנו טועים, זה לא כמו בחברה שיקפצו עלינו, כמו שאפשר להגיד, אלא אומרים לנו מה הטעות שלנו, נותנים לנו לנסות לשפר אותה אחר כך.

<אור מן: גם באמצע הלילה כשכולם חושבים שזהו, כולם ישנים, אנחנו לומדים להסתדר בלי הורים, לומדים להסתדר עם אנשים אחרים שאתם אנחנו חיים בחדר 24 שעות במשך כמה שנים, ממש הופכים להיות משפחה.

<אור מן: כל החינוך בבית-הספר מתבטא בזה שאם תיקחו קבוצה של נערים מבית-הספר, קדטים, מול קבוצה מבית-ספר אחר, תראו אופי שונה של אנשים.

<אור מן: אפשר לראות את זה בכל מקום כשהולכים ברחוב – למשל, אתה רואה בצד אחד קבוצה מ"קציני ים עכו", מצד שני אתה רואה קבוצה של נערים אחרים צועקים, מקללים, רבים.

<אור מן: למרות שאנחנו נערים וכן עושים שטויות לפעמים, אנחנו לומדים איך כמה שיותר לתת לעצמנו גבולות שנוכל להשתמש בהם לא רק בבית-הספר אלא בכל החיים.

עמרם מצנע: יש פעילות חברתית שאתם עושים בקהילה?

<אור מן: כן, חוץ ממחויבות אישית שיש בכיתות י' לכולם, יש לדוגמה במחלקה א' מתנדבים בכל מיני עמותות, בהעמותת איל"ן.

<אור מן: יש אנשים שעוזרים בתוך בית-הספר אחד לשני במקום שיעורי עזר, תלמידים מכיתות י"א, י"ב עוזרים לצעירים יותר או אפילו לאנשים מהכיתה, מלמדים אותם, כך בעצם הם גם מתחברים וגם לומדים איך לדבר.

<יהודה סבג: אני רוצה להוסיף עוד נקודה, אם אפשר.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יהודה סבג: אנחנו צריכים גם להבין, "קציני ים עכו", עם כל הכבוד לילדים ובזכותם, אנחנו עושים את עבודת הקודש, אבל בתוך כל הקבוצה הזאת יש את הצוות שחלקו לא נמצא פה שזה כל הצוות של המטבח, של האחזקה, של המורים, של המדריכים.

<יהודה סבג: באף פנימייה אין מדריכים ותיקים - 30 שנה, 38 שנים ועוד כמה כאלה שעושים עבודה, ולא צריך לשכוח גם אותם, בזכותם אותם חניכים – והם יכולים להגיד את זה גם בעצמם, תודה.

עמרם מצנע: יעל, מה גודל הסגל המלווה?

<אלי רגב: 135 איש: מורים, מדריכים, צוות פסיכו-סוציאלי - -

<יעל באן כהן: מנהלה, - - -

<אלי רגב: - - מנהלה, מטבח, חצר.

עמרם מצנע: לחלק מהם יש מגורים בבית-הספר?

<אלי רגב: כן, שישה אנשי צוות מתגוררים מזה שנה וחצי.

<ראובן וגנר: בעקבות מה שנאמר אני רוצה לזרוק איזו הגדרה, אולי תאמצו אותה, מה זה "חינוך" - חינוך זה למעשה כל מה שנשאר לך כשאתה שוכח את מה שלמדת.

<קריאה: כל הכבוד.

עמרם מצנע: נדמה לי שאת זה אמר פרופ' איינשטיין, אם אני לא טועה.

<קריאה: נכון.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<ג'קי יבגני טרנובסקי: אני תושב ירושלים.

<ג'קי יבגני טרנובסקי: באתי לפנימייה כי אני אוהב את הים וחבר המליץ לי עליה, הוא לא התקבל ואני התקבלתי ובסופו של דבר באתי לפה.

<ג'קי יבגני טרנובסקי: שמתי לב שיחסית לתושבי המרכז והדרום אין אנשים שהולכים לחיל הים, ואני חושב שצריך לעודד יותר את אהבת הים גם באזורים האלה.

<ג'קי יבגני טרנובסקי: תודה.

עמרם מצנע: בבקשה.

<יעקב דיכטנברג: רציתי להוסיף לגבי כל מיני פרויקטים ייחודיים של החבר'ה שלנו.

<יעקב דיכטנברג: לפני כ-15 שנה הקמנו מיזם מאוד מיוחד, פרויקט של יזמים צעירים, אבל שדרגנו את זה והפכנו את זה למרכז עסקים, יזמות היחידי בישראל שפועל בצורה אינטנסיבית.

<יעקב דיכטנברג: תלמידים בחלק מהתוכנית השנתית או הרב-שנתית שלנו בנושא של פיקוד מנהיגות לומדים גם איך לנהל את עצמם, לנהל חברה כי כל חברה אחרת ברמה בין-לאומית, וזכינו פעמיים במקום ראשון באירופה.

<יעקב דיכטנברג: שורה תחתונה, אנחנו משפחה שמחפשת מאמץ.

<אליעזר רהב: ינקל'ה, דבר על איל"ן.

<יעקב דיכטנברג: בנושא איל"ן אנחנו כבר כמה שנים מתנדבים בגיוס תרומות – אנחנו זקוקים לתרומות – ועושים מבצע התרמה לאיל"ן.

<יעקב דיכטנברג: בשנה האחרונה עלה רעיון שבא דווקא מצד התלמידים: בוא נעזור למתקשים, בוא נעזור למסכנים ונחבר אותם אלינו כי הם בעצם דומים לנו, רק יש להם פה ושם מוגבלות.

<יעקב דיכטנברג: העסק הזה תפס רצינות כזו עזה שהמנהל משה דולב אומר שהוא לא נתקל עוד בבני-נוער עם כזו מוטיבציה.

<יעקב דיכטנברג: אני מצדיע לכם, חבר'ה, מ"קציני ים עכו".

עמרם מצנע: אתם בבית-ספר משתתפים בפרויקט ובתחרויות של הרובוטיקה?

<מאיר ליאני: לא.

עמרם מצנע: אתם מכירים את זה?

<קריאה: כן, בטח.

<אליעזר רהב: בעבר השתתפנו.

עמרם מצנע: כדאי שבאמת תלמדו, יש היום תחום מאוד מתפתח ויש תחרויות שנתיות, זה נקרא FLL - -

<יעקב דיכטנברג: יש פרויקט של האוניברסיטה העברית בירושלים.

עמרם מצנע: - - באולם "נוקיה" מתבצעת תחרות של בתי-ספר תיכוניים, של חטיבות ביניים, תחום מאוד מרתק ומאוד מעניין, ולדעתי הוא מאוד מתאים לכם.

עמרם מצנע: נדמה לי שאנחנו לקראת סיום וסיכום.

<רן אדלר: אני רוצה להגיד משהו.

עמרם מצנע: בבקשה.

<רן אדלר: אני מנהל את המדור מהתחום בעיריית תל-אביב.

<רן אדלר: גדלתי בצופי ים, הייתי מגיע פעם בשנה בקיץ למחנה קיץ ב"קציני ים עכו", תמיד הייתי מסתכל על המסירות הזאת שהצוות שם – חשבתי שזה רק - - -

עמרם מצנע: זאב מזמין אותי כל שנה לביקור שם.

<רן אדלר: אני מדבר בתור ילד שהיה מסתובב.

<רן אדלר: תמיד חשבתי שכל הצוות גר שם כי ראינו אותם 24 שעות ביממה במסירות הזאת.

<רן אדלר: אני זוכר את שתי הספינות שלהם ואת התקופה שתלמידי בית-הספר בנו את הספינות, עוד יצא לי להפליג על הספינות האלה.

<רן אדלר: אני חושב שזה סוג של חברה, שמורת טבע, פנינה, זה ממש ככה.

<רן אדלר: אני יכול להגיד שבתל-אביב אנחנו עכשיו מסיימים לכתוב איזה משהו שהוא תוכנית אב לתחום הימי ועוד והרבה דברים עליהם אנחנו מדברים שם, של מצוינות וחינוך ימי וספורט ימי, זה דברים שאני נותן דוגמאות אותן ראיתי ב"קציני ים בעכו".

<רן אדלר: בכלל, כל הנושא הזה של חינוך ימי וספורט ימי לא בתודעה בארץ.

<רן אדלר: הים הוא מגרש המשחקים הכי גדול שיש לנו, אנחנו לא ממצים אחוז ממנו.

<רן אדלר: אנחנו כן מנסים לפתוח את זה ולהנגיש את זה לכל בני-הנוער בעיר.

<רן אדלר: אני חושב שצריך לשים את הדבר הזה על המפה אם אנחנו מדברים על שייט הישגי, הכי הרבה מדליות וברמות הכי גבוהות הגיעו מהשייט ומהים, וזה לא מקבל את ההתייחסות הראויה לו, לא בפנימיות ולא בחינוך הימי האחר.

<רן אדלר: אני חושב שצריך לבחון את הסיפור הזה מחדש.

עמרם מצנע: כן, בבקשה.

<יעקב דיכטנברג: שאלת אם יש פה רב-חובל, יש לנו בן של רב-חובל שהוא בוגר "קציני ים עכו", ארטיום, תקום.

<יהודית גידלי: יש לו עתיד.

<יהודה סבג: באותה נימה, באותה נימה.

<יעקב דיכטנברג: זה אותו דבר.

<יהודה סבג: וגנר לא אמר, אבל הבן שלו גם בוגר בית-ספר, ויש לנו בבית-הספר כיום ילדים קדטים שההורים שלהם היו תלמידים שלי, וגם כאלה שבאים – שנה שעברה הייתה לנו משפחה שאמרתי לה - - -

עמרם מצנע: אגב, זה המבחן האולטימטיבי, האם מי שלמד שם שולח גם את הבנים שלו או מלמד שם.

<יהודה סבג: שנה שעברה הייתה לנו משפחה, ואמרתי להורים: אין שום בעיה, אני נותן לכם חדר, כל החמישה היו בבית-הספר מכיתה ט' עד י"ד.

עמרם מצנע: מאיר, כמה מילות סיכום שלך.

<מאיר ליאני: קודם כול, אני חושב שהחוויה שחווינו כאן כולנו ביחד מרעננת, היא אפילו מרנינה כי מדובר בחינוך.

<מאיר ליאני: על מה אנחנו כל הזמן מנסים – איפה לשים את הדגש?

<מאיר ליאני: בחינוך.

<מאיר ליאני: ואני חושב שאתה כיושב-ראש ועדת החינוך של הכנסת עשית מעשה גדול, הגעת לביקור, הצצת ונפגעת במובן החיובי, וקודם כול אני מבקש להזמין אותך ואת כל חברי ועדת החינוך של הכנסת לטקס הסיום של שנת הלימודים ב-19 ביוני, זה טקס ששווה לראות ולחוות.

<מאיר ליאני: אני חושב שמי שיחווה טקס כזה יבין את המשמעות הרחבה יותר של כל מה שדובר כאן, אז זה כמובן מאתנו.

<מאיר ליאני: כמה דברים נוספים לתמצות הדברים.

<מאיר ליאני: כולנו שומעים בחדשות מה קורה בנושא הספנות, לצערנו, מספר הספינות שעדיין נמצאות תחת שליטה ישראלית עדיין קיים.

<מאיר ליאני: בזמנו היו דיונים ונקבע בתקנות שיעמדו לרשות המדינה דרך צים 25 ספינות, לצערנו, אנחנו עומדים היום עם ההסכם החדש על משהו כמו 12.

<מאיר ליאני: אני חושב שעבודה "זרה", במירכאות, היא אולי כלכלית, - -

<אלכס גרסון: לא בטוח.

<מאיר ליאני: - - אבל אנחנו עוסקים בחינוך, וחינוך זה לא רק כלכלה.

<מאיר ליאני: אני מכיר אותך הרבה שנים, חבר הכנסת עמרם מצנע, אני יודע על פועלך בהרבה מאוד תחומים, ואני באמת מעביר מכאן קריאה באמצעותך לשר התחבורה, שזה בתחום שלו, ולשר החקלאות כי החקלאות הימית היום פורצת דרך.

<מאיר ליאני: כל המדענים וכל הכלכלנים הגדולים בעולם אומרים שהים יהיה משאב המזון של האנושות.

<מאיר ליאני: כבר היום ישראל מובילה בעולם בתחום גידול דגה וניסויים של גידול דגה בים, וב"מבואות ים" למשל, ישנה חוות גידול שבהחלט המחקר יביא ויוסיף מזון לחברה הישראלית ובכלל, גם האו"ם לוטש עיניים על מה שעושים בישראל, וזה לזכותנו.

<מאיר ליאני: ארכיאולוגיה ימית היא בהחלט דבר שמרתק כל מוח אנושי.

<מאיר ליאני: לפני שבועיים הוקם צוות או יותר נכון פורום לחינוך הימי בישראל לטווח ארוך, בראשו עומד מפקד חיל הים לשעבר דודו בן בעש"ט, אני מניח שחלקכם מכירים אותו, ועוד כמה בוגרים של בית-הספר או בוגרי חיל הים.

<מאיר ליאני: הכוונה להגיע לכל אותן נקודות שבהן אותם צוותי החלטה מקבלים החלטות - מה החינוך הימי יכול להועיל לחברה הישראלית.

<מאיר ליאני: אני לא מדבר כרגע רק על חיל הים, אם כי חיל הים זה בנפשנו וזה ברור, יש דברים שברורים והפעולות מול מפקד חיל הים, מול רם נעשות עם הרבה רצון שלו, והצוות כאן מוכיח את הרצון ואת התובנה שזה חשוב.

<מאיר ליאני: דבר נוסף, זה מאוד מעודד לשמוע את כל מה שנאמר כאן, ואני משוכנע שיש עוד הרבה בוגרים שיש להם מה לספר על "קציני ים עכו", על בית-הספר, על חוף הים, על בתי-המלאכה, על המכונאות, אבל אנחנו עומדים היום בפני נקודת זמן קריטית, ואני חושב שזו גם הזדמנות לומר אותה כאן בצורה מאוד ברורה.

<מאיר ליאני: בית-הספר חייב להשתלב בחיים האזרחיים בעיר עכו, למשל, מחויבות אישית של בני-הנוער מתקיימת בעיר עכו, שזה בהחלט עניין חינוכי, ויש הרבה מאוד סיפורים על המחויבות הזאת ועל מה שנצבר בשנים האחרונות.

<מאיר ליאני: מצד שני, ושוב אני אומר כיושב-ראש הדירקטוריון וכאיש ציבור שאמור לראות את כל הצרכים יחדיו, עיריית עכו, וזו זכותה, רוצה לפתח את התחום התיירותי כי זה משאב שבהחלט מחייב התייחסות לגבי כל החופים.

<מאיר ליאני: בית-הספר לקציני ים – מה לעשות, בזמנו הכול היה שומם מסביב – מיקמו אותו בחוף הדרומי של העיר עכו.

<מאיר ליאני: אגב, נדמה לי שזה החוף היחידי בארץ שהוא חוף דרומי, בית-הספר נמצא מצפון לים התיכון.

<מאיר ליאני: רק בשביל הדמיון, אנחנו לא מכירים את זה כך, והעיר עכו רוצה להתפתח, וזה בסדר גמור וכך צריך.

<מאיר ליאני: אנחנו מנהלים דיונים עם עיריית עכו לגבי עתיד קו החוף, לצערנו, ההתחשבות שלנו בצרכים של העיר עכו באמצעות העירייה נתפסים לא טוב, ואנחנו מרגישים שמנסים לאכול את כל קו החוף שבית-הספר יושב עליו, זאת אומרת, להוציא את נשמתו של בית-הספר בעודו בחיים.

<מאיר ליאני: הפניות שלי מותר כדמות ציבורית – פניתי להרבה מאוד גורמים ולא מעט מצקצקים בשיניים, אנחנו עומדים כרגע במשא-ומתן מול רשויות החוק במדינה - מה מותר ומה אסור וקשה לנו.

<מאיר ליאני: קשה לנו כי אנחנו מדברים על ערכים, ואתנו מדברים על לקחת את הכול.

<מאיר ליאני: אני חושב שלך, עמרם, יש היום הזדמנות למנוע מצב שקרה בגימנסיה הרצלייה ובעוד כמה כפרי נוער.

<מאיר ליאני: זה טוב שהמדינה מתפתחת, זה לשמחתנו, אבל יש ערכים שאסור לוותר עליהם כי כשמדינה מתפתחת וערכים מוזזים הצדה, אחרי שנים אומרים "חבל".

<מאיר ליאני: אני אומר את זה כאן עם מלוא האחריות, אני פועל בעניין הזה ימים ולילות מול הרבה אנשים, זה לא פשוט כי אנחנו בסך הכול בית-ספר ורואים את התוצרים שלו, זה פשוט תענוג, רוצה לשרוד ולהנחיל לחברה הישראלית את מה שהנחיל עד היום.

<מאיר ליאני: זה לא פשוט, נצטרך את העזרה, עכו צריכה להתפתח, אזרחי העיר צריכים להתפרנס ללא ספק, אבל צריך שיקרה מצב שבו הכבש יישאר שלם והזאב יניח לכבש לחיות את חייו גם אם הוא יקבל חלק.

<מאיר ליאני: אומנות הפשרה צריכה לבוא לידי ביטוי גם בשימור ערכים של בית-הספר שעומד 75 שנה, שלא נבכה כפי שהחברה הישראלית בכתה כאשר גימנסיה הרצלייה נעלמה מקו הנוף על כל המשתמע.

<מאיר ליאני: לסיום, עמרם, אני באמת מודה לך, אני חושב שהכינוס הזה הראה לנוער הנפלא הזה דמוקרטיה אמיתית מהי, קירבה של נבחר ציבור לציבור אזרחים מהי, זה לא קורה אצל כולם.

<מאיר ליאני: אני מכיר לא מעט אנשים, ראשי שלטון, חברי כנסת ממחזורים שונים, אני אומר את זה כאן לא בגלל שאנחנו כאן, אני אומר את זה כי אני מאמין בזה, אני מכיר את עמרם.

<מאיר ליאני: אני אומר לך, עמרם, כל הכבוד על כך שקרבת בין ערכים חינוכיים שבאים לידי מימוש לבין הכנסת, שזה המוסד שאליו נשואות עיני כל הציבור בארץ, ולך הזכות וגם לבית-הספר הזכות, ותודה לכל הצוות, שבלעדיו בעצם לא היינו מגיעים לאן שהגענו, ותודה רבה, וחג שמח כמובן.

עמרם מצנע: תודה רבה לך, מאיר.

עמרם מצנע: אני מרגיש זכות גדולה וכיף באמת לעשות את המפגש הזה כהמשך לביקור, גם אשמח לבוא למסדר הסיום, לטקס הסיום, אמרת ב-19 ביוני.

<מאיר ליאני: בשמונה בערב.

עמרם מצנע: בשמונה בערב.

עמרם מצנע: בטח נדבר עד אז עוד איזו פעם אחת או פעמיים.

<מאיר ליאני: בוודאי.

עמרם מצנע: תראו, אין ספק שהכלי העיקרי ליצירת ישראל אחרת, ישראל של ערבות הדדית, ישראל שבה יש מכנה משותף רחב יותר בין חלקי החברה הישראלית, הכלי העיקרי הוא החינוך.

עמרם מצנע: על זה נאמרות הרבה מאוד מילים, נאמרים הרבה מאוד משפטים, רבים משתמשים בזה כסיסמאות, אולי בלי להתכוון, אבל זה כלי גם לסגור פערים בתוך החברה הישראלית כי אם יש משהו שמדאיג מאוד מאוד זה הפערים החברתיים, והעובדה הלא נעימה לשמוע שהפערים הולכים וגדלים.

עמרם מצנע: ופערים זה לא רק מציאות סוציו-אקונומית, זה לא מרכז ופריפריה, פערים זה גם המחוברות אל תוך המהות של החברה הישראלית והחינוך הוא הכלי הכמעט יחידי שנושא באחריות הזו, צריך לקחת עליו את האחריות.

עמרם מצנע: עוד פעם, בהיכרות שלי אתכם אני יודע שזהו העיסוק המרכזי, זה גם עלה פה על-ידי הדוברים השונים.

עמרם מצנע: אני גם בתחושה שצריך להקדיש קצת יותר מאמצי שיווק לכל נושא החינוך הפנימייתי בכלל, ולחינוך הימי בפרט, בזה אני פונה אליכם.

עמרם מצנע: כי יש תפיסה בציבוריות, גם במשפחתית וגם בישראלית של פנימיות, שזה משהו שהיה שייך אולי להיסטוריה והיום החשיבות שלו מוגבלת, ואני יודע שרוב הפנימיות יכולות לקלוט יותר חניכים, יותר קדטים, ובכך גם לסגור פערים בתוך החברה, גם להעמיק את החינוך כפי שדיברנו, ואני בהחלט חושב שגם אנחנו נעשה בעניין הזה מעשה.

עמרם מצנע: הנושא של מחויבות אישית הוא גם נושא מרכזי, הוא הופך להיות חובה בבתי-הספר התיכוניים בארץ כחלק מתעודת הבגרות, אי-אפשר יהיה לקבל תעודת בגרות למי שלא יעשה גם תעודת בגרות חברתית, בהחלט כדאי להיכנס יותר ויותר לתחום הזה.

עמרם מצנע: נושא מעורבות – באמת די התפלאתי גם בביקור שלי וגם כאן שאין פה נציגים של עיריית עכו, נדמה לי שהיא צריכה לחבק ולהתהדר בקיומו של בית-ספר כזה בתוך עכו.

עמרם מצנע: גם רשמתי, מאיר, את מה שאמרת, העלית את זה בפעם הקודמת, מה שנוכל לעזור נעזור.

עמרם מצנע: סיפרתם לי אז על הקשר שיש לכם עם רפא"ל.

עמרם מצנע: דרך אגב, אני יודע שרפא"ל חונך יותר מבית-ספר צפוני אחד בתחום הרובוטיקה, קחו את זה, זה דבר שאני מאוד ממליץ עליו.

עמרם מצנע: ובכלל, אני באמת מבין שהנושא הימי, החינוך הימי הוא לא רק מקצועות ימיים על ספינה, על אונייה, אלא הוא באמת הרבה יותר רחב, גם החקלאות הימית הולכת ומתפתחת, נושא הגז והנפט, ובכלל צינורות וכבלים שחוצים את הים התיכון מכל הכיוונים, וזה מפתח הרבה מאוד מקצועות ימיים שלא היו ישראלים, ובצדם מקורות הכנסת מאוד מאוד גבוהים, ובטח אפשר לקדם את הדברים האלה.

עמרם מצנע: אני מבין שלחניכים יהיה גם ביקור בכנסת עכשיו, וכדאי גם שתיכנסו למליאה, ואני מניח שמי שיושב בראש המליאה כשתהיו שם יכבד בכמה מילים את הביקור שלכם, הקדטים.

עמרם מצנע: אני לרשותכם, שגריר של רצון טוב, והרבה מאוד תודה על כך שבאתם ונתתם לנו בוקר מעניין.

עמרם מצנע: תודה רבה.