ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 19, פרוטוקול מספר 52, 2014-01-20 11:30

יואל רזבוזוב: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

יואל רזבוזוב: על סדר-היום: השתלבותם של צעירים עולים בכפרי הנוער והפנימיות.

יואל רזבוזוב: אני שמח לראות כאן את חניכי הפנימיות וכפרי הנוער, שהם עולים מתפוצות שונות, וכן מנהלי כפרי הנוער והפנימיות וכן נציגי משרדי המשרדים והארגונים.

יואל רזבוזוב: נשמח לשמוע היום מפי החניכים, וכמובן של המנהלים, על ההשתלבות של אותם חבר'ה ועל ההישגים שלהם.

יואל רזבוזוב: אני מבקש להודות למנהלים ולעוסקים במלאכה על תרומתם לקליטת התלמידים העולים בחברה בישראל ולקידומם.

יואל רזבוזוב: אני נעניתי לבקשתו של חברי, חבר הכנסת שמעון סולומון, לקיים את הדיון הזה כאן היום, ואשמח לתת לו לפתוח את הדיון.

יואל רזבוזוב: אני מברך – יש פה חברי הכנסת מיכאלי וליפמן.

יואל רזבוזוב: ניתן בהמשך את רשות הדיבור גם למר בני פישר, מנהל מינהל החינוך ההתיישבותי.

יואל רזבוזוב: מברוק – הוא חדש.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת סולומון, בבקשה.

שמעון סולומון: תודה רבה.

שמעון סולומון: אדוני היושב-ראש, חברי כנסת.

שמעון סולומון: זאת הזדמנות לומר מזל טוב לבני פישר, חברי הטוב.

שמעון סולומון: התחלת לפני חודש.

שמעון סולומון: שיהיה לך בהצלחה.

שמעון סולומון: יש לך הרבה מה לעשות, כי לשמחתי הרבה, כפרי הנוער בשנה האחרונה, אני חושב, זוכים להתייחסות מיוחדת בנושאים שהיו לא מטופלים עד עכשיו – הזנחות, אם בבנייה.

שמעון סולומון: לא היתה הרבה התייחסות לתחומים שקשורים לתנאי המגורים וכו'.

שמעון סולומון: למזלנו, יש פה שילוב כלים יפה מאוד גם של שר החינוך, שמודע, וגם ארגונים ומנכ"ל חדש.

שמעון סולומון: אני מאמין שהדברים ילכו וישתפרו.

שמעון סולומון: זו ההזדמנות לומר שברור לנו שמקום החינוך הטוב ביותר לילד הוא בבית שלו.

שמעון סולומון: שלא נתבלבל אף פעם, שכפר נוער הוא מקום אידיאלי, כפר שמיועד כמטרה ראשונה; הוא בלית ברירה.

שמעון סולומון: אנחנו צריכים ברמת העיקרון לחנך ולדעת בעיקר שהמקום הכי טוב וטבעי לילד זה בבית שלו.

שמעון סולומון: אלא מה, שיש לנו אילוצים.

שמעון סולומון: לא כל ילד זוכה לחינוך, מכל מיני סיבות – סיבות משפחתיות, סיבות סוציאליות.

שמעון סולומון: יש יתומים, יש כאלה שעדיף להם לצאת מהבית מאשר להיות שם.

שמעון סולומון: לכן אני אומר תמיד שזו חלופה, וזו צריכה להיות חלופה הכי קרובה למשפחה, הכי חמה, הכי מחבקת, הכי מקדמת גם מבחינת הלימודים, כדי שלפחות דווקא לילדים האלה יהיה עתיד טוב יותר, כי הרקע שלהם לפעמים לא כל כך טוב.

שמעון סולומון: אני יודע שיש הרבה ביקורות.

שמעון סולומון: היום לא נתעסק בביקורות, להפך.

שמעון סולומון: אני יכול לומר על עולים חדשים, אם אני לוקח יוצאי אתיופיה, במקרה, אני התחנכתי מגיל 12 בפנימיות, מכיתה ו'.

שמעון סולומון: ולא יצאתי פגוע.

שמעון סולומון: הנה, ברוך השם, אני במקום מכובד.

שמעון סולומון: לכן חשוב מאוד לדעת שמנהיגי המדינה בראשית הדרך וגם היום, כשאנחנו בודקים איפה נמצאים בוגרי כפרי הנוער, ברוך השם, אפשר רק להתגאות.

שמעון סולומון: אם אני לוקח בוגרי כל הכפרים- - -

קריאה: בן יקיר.

קריאה: אלוף בצה"ל.

שמעון סולומון: שחזר לשם, להיות גם בהנהלה, והוא עוזר להם.

שמעון סולומון: לשמחתי, גם עבדתי שם.

שמעון סולומון: אני מרגיש לפעמים שאנחנו לא מבליטים מספיק את הדברים החיוביים במה שקורה בכפרי נוער.

שמעון סולומון: יוצאי אתיופיה, למשל, אם אנחנו לוקחים בכל הארץ, כל אלה שנמצאים בהצלחות הכי גבוהות, שמשולבים במקומות הכי גבוהים, ואם מישהו חולק, שיפריע לי ויגיד נתון אחר, רוב המוצלחים שנמצאים במקומות העבודה באקדמיה הם בוגרי כפרי נוער, לשמחתי הרבה.

שמעון סולומון: זה לא אומר שאין מה לתקן; יש הרבה מה לשפר.

שמעון סולומון: אפשר להגיע להרבה יותר גבוה, לכן חשוב לדבר על הרמה החיובית.

שמעון סולומון: רק אתמול היתה לי פגישה עם שמואל אבוהב בכובעו השני בפורום כפרי הנוער והפילנתרופיה הנהדרת שהולכת ומתרחבת סביב כפרי הנוער.

שמעון סולומון: לי יש בכלל נגיעה אחרת – לא מזמן הייתי בארצות הברית, בקהילה יהודית שמסייעת לכפרי הנוער, והיתה לי הזכות לומר להם כמה מילים.

שמעון סולומון: נדמה לי שבפברואר אני בלונדון בעניין הזה.

שמעון סולומון: כלומר יש הרבה גורמים שמסייעים.

שמעון סולומון: אני מאוד שמח לומר את זה, כי למשל, אם ניקח את כפר בן יקיר שהזכרת, בני לוין, פילנתרופ שנמצא שם- - -

אברהם מיכאלי: הוא שייך לאותה קבוצה שהזכרת, של אבוהב.

שמעון סולומון: נכון.

שמעון סולומון: הוא לקח את בן יקיר כפרויקט אישי, והפך את זה לפנינה, כלומר לא רק מקום חינוך נורמלי, אלא גם מקום שאפשר לחיות בו באופן הרבה יותר טוב מבחינת הסביבה.

שמעון סולומון: לכן אפשר לומר הרבה דברים טובים, ואשמח מאוד שנציף את הדברים הטובים, ובמשך הזמן גם נדבר, איך אנחנו משפרים.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת סולומון.

יואל רזבוזוב: אני שמח לשמוע שהתחנכת בכפרי נוער.

יואל רזבוזוב: גם אני התחנכתי בפנימייה – אמנם עם רקע ספורטיבי, במכון וינגייט, אבל מגיל 13 עד גיל 18 הייתי מחוץ לבית.

יואל רזבוזוב: זה גם חינוך התיישבותי.

יואל רזבוזוב: אני מכיר, כפי שחבר הכנסת סולומון אמר, שהוא מכיר חברים מהעדה האתיופית שהצליחו והתחנכו שם ויצאו באמת אזרחים מצוינים, אני מכיר גם מהרקע של עולים מברית המועצות לשעבר.

יואל רזבוזוב: גם שם חבר'ה הלכו לצבא, שירתו, חלקם אנשי עסקים, חלקם תורמים במקומות אחרים.

יואל רזבוזוב: אין שום פסול להתחנך בחינוך התיישבותי.

יואל רזבוזוב: אולי יש סטיגמות, אבל אני חושב שיש פה דוגמאות מצוינות מהחבר'ה שיצאו משם.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת ליפמן, בבקשה.

דב ליפמן: כבוד היושב-ראש, חבר הכנסת סולומון, תודה רבה על היוזמה.

דב ליפמן: באמת הגעתי לשמוע וללמוד ולא ללמד, אבל רציתי להעביר מסר גם על העולים מצפון אמריקה.

דב ליפמן: יש בעיה של השתלבות לתוך התרבות הישראלית ולהפוך להיות באמת ישראליים.

דב ליפמן: אמנם אנחנו גרים באותה שכונה ומדברים אנגלית, ועדיין התרבות האמריקאית, אבל אני יכול לספר בסיפור האישי שלנו – הבן שלנו היה בן 7 כשעלינו, אמריקאי לגמרי כמה שנים.

דב ליפמן: בתיכון הלך ללמוד לפנימייה.

דב ליפמן: תוך חודש הפך ישראלי לגמרי.

דב ליפמן: הוא היה בפנימייה כל היום וכל הלילה.

דב ליפמן: למדתי מזה, שאם רוצים באמת שישתלבו, וקליטה כמו שצריך להיות, זו הדרך.

דב ליפמן: אנחנו בבית יכולים לתת לו משהו, אבל זה עדיין התרבות שלנו, וזה לא נותן לו לחזק את עצמו כאזרח ישראלי.

דב ליפמן: אז באתי רק לחזק את כל הנושא, וגם לשמוע איך אנחנו כחברי כנסת יכולים לעזור.

דב ליפמן: תודה רבה.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת ליפמן.

יואל רזבוזוב: אתן את רשות הדיבור עכשיו למר בני פישר, מנהל המינהל לחינוך התיישבותי של משרד החינוך.

יואל רזבוזוב: ברכות על התפקיד החדש.

יואל רזבוזוב: יישר כוח.

יואל רזבוזוב: אנחנו פה כוועדה, כחברי כנסת מוכנים לסייע בכל מה שאפשר, כי אנחנו באמת מאמינים בחינוך הזה, ויכולים לצאת משם אנשים ראויים.

יואל רזבוזוב: כבר אני חושב על דברים שיש לי לקדם אתך בנושא.

יואל רזבוזוב: בבקשה.

<בני פישר: בוקר טוב.

<בני פישר: אני מאוד שמח להיות פה עכשיו עם אנשים מדהימים ומקסימים שיושבים פה, שיציגו את עצמם עוד מעט.

<בני פישר: תודה ליושב-ראש הוועדה ולחברי הכנסת ולשמעון ידידי, שדוחף חזק את העניין הזה.

<בני פישר: הכותרת של התפקיד של הארגון שאנחנו נמצאים בתוכו זה המינהל לחינוך התיישבותי פנימייתי ועליית הנוער.

<בני פישר: אנחנו קצת שוכחים את הסיפור של עליית הנוער.

<בני פישר: הוא נמצא בסוף, אבל אני חושב שהוא לבת העשייה שלנו, ואגיד גם למה.

<בני פישר: אבל החוגגים האמתיים הם אותם תלמידים מדהימים, שחלקם יושבים פה, ואחרים נמצאים בארבעים כפרי נוער, ולא רק כפרי נוער; פנימיות נוספות.

<בני פישר: אלפי עולים חדשים שנמצאים בכפר הנוער, ונמצאים בכפר הנוער ובפנימייה מבחירה.

<בני פישר: אחד הדברים שהזכרת, חבר הכנסת, זה הרצון של כל מתבגר להשתייך.

<בני פישר: זה קשה למתבגר בכלל, וזה קשה ודאי למתבגר עולה חדש: יש קשיי שפה, יש קשיי מנטליות.

<בני פישר: הרבה פעמים ההורים עסוקים בעצמם בלהיות שייכים לחברה הישראלית, והילד קצת הולך לאיבוד.

<בני פישר: מה שאנחנו עושים בכפרי הנוער, אנשי החינוך המדהימים, זה מייצרים סוג של בית שעסוק 24 שעות בתיווך – באיך מתווכחים את החברה הישראלית.

<בני פישר: מסתבר שצריך לתווך הכול.

<בני פישר: צריך לתווך לכל מתבגר, אבל ודאי למתבגר שיש לו קשיי שפה, קושי מנטלי, קשיים חברתיים, ולא בגלל שהוא נולד כזה; בגלל שהוא עשה שינוי.

<בני פישר: הוא מהגר.

<בני פישר: הוא עבר ממקום אחד למקום אחר.

<בני פישר: זה קשה, כל מי שעבר את זה יודע.

<בני פישר: אמנם אני לא עולה חדש – אני בן לעולים, אבל אנחנו מכירים את זה, מכירים את זה מהשכנים, ו-וודאי מכירים את זה בתוך הכפרים.

<בני פישר: זו מומחיות שפיתחנו בכפרי הנוער, ואנחנו גאים בזה.

<בני פישר: אני חושב שכשילד מגיע לשם, אתה, שמעון עשית הבחנה: ילד צריך לגדול בבית, אבל אני רוצה להשתמש במושג תלמודי: צריך לקרוא לכפרי הנוער: הלכתחילה של הבדיעבד.

<בני פישר: זה המקום, מכיוון שזה לא עוד בית ספר.

<בני פישר: זה לא עוד מוסד חינוכי.

<בני פישר: זה סוג של בית.

<בני פישר: זה סוג של קהילה שיש בה הרבה מבוגרים, והמבוגר זה לא בהכרח רק המורה; זה יכול להיות המדריך, זה יכול להיות הכובסת במכבסה ואם הבית.

<בני פישר: צוות שלם שחדור בתחושת שליחות, ועוזר לחניכים שלנו.

<בני פישר: בנקודת זמן יש לנו אלפי תלמידים.

<בני פישר: יש לנו תוכנית נעלה של ילדים שעולים ללא ההורים, שוודאי, על אחת כמה וכמה, צריך לעזור, לחבק ולתמוך בהם, וגם עולים חדשים.

<בני פישר: כמעט כולם נשארים כאן.

<בני פישר: במובן הזה חשוב לומר שהמפעל שלנו הוא מפעל ציוני, יהודי, חד-משמעית.

<בני פישר: רובם נשארים בארץ, רובם מצליחים עם בגרות טובה, משתלבים בצבא במקומות משמעותיים, באקדמיה.

<בני פישר: זה לא קורה לבד.

<בני פישר: זה תהליך שלוקח ארבע שנים.

<בני פישר: אגב, כמעט לכל עלייה יש נציגות אצלנו.

<בני פישר: עכשיו אנחנו עם עולים – יושב פה בני חדד, מנהל כפר הנוער כפר חסידים.

<בני פישר: אנחנו עם עולים מבני מנשה.

<בני פישר: זו עלייה מדהימה של אנשים מקסימים, שעלו מאיזשהו אזור בהודו.

<בני פישר: יש לנו פה נציג שידבר.

<בני פישר: המקום הבטוח הוא כפר הנוער, כי אתה מקבל מקום שמחבק, אוהב אותך, עוטף אותך 24 שעות כל השנה.

קריאה: אתמול חיתנו חמישה זוגות בכפר הנוער מהקהילה.

<בני פישר: נכון.

<בני פישר: זה אומר, כפר זה בית לכל החיים.

<בני פישר: מערכת החינוך במדינת ישראל, חוק חינוך חובה, מסתיים - בגיל 18 אתה נפרד.

<בני פישר: בכפר הנוער לא נפרדים בכלל, כלומר ממשיכים ללוות אותם.

<בני פישר: יש כאלה שהם חסרי עורף משפחתי, אז הכפר מהווה סוג של בית.

<בני פישר: יש כאלה שבאים להתחתן, ויש כאלה שברגעי משבר מוצאים מקום טוב לנוח בו ולקבל כוח.

<בני פישר: זה עסקה לכל החיים.

<בני פישר: במובן הזה דווקא העולה החדש מקבל סוג של בית עם המון עוצמה.

<בני פישר: הדבר הזה לא יכול להתרחש סתם.

<בני פישר: יש אנשים מדהימים שבחרו בעבודה חינוכית, וזו תחושת שליחות.

<בני פישר: אין סיימת ב-16:00 ואתה חוזר הביתה.

<בני פישר: אתה לוקח את העבודה פנימה, ואתה חי סביב השעון, ואלה האנשים שלנו בכפרי הנוער.

<בני פישר: היום הזה, שהפורום הציבורי דחף אותו קדימה, וזו ההזדמנות שלי לומר תודה לפורום הציבורי – לאבי, לשמואל ולעוד אנשים טובים שמאמינים בכפרים – גם אמרת – יש מי שחושב, קצת החצר האחורית וההתמודדויות והקשיים ומי שלא עושה לא טועה, אבל הגיע הזמן לשים את המפעל הציוני הזה בפרונט, ולומר: חברים, זה הדבר שמגיע לו פרס ישראל, המפעל הגדול הזה של כפרי הנוער, ו-וודאי שלעולים, שהם חלק בלתי-נפרד.

<בני פישר: הם נמצאים עכשיו בתוך הכפרים, חלקם חוזרים לנהל.

<בני פישר: נראה אותם כאן.

<בני פישר: אני מאוד מתרגש ומודה לכם.

<בני פישר: יש לנו עבודה רבה.

<בני פישר: היום הזה הוא יום של חג.

<בני פישר: אני עוזב עכשיו ועדה שקשורה לנושא של שכר המדריכים והמיצוב הפרסונלי, שהוא לא כל כך ברור.

<בני פישר: אנחנו מודעים למבנים הפיזיים, וגם בזה הפורום עוסק.

<בני פישר: יש הרבה עבודה.

<בני פישר: באנו לעבוד.

<בני פישר: האנשים שכאן, השיער הלבן שלהם נובע מעבודה.

<בני פישר: אבל תמיד יש מה להשתפר.

<בני פישר: אני ממש מודה לכל האנשים ולך שמעון, שאתה דוחף.

יואל רזבוזוב: תודה לבני פישר.

יואל רזבוזוב: בהחלט יש לך הרבה עבודה.

יואל רזבוזוב: כמו שאמרתי, אנחנו מוכנים לעזור.

יואל רזבוזוב: הצוות המקצועי, כאחד שגדל בפנימייה, זה החיים שלו, 24 שעות עם הילדים.

יואל רזבוזוב: הוא מכיר כל בעיה, וצריך לטפל.

יואל רזבוזוב: זו עבודה קשה, וצריך שגם תהיה מתוגמלת היטב.

יואל רזבוזוב: נשמח לסייע.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת מיכאלי, בבקשה.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, תודה על הדיון המיוחד הזה.

אברהם מיכאלי: מגיע לכפרי הנוער, שנקדיש להם, ותודה לשמעון שיזם את הנושא.

אברהם מיכאלי: כפרי הנוער היום השתנו ביחס ל-30-20 שנה.

אברהם מיכאלי: אני זוכר שבעלייה של שנות ה-70 בהתחלה, כפרי הנוער נראו אחרת, המבנה היה אחר.

אברהם מיכאלי: היום אפשר לבקר אצלם ולראות שהאוכלוסייה מוגדרת וספציפית.

אברהם מיכאלי: בכפרי הנוער שאנחנו מדברים כרגע – הזכרנו פה את שמותיהם – אני את בן יקיר הכרתי ואפילו היתה לנו ישיבה מיוחדת מטעם ועדת העלייה והקליטה שם.

אברהם מיכאלי: הכרנו שם גם את הצוות הנפלא וגם את הבוגרים שהזכרתי – האלוף פרקש, שישב אתנו בישיבה, הוא בוגר גאה.

אברהם מיכאלי: שמחתי שכפרי הנוער הוציאו מהם לא רק את האלוף פרקש אלא הרבה כמוהו, וחבר'ה שמישהו אחר יכול היה להסתכל עליהם כאיזה ילד עולה חדש שהגיע לארץ, הגיע מרומניה, אחר הגיע מרוסיה, אחר הגיע מאתיופיה.

אברהם מיכאלי: הסיכויים של הצעירים האלה, דרך כפרי הנוער, אפשר לראות שיש להם עתיד, ברוך השם, כל אחד לפי רצונו.

אברהם מיכאלי: לא רק זה.

אברהם מיכאלי: לנו התברר הקשר המיוחד הזה של הבוגרים לכפרי הנוער – בוגרים שחוזרים לכפר, והם בקשר מתמיד.

אברהם מיכאלי: אצל בני ביקרנו לצערנו אחרי האסון של שריפת הכרמל.

אברהם מיכאלי: גם שם ראינו ייחודיות של בני במגוון של קבוצות עולים.

אברהם מיכאלי: לא אשכח את הקבוצה מברזיל שהראית לנו שם, שהם חבר'ה מגובשים בצורה מיוחדת.

שמעון סולומון: אני הייתי ביום השריפה, וראיתי בוגרים שהרגישו מחויבים, ובאו באותו יום של השריפה.

אברהם מיכאלי: בני סיפר לנו אז באותו יום, שבאו אצלו לעזור להצלת הכפר לימינו הבוגרים שהתגייסו לראשונים.

אברהם מיכאלי: האווירה הזאת היא ייחודית.

אברהם מיכאלי: גם אני גדלתי בפנימייה, אבל שם לא נקראו כפרי הנוער.

אברהם מיכאלי: גדלנו בפנימיות שהן גם אקסקלוסיביות נקראו, במובן הזה שכל אחד רצה להיכנס לשם ולא קיבלו אותם.

אברהם מיכאלי: אין ספק שהבעיות שנוצרו, כנראה, במשך הרבה שנים, וחלק מזה, אני לא מאשים כרגע את הסוכנות היהודית, למשל, כגורם שגרם לזה, אבל כנראה, הזמן עשה את שלו והכספים הידלדלו, והבעיות שראינו בכפרי הנוער הן בעיות מאוד חמורות.

אברהם מיכאלי: זה כולל התעלמות של מדינת ישראל מכפרי הנוער.

אברהם מיכאלי: כל ניסיון של המדינה להתחמק מתקצוב של כפרי הנוער, לדעתי זה היה פשע.

אברהם מיכאלי: אנחנו עלינו על בעיות רווחה שם, על בעיות של ביטחון פנים בתוך כפרי הנוער, כאילו זו מדינה אחרת, שאנחנו רואים שמנהלי הכפר התמודדו עם זה, ודבר גרר דבר.

אברהם מיכאלי: רווחה גורר בעיות אישיות של תלמידים.

אברהם מיכאלי: אנחנו יודעים הרי מאיפה התלמידים האלה מגיעים.

אברהם מיכאלי: לצערנו, לא כולם מגיעים ממשפחות הכי מסודרות.

אברהם מיכאלי: אותו דבר בעיות של ביטחון פנים שגילינו בכפר – למשל, שאלנו את קצין המשטרה של האזור, איך הוא בקשר עם בית הספר, כי הילדים האלה יוצאים החוצה, ובצורה כזו או אחרת, שלא יסתבכו חלילה.

אברהם מיכאלי: אבל הדבר הכי בולט היה התחזוקה.

אברהם מיכאלי: אני מזכיר לחיוב את הקבוצה, שהם קוראים לעצמם קבוצת הכפר הירוק, החבר'ה של בני לוין.

אברהם מיכאלי: אני אישית הכרתי את בני לוין.

אברהם מיכאלי: הוא לקח את הכפר.

אברהם מיכאלי: צריך להוקיר.

אברהם מיכאלי: היוזמה הזאת של אנשי עסקים, שמוכנים להיכנס ולהשקיע מהונם לטובת החינוך, צריך להעריץ ולהוקיר את האנשים האלה על כך.

אברהם מיכאלי: בעקבות העשייה של בני אני עדיין לא אומר שצריך לפטור את המדינה.

אברהם מיכאלי: לחייב את המדינה.

אברהם מיכאלי: אני הבנתי שהחלוקה היתה בזמנו 50%-50% בין מדינת ישראל לסוכנות היהודית.

אברהם מיכאלי: הסוכנות היהודית כמעט יוצאת מכל התקצוב שלהם, ומפריטים לטובת אנשי עסקים את הכפרים האלה.

אברהם מיכאלי: עדיין אני לא חושב שמדינת ישראל צריכה להיות שאננה ולעמוד בצד ולהסתכל: הנה, אנשי עסקים באו והם שמים את הכסף.

אברהם מיכאלי: אנשי עסקים, זה טוב מאוד שהם באים לעזור, אבל עדיין אני רוצה שהמדינה תהיה אחראית בכל שלבי חינוך הילד, וכמובן, גם בליווי תקציבי משרדים שונים שנוגעים לאותו כפר, כי הכפר בעצם, מצד אחד, פותרת למדינה הרבה בעיות, כי אם הילדים האלה לא היו בכפר, לצערנו, אולי היו מסתובבים במקומות אחרים, וזה לא היה לטובת הילדים, אבל מצד שני, גם לא להניח שזה בסדר והם מסתדרים שם ולא צריכים לעזור להם.

אברהם מיכאלי: לכן כל משרד ומשרד שקשור אליכם לכפרים – בני לקח את התפקיד הזה של הבוס הגדול.

אברהם מיכאלי: בני, אני מקווה שלא יגידו לך משרד החינוך: מה אתה צריך מאתנו, אם יש לך הגבירים הגדולים שיבואו לשים כסף?

אברהם מיכאלי: זה לא צריך להיות כך.

אברהם מיכאלי: תפקיד הוועדה לדעתי, לעקוב, והממשלה, שהדברים האלה יבוצעו בצורה הכי טובה שאתה יכול כמנהל ותיק של כפר נוער כזה, ומי שהיום ינהל את המינהל ההתיישבותי, צריך להיות פה עם דרישות מאתנו, איך נוכל לסייע לך בקטע של הגברת תקצובי ממשלה.

יואל רזבוזוב: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאלי.

יואל רזבוזוב: אני חושב ששווה דיון כל הפרויקטים של הסוכנות, שהם נאלצים לצאת, ומשאירים את זה.

יואל רזבוזוב: זה פרויקט אחרי פרויקט.

<דנה זקס: לא יוצאים משום כפר.

יואל רזבוזוב: לא יוצאים משום כפר, אבל אני לא מדבר רק על החינוך ההתיישבותי; יש לא מעט – התחלנו עם מינהל חינוך והמשכנו.

יואל רזבוזוב: אנחנו בעד הסוכנות.

<דנה זקס: זו אמירה לא נכונה, כי כנראה, הסוכנות הולכת לתת עכשיו עזרה לעוד ששה כפרים, מעבר לכפרים שלה.

יואל רזבוזוב: יש לנו חדשות טובות.

יואל רזבוזוב: הכול נרשם לפרוטוקול.

אברהם מיכאלי: ללכת עם ולהרגיש בלי – איך אומרים את זה?

יואל רזבוזוב: הכול לפרוטוקול.

יואל רזבוזוב: תודה.

אברהם מיכאלי: אני רוצה לציין לשבח את ישעיהו שיושב אתנו פה, שמלווה את הילדים שבאים.

יואל רזבוזוב: כן, רציתי לציין אותו.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת זאב, בבקשה.

נסים זאב: חבר הכנסת מיכאלי דיבר בהרחבה, ולא השאיר לי הרבה מה לומר.

נסים זאב: אדוני היושב-ראש, קודם כל, זה מבורך שיש ישיבות ודיונים במקביל.

נסים זאב: אני בדיוק באתי מוועדת החוץ והביטחון בנושא מקביל.

נסים זאב: אני רוצה לומר מה ההתרשמות שלי.

נסים זאב: יש פוטנציאל, יש מוטיבציה.

נסים זאב: אני חושב שהצעירים הללו לא מספיק מנוצלים.

נסים זאב: יש מין משהו שפתאום עובר מין חסימה כזאת.

נסים זאב: כאילו אנחנו לא כמו כולם.

נסים זאב: יש מין נסיגה כזאת.

נסים זאב: אנחנו צריכים לבדוק את עצמנו, לעשות חשבון נפש.

נסים זאב: הדוגמה הכי פשוטה, איך יכול להיות שכמעט 90 אחוז מהמתגייסים לצה"ל מאותם הצעירים, ו-50 אחוז מהם בסופו של דבר נפלטים.

נסים זאב: או הם לא נקלטים כי הם מרגישים שהם לא רצויים, אולי מבחינה חברתית.

נסים זאב: זה בנושא של הצבא, כי יש לי הנתונים.

נסים זאב: גם בנושא החברה, הכלכלה, החינוך, התרבות – בכל הנושאים האלה אני חושב שהליווי הוא לא רק כשנמצאים במקום הטבעי שלהם, כשהם באים, והחממה שלהם, שמרגישים שייכות; מה קורה כשהם יוצאים החוצה?

נסים זאב: איך הם ממשיכים להתמודד עם החיים?

נסים זאב: זה מבחן של מדינת ישראל, אם אנחנו נותנים להם את כל הכלים, את המקסימום, כדי שהם יוכלו להשתלב בחברה כמו כולם.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת זאב.

יואל רזבוזוב: אני מקווה שבוועדת חוץ וביטחון ייקחו ברצינות את הנתונים האלה – 90 אחוז שמתגייסים, 50 אחוז נפלטים.

יואל רזבוזוב: סביר להניח שיש בעיה.

יואל רזבוזוב: אנחנו נעקוב אחרי ההמלצות של ועדת חוץ וביטחון.

יואל רזבוזוב: ניתן עכשיו לשטח לדבר.

יואל רזבוזוב: אירה קונסטרינסקי, בוגרת נעל"ה.

יואל רזבוזוב: ישעיהו יושב פה – מזמן לא ראינו אותך.

יואל רזבוזוב: היא מנהלת פנימיית כפר גלים.

יואל רזבוזוב: בבקשה.

<אירה קונסטרינסקי: צהריים טובים לכולם.

<אירה קונסטרינסקי: קודם כל, אני מאוד מתרגשת, וחושבת שהיום הזה הוא מאוד חשוב.

<אירה קונסטרינסקי: מחכה לנו עוד יום שלם.

<אירה קונסטרינסקי: אני בוגרת נעל"ה, השנה אני חוגגת עשרים שנה בארץ.

<אירה קונסטרינסקי: הגעתי בתוכנית נעל"ה ג' בזכות החבר'ה שיושבים פה.

<אירה קונסטרינסקי: יש לי גם פרספקטיבה של גם להיות חניכה בפנימייה, גם להיות בכל התפקידים האחרים – גם בתוך החינוך הפורמלי כמדריכה בפנימייה וגם בחינוך הבלתי-פורמלי כעובדת, מחנכת כיתות אתגר בתוך בית הספר, שהוא בית ספר של החינוך ההתיישבותי.

<אירה קונסטרינסקי: זו השנה הששית כמנהלת הפנימייה וכמגייסת לקולטת לשנה הבאה קבוצת נעל"ה אצלי בכפר.

<אירה קונסטרינסקי: בפרספקטיבה שלי אני יכולה לומר שבהחלט השינוי האדיר שכפרי נוער עוברים בתקופה הזאת, זה רק להתרחב ורק להתגאות בעשייה.

<אירה קונסטרינסקי: אם אני מסתכלת עשרים שנה אחורה, גם מבחינת הקליטה של בני נוער בתוכניות נעל"ה ללא הורים, אבל גם בני נוער עולים וישראליים, אנחנו כל הזמן לומדים וכל הזמן מתקדמים ומתפתחים.

<אירה קונסטרינסקי: אני גם מזמינה אנשים שלא ביקרו הרבה זמן ולא יודעים, לבקר ולהגיע לכפרי נוער.

<אירה קונסטרינסקי: גם מבחינה פיזית וגם מבחינת התכנים וההתפתחויות שקורות, זה ממש לא מה שהיה לא לפני עשר ועשרים שנה.

<אירה קונסטרינסקי: ועדיין יש לנו התמודדות לא פשוטה.

<אירה קונסטרינסקי: ברוב כפרי הנוער, כמו כפר גלים, ויש הרבה כאלו, אנחנו בעצם קולטים עולים או בני עולים או ילידי הארץ מכיתה ז' עד כיתה י"ב.

<אירה קונסטרינסקי: אנחנו מדברים על שיא גיל ההתבגרות.

<אירה קונסטרינסקי: בעצם מתגבשת זהות של ילד, גם שנולד במדינת ישראל.

<אירה קונסטרינסקי: תחשבו על הקושי בגיבוש זהות כשמדובר בנער עולה, אם זה נער שהוא עולה יוצא ברית המועצות, שכולם נמצאים, והם אזרחי מדינת ישראל, אבל השאלה, יהודי, ישראלי, רוסי – מי אני?

<אירה קונסטרינסקי: בשנה שעברה זכיתי ויצאתי עם חניכי הפנימייה שלי למסע שורשים לאתיופיה.

<אירה קונסטרינסקי: אותם 12 בני נוער שליווינו אותם במסע, פתאום שאלות זהות שגם שואלים אותם שם: בתוך הסדר הזה, מי אני?

<אירה קונסטרינסקי: אני יוצא אתיופיה?

<אירה קונסטרינסקי: אני יליד הארץ?

<אירה קונסטרינסקי: אני יהודי?

<אירה קונסטרינסקי: אני ישראלי?

<אירה קונסטרינסקי: אני חושבת שכפר נוער מאפשר קודם כל להתלבט בשאלות האלה, כי ברגע שמישהו, בטח עולה, מקבל את הבמה הזאת, ומישהו מאפשר לו לשאול את השאלות האלה בקול רם ולא להתבייש ולא להישאר עם זה בבית, קורה שם משהו.

<אירה קונסטרינסקי: גיבוש הזהות הזה, והזהות הזו שמתגבשת עם הזמן, פתאום מאפשרת לך לשים הרבה יותר סימני קריאה במקומות שהיו בהם סימני שאלה.

<אירה קונסטרינסקי: אני לא יודעת מאיפה הנתונים על 50 אחוז פרישה מצה"ל.

<אירה קונסטרינסקי: אני יודעת שכפרי נוער דואגים לכך שגיוס הוא 90 פלוס אחוז לצה"ל.

<אירה קונסטרינסקי: אני יודעת שיש קושי בהתמודדות ואני גם יודעת שאנחנו מטפלים בתוכניות של ליווי בוגרים, אבל אני חושבת שהמקום הזה שכפר נוער מאפשר לך לגבש את הזהות שלך, לדעת איפה השורשים שלך, לא לשכוח; אני יודעת טוב מאוד היכן השורשים שלי.

<אירה קונסטרינסקי: יחד עם זאת, הזהות הישראלית שלי היום, שמגובשת מאוד חזק בזכות כפר הנוער, בזכות המקום הזה, דרך הצבא, דרך הלימודים האקדמאיים, זה משהו מאפשר, ובעיניי, מאוד קשה לעשות את זה מחוץ לכפר נוער.

<אירה קונסטרינסקי: אני רוצה לסיים.

<אירה קונסטרינסקי: כשאנחנו קולטים בני נוער עולים, ואני פותחת פה סוגריים ואומרת שהתמודדות היום של כפרי נוער היא מאוד קשה דווקא עם דור וחצי ודור שני בארץ.

<אירה קונסטרינסקי: אנחנו פחות מדברים על זה.

<אירה קונסטרינסקי: אנחנו ממש רואים בהם צברים וישראליים, ולא כך העניין.

<אירה קונסטרינסקי: הילדים מתמודדים עם כך שהם גדלים בתוך הבית עד גיל 5, לא מגיעים לגני ילדים, לא משולבים בחברה הישראלית, ואז מתמודדים עם בעיות שוב ושוב, למרות שהם ילידי הארץ.

<אירה קונסטרינסקי: מה שגם קורה בכפרי נוער, אני פוגשת ילדים בני 12 שבאים ונקלטים.

<אירה קונסטרינסקי: אני מראיינת כל ילד שמגיע אליי לכפר הנוער, ואני מאמינה שזה קורה בכל כפרי הנוער, ואני שואלת אותו: מה החלום שלך, כשתהיה גדול?

<אירה קונסטרינסקי: ולילדים האלה אין חלום, וזה עצוב מאוד, כי זה לא ילדים שנולדו בלי חלום.

<אירה קונסטרינסקי: יש לי ילדה בת 5 בבית, שכשאני שואלת אותה מה היא רוצה להיות, היא יכולה להיות כל דבר – רקדנית, טייסת.

<אירה קונסטרינסקי: משהו במעבר הזה, בכניסה שלהם לתוך המסגרות הפורמליות, שלא תמיד מבינים מה זה ילד עולה, לא תמיד מבינים מה זה משפחה עולה, משהו קורה בדרך.

<אירה קונסטרינסקי: אנחנו מקבלים אותם בגיל 12, ילדים שאין להם חלום.

<אירה קונסטרינסקי: כפר הנוער והאנשים המדהימים שבני דיבר עליהם עוזרים לילדים האלה מחדש לבנות את החלום.

<אירה קונסטרינסקי: מבחינתנו, השמיים הם לא הגבול.

<אירה קונסטרינסקי: ולהגיע להיות בוגרים, ולהגיע לשנת שירות, ולהגיע למכינות קדם צבאיות, לקצונה בצבא.

<אירה קונסטרינסקי: ולא סתם אמרת שהרבה מאוד, גם יוצאי אתיופיה וגם בקהילה של יוצאי ברית המועצות, מי שהצליח מאוד יצאו ממקום של כפר נוער תומך, אוהב, מאמין.

<אירה קונסטרינסקי: זה תפקידנו – להחזיר את הצעירים האלה למקום של חלום.

<אירה קונסטרינסקי: מגיע להם לחלום ומגיע להם להגיע הכי גבוה.

<אירה קונסטרינסקי: הם הדור הבא של מדינת ישראל.

<אירה קונסטרינסקי: אני חושבת שאנחנו עושים את זה בגבורה ובנאמנות גדולה.

<אירה קונסטרינסקי: זאת שליחות, בני, והצוות הזה, האנשים שנוגעים באנשים – איך אמר הרב שלמה קרליבך – ילד צריך מבוגר אחד שיאמין בו.

<אירה קונסטרינסקי: זה הכול.

<אירה קונסטרינסקי: אם יהיה שם במפגש אתו מבוגר אחד שיאמין בו, יש סיכוי שהילד הזה יצליח גבוה.

<אירה קונסטרינסקי: ואלו האנשים שפוגשים ילדים בכפרי נוער.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: כל הכבוד.

יואל רזבוזוב: אני חושב שריגשת פה את כולם.

יואל רזבוזוב: באמת הילדים האלה צריכים חלום, ואם אתם נותנים להם את החלום הזה, כל הכבוד על העשייה.

יואל רזבוזוב: באמת מרגש.

יואל רזבוזוב: עובדיה צ'אנקואל, חניך כפר הנוער הדתי, בבקשה.

<עובדיה צ'אנקואל: בוקר טוב.

<עובדיה צ'אנקואל: אני עכשיו לומד בכפר חסידים, עולה הודו, קהילת בני מנשה.

<עובדיה צ'אנקואל: עכשיו אני גר בעפולה.

<עובדיה צ'אנקואל: מה שרציתי לומר בקשר לכפר שלי – אוהב, תומך.

<עובדיה צ'אנקואל: בשבוע שעבר היתה לנו חלוקת תעודות.

<עובדיה צ'אנקואל: היה שם טקס.

<עובדיה צ'אנקואל: בטקס היתה גם חלוקת מלגות לבוגרים.

<עובדיה צ'אנקואל: הכפר שלי ממשיך אתך גם אחרי שאתה מסיים.

<עובדיה צ'אנקואל: הוא נותן לך ערכים, נותן לך את הכלים, להמשיך את החיים.

יואל רזבוזוב: מה התוכניות שלך עכשיו?

<עובדיה צ'אנקואל: להמשיך ללמוד, להגיע למקומות גבוהים.

<עובדיה צ'אנקואל: לכן יש לי את כל העזרה שאני צריך בכפר שלי.

<עובדיה צ'אנקואל: חוץ מבית ספר ופנימייה זה גם הבית שלי.

יואל רזבוזוב: יפה מאוד.

יואל רזבוזוב: בואו נשמע את ליסה לוינה, תלמידת נעל"ה בכיתה י"ב, חוות הנוער הציוני.

יואל רזבוזוב: נשמע את החוויות שלך.

<ליסה לוינה: שלום לכולם.

<ליסה לוינה: באתי לארץ לפני 3.5 שנים.

<ליסה לוינה: אני בכיתה י"ב, בפנימייה.

<ליסה לוינה: היה לי מאוד קשה לפני שבאתי לפה לעזוב את הבית שלי.

<ליסה לוינה: תמיד הייתי קשורה להורים, ולעזוב אותם אפילו לזמן קצר, היה לי מאוד קשה.

<ליסה לוינה: היה לי פחד, שלא אתרגל לפה ושלא אצליח להישאר, אבל בכיתה ט' הכרתי חברים חדשים, שהיו פה אתי בתנאים זהים, ולא היה לי קשה בכלל.

<ליסה לוינה: הרגשתי כמו במחנה קיץ, מאוד אהבתי את זה, והחלטתי שזה לא טעות שבאתי לפה, ואני לא מצטערת על זה.

<ליסה לוינה: עכשיו זו השנה הרביעית שלי פה.

<ליסה לוינה: אני שייכת לעתודה האקדמאית, כדי להיות רופאה ואז להתגייס לצבא, כי אני מרגישה שאני רוצה לתרום למדינת ישראל, ואני רוצה להישאר פה.

<ליסה לוינה: יש לי תוכניות גדולות.

יואל רזבוזוב: יפה.

יואל רזבוזוב: קודם כל, יופי של שפה.

יואל רזבוזוב: איפה ההורים?

<ליסה לוינה: ההורים שלי עדיין באוקראינה.

<ליסה לוינה: אני חושבת שהם יבואו אליי אולי אחרי שאסיים צבא.

אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, יש לי מחויבות אחת לכפר הנוער הציוני, ואני רוצה לממש אותה.

אברהם מיכאלי: יושב פה מנהל ותיק-ותיק – הבטיח לי בית כנסת.

אברהם מיכאלי: ..

אברהם מיכאלי: אני חושב שאנחנו כוועדת כנסת, זה פרויקט חשוב שניתן להם, כי הוא רוצה בית כנסת לילדים.

<פנחס כהן: נכון.

<פנחס כהן: למרות שאנחנו לא מוגדרים ככפר דתי – אנחנו כפר נוער יהודי.

אברהם מיכאלי: מחויבות שלי.

אברהם מיכאלי: שר האוצר שחיפש כסף – בטח ימצא כסף בשביל בית כנסת.

יואל רזבוזוב: נבדוק את הסוגייה.

יואל רזבוזוב: אם חבר הכנסת מיכאלי הבטיח, אנחנו צריכים לעמוד בזה עכשיו.

יואל רזבוזוב: ...

יואל רזבוזוב: נבדוק את הסוגייה.

יואל רזבוזוב: הגברת מילה ספיבק, מנהלת כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.

<מילה ספיבק: שלום.

<מילה ספיבק: אני גם עולה חדשה.

<מילה ספיבק: אני עליתי לפני 24 שנים.

<מילה ספיבק: עבדתי כמורה, כרכזת, כסגנית מנהל, ועכשיו שבע שנים אני מנהלת בית הספר יוענה ז'בוטינסקי בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.

<מילה ספיבק: אני רוצה לדבר על ילדים עולים, על פנימייה ועל הילדים שבאים כל יום לכפרי נוער.

<מילה ספיבק: בכפר נוער לומדים לא רק תלמידי פנימייה; באים גם ילדים מאזורים מרוחקים, וכל פעם אני שואלת: למה?

<מילה ספיבק: אני תמיד שואלת את הילדים שנרשמים אצלנו, ואחרי שאנחנו מסיימים: למה יוענה?

<מילה ספיבק: המקום שלנו ממוקם בבאר יעקב.

<מילה ספיבק: למה ילד שגר בגן יבנה או באשדוד צריך לבוא כל בוקר אליי?

<מילה ספיבק: למה?

<מילה ספיבק: הסיבה, שכפר הנוער ובית הספר האזורי זה לא אותו דבר.

<מילה ספיבק: בכל זאת בכפר הנוער אנחנו נותנים יחס אחר לילדים, יחס של הבית, יחס לאנשים – אני בינתיים מדברת רק על עולים חדשים – הילדים האלה הם מקובלים.

<מילה ספיבק: אנחנו אוהבים אותם.

<מילה ספיבק: אצלנו הם יכולים לקבל את היחס, את הלימודים, את הבית, והכי חשוב, הילדים האלה מקובלים אצלנו.

<מילה ספיבק: רבותיי, ילד בורח מהעיר שהוא גר בה אלינו, כי הוא לא מקובל.

<מילה ספיבק: ילד שלא מקובל, רע לו, ואם לילד רע, אחר כך הוא מחפש ברחובות את קבוצות הפשע והעבריינים.

<מילה ספיבק: אני חושבת שאנחנו בכפרי הנוער עושים הכול כדי לאסוף את כל הילדים.

<מילה ספיבק: אנחנו מכינים לחיים.

<מילה ספיבק: אנחנו אוספים את הילדים, ואצלנו הילדים האלה מקבלים הכול - גם חינוך, גם זהות, גם תעודת בגרות.

<מילה ספיבק: נותנים להם כלים לעתיד.

<מילה ספיבק: זה מאוד חשוב.

<מילה ספיבק: אצלי בבית הספר יש 950 תלמידים.

<מילה ספיבק: מתוכם 200 תלמידי פנימייה, ו-750 תלמידים באים כל בוקר מכל רחבי הארץ.

<מילה ספיבק: יש תלמידים שיותר משעה וחצי נוסעים רק כיוון אחד כדי ללמוד אצלנו.

<מילה ספיבק: למה?

<מילה ספיבק: בגלל שאצלנו ילד מקבל הכול.

<מילה ספיבק: קודם כל הוא מקובל.

<מילה ספיבק: הוא מקבל מאתנו את האהבה.

<מילה ספיבק: אנחנו מחבקים את הילד.

<מילה ספיבק: אף אחד לא יגיד לו בגלל ארץ המוצא שלו שהוא רוסי או שהוא אתיופי או שהוא רומני.

<מילה ספיבק: אף אחד.

<מילה ספיבק: כי כולם עולים או בני עולים.

<מילה ספיבק: יש לי בקשה לוועדת הכנסת.

<מילה ספיבק: אולי הגיע הזמן להכיר בבתי הספר של כפרי הנוער כבתי ספר על-אזוריים.

<מילה ספיבק: אני לא צריכה, ומנהלים לא צריכים להילחם עם כל הרשויות על כל תלמיד ותלמיד, כי אם ילד רוצה ללמוד אצלי, למה אני צריכה להילחם מול עיריית אשדוד או מול עיריית רמלה, ולבקש את האישורים?

<מילה ספיבק: זו הבחירה של ההורים ושל הילד.

<מילה ספיבק: אני חושבת שהגיע הזמן שבתי הספר וכפרי הנוער יקבלו כבר את האישור של בתי ספר על-אזוריים.

יואל רזבוזוב: צריך לבדוק את הסוגייה.

יואל רזבוזוב: הייתי חבר מועצת העיר בנתניה, ואני יודע שהיו לא מעט בעיות עם זה, שילדים רוצים ללמוד בהרצליה והעירייה התנגדה.

יואל רזבוזוב: זו סוגייה רגישה, כי יש פה הרבה שאלות.

<מילה ספיבק: נכון, ובכל זאת זה כפרי נוער.

<מילה ספיבק: חוץ מזה אני רוצה לומר שאנחנו לא נותנים תמיכה רק לתלמידים אלא נותנים גם תמיכה להורים.

<מילה ספיבק: לפעמים באים ילדים, ודרכם אנחנו עוזרים, מכל הבחינות; לפעמים בחגים אנחנו מעבירים להם משלוחי מנות, שיהיה להם מה לאכול.

<מילה ספיבק: תודה רבה.

יואל רזבוזוב: תודה רבה.

יואל רזבוזוב: חשוב מאוד, לערב את ההורים.

יואל רזבוזוב: פיני כהן, מנהל חוות הנוער הציוני בירושלים.

<פנחס כהן: אנחנו כפר נוער יהודי, לאו דווקא דתי.

<פנחס כהן: לפני חמש שנים חגגנו 60 שנה לחווה.

<פנחס כהן: ראיינו הרבה מאוד בוגרי חווה.

<פנחס כהן: הדבר שהכי התבלט, וזה גם שם הספר שהוצאנו ב-60 שנה לחווה, זה שהם ציינו את החווה כבית ראשון במולדת.

<פנחס כהן: כל אותם ילדים זכרו את המקום הזה כבית הראשון שהיה להם במולדת, בישראל, וכל הגעגועים שלהם באו אל ההתחלה הזאת.

<פנחס כהן: לכן אנחנו, כמו יתר כפרי הנוער, והחווה מתעסקת בראש ובראשונה בעולים חדשים; כמעט כל התלמידים שלנו הם עולים חדשים, בין מחבר העמים, עולים חדשים נעל"ה, בין עליית הנוער מצרפת, שגם שם יש לנו למעלה מ-85 תלמידים.

<פנחס כהן: לכל אותם תלמידים אנחנו משמשים כעין חממה שקולטת אותם בארץ.

<פנחס כהן: אני תמיד אומר בהומור: אנחנו מדינה שאוהבת עלייה, ושונאת את העולים.

<פנחס כהן: אז אנחנו אוהבים את העולים.

<פנחס כהן: אוהבים את העלייה.

<פנחס כהן: והילדים שבאים אלינו מקבלים את העברית בצורה שונה מאולפן עירוני ממוצע, כי באולפן עירוני לוקחים ילדים מרחבי העיר, במקרה הטוב שלוקחים אותם, כי אני יכול לדבר על עשרות רבות ילדים היום שלומדים בבתי ספר, כשלא למדו אולפן ולא לומדים אולפן.

קריאה: אולפן עירוני יש רק בירושלים.

<פנחס כהן: ואולפן עירוני כמו בירושלים מנתק את הילד, ולומד רק עברית; אין שום התייחסות לשום מקצוע אחר.

<פנחס כהן: אם אצלנו מגיע ילד נעל"ה או מגיע ילד עולה, הוא מקבל את כל שעות האולפן שלו, והרבה שעות אולפן, בשלוש הקבצות שונות, כשבמקביל הוא מקבל בשפה שלו מקצועות בסיס בשנה הראשונה כמו מתמטיקה, אנגלית וכך הלאה, והוא מתחיל ללמוד בעברית רק בשנה השנייה, כך שהוא יכול להיכנס אחרי אולפן לעברית, ולא למצוא את עצמו כמו ילד שגומר אולפן עירוני בירושלים, מגיע לכיתה – הוא היה בינוני במתמטיקה, הוא הפך להיות בו-זמנית חלש במתמטיקה.

<פנחס כהן: בכפר נוער המערכת בנויה לקלוט את העולה.

<פנחס כהן: אנחנו, למשל, היות שאנחנו מטפלים הרבה ביוצאי חבר העמים, הדגש היהודי אצלנו הוא מאוד משמעותי, כי הילדים צריכים להכיר את העם שלהם, לטייל במדינה שלהם כדי ליצור את אותה הזדהות שנוצרת במשך הזמן; כדי להיות חלק מהעם.

<פנחס כהן: בשנה שעברה פתחנו בפרויקט עם משרד ראש הממשלה של כיתת גיור ראשונה שהוכרה במוסד שאינו דתי.

<פנחס כהן: בקיץ האחרון כ-15 ילדים שלנו הם יהודים לכל דבר, חלקם כבר אחרי ברית מילה, ומשרתים בצה"ל.

<פנחס כהן: הם גויסו כיהודים – הכול, כמובן, וולנטרי, לפי בחירתם שלהם.

<פנחס כהן: איש לא כופה ואיש לא אונס.

<פנחס כהן: הבית הראשון הזה במולדת, החווה במקרה הזה, היא מודל שתוכלו למצוא בהרבה מקומות בארץ ובהרבה כפרים.

<פנחס כהן: כפרי הנוער גמישים.

<פנחס כהן: הם מתאימים את עצמם לצרכים המשתנים של החברה הישראלית.

<פנחס כהן: אם יש היום עלייה ממקום פלוני, כפרי הנוער מסוגלים להגמיש את עצמם, לשנות את דפוסי העבודה, להתאים את דפוסי העבודה לקהילה ולילדים החדשים שאמורים להגיע, ולכן הם זרוע ממשית שיכולה להיות למשרד החינוך בישראל.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: ישעיהו יחיאלי, ראש מינהלת נעל"ה.

<ישעיהו יחיאלי: בוקר טוב.

<ישעיהו יחיאלי: כבוד היושב-ראש, אני צריך לומר משהו בשבח האכסניה, אחרי שהערת לי שמזמן לא הייתי, שהוועדה הזאת, אפרופו בית, היא בית של נעל"ה, בעתות שמחה ובעתות צרה.

<ישעיהו יחיאלי: אנחנו תמיד מוצאים כאן אוזן קשבת ושיתוף פעולה מלא מצד היושב-ראש הנוכחי וכל קודמיו.

<ישעיהו יחיאלי: הערה שנייה אני רוצה לומר לחבר הכנסת סולומון.

<ישעיהו יחיאלי: הכי טוב בבית, אבל יש מצב של ללכת לפנימייה לכתחילה.

<ישעיהו יחיאלי: אפילו לא לכתחילה שבדיעבד, בני.

<ישעיהו יחיאלי: אני עצמי עליתי מתל-אביב לירושלים בגיל 15, והלכתי לפנימייה.

<ישעיהו יחיאלי: אותו דבר ילדיי ואותו דבר נכדיי.

<ישעיהו יחיאלי: במשפחה שלי אנחנו שלושה דורות בחינוך הפנימייתי.

<ישעיהו יחיאלי: לא היה חסר לנו שום דבר בבית.

<ישעיהו יחיאלי: יש כוח עצום לחינוך פנימייתי בגיל ההתבגרות בקרב קבוצת השבים, שנותן זהות, מוגנות, והרבה מאוד דברים שנחסכים ממי שחי בבית, ומ-14:00, 15:00 או 16:00 אחר הצהריים צריך לדאוג לעצמו כל יום למה הוא עושה הערב, והשאלה לאן הערב, שהיתה מאוד פופולרית כשהיינו ילדים, הופכת עם השנים לשאלה מאוד קריטית, כאשר מערכת החינוך עברה בחלקה לחמישה ימי לימוד בשבוע, ואז סוף השבוע הופך להיות דבר ארוך, ואת התוצאות של הדבר הזה אנחנו רואים חוזר לתוך בתי הספר בדיונים שמתקיימים היום בבתי הספר בירושלים בנושא אלימות, למשל, בתוך כתלי בתי הספר.

שמעון סולומון: אז אני מבין ממך שיש קריאה עכשיו: לכו ללמוד בכפרי הנוער בהמוניכם?

<ישעיהו יחיאלי: אל"ף, כשמדברים על כפרי הנוער, בוא נדייק, גם בני דייק אותנו בעניין הזה, אנחנו מדברים על כפרי נוער ופנימיות.

שמעון סולומון: לכן אמרתי.

<ישעיהו יחיאלי: אם פעם היו שלוש פנימיות צבאיות והיום יש שתיים, צריך לשאול למה זה קרה, שפנימייה צבאית שלמה נסגרה.

<ישעיהו יחיאלי: זה מוסד שהצמיח את המטה הכללי.

שמעון סולומון: אתה יודע שאנחנו לא מדברים על זה.

שמעון סולומון: חבל שאתה מחזיר, כי אנחנו יודעים על מה אנחנו מדברים.

שמעון סולומון: אם זה כפרי נוער כמו באנגליה, כשהתחילו, שזה כל האליטה של המלוכה, הרי משם התחילו – זה משהו אחר; אנחנו מדברים על כפרי נוער שנמצאים בארץ.

שמעון סולומון: המסר שלנו כאן צריך להיות, שמקומך הטבעי כילד, אם יש לך כל התנאים, את כל האפשרויות בבית, אבל כפרי נוער – הנה, אני לידך, מגיל 12 בכפרי נוער, ואני גאה בכך, אבל המסר הוא לא לנתק מהמשפחה.

<ישעיהו יחיאלי: חלילה.

<ישעיהו יחיאלי: היציאה לפנימייה לא מנתקת מהמשפחה, והרבה פעמים אפילו בנעל"ה, למרות המרחק, היא מחזקת את החוליות בתוך המשפחה, ודווקא המרחק תורם לזה, אבל לא התכנסנו לשם כך אלא לעניין העולים.

אברהם מיכאלי: זה ויכוח ישן וטוב – לא של אלה שמחפשים פנימייה כמוצא אין ברירה.

אברהם מיכאלי: אתה מהדור השמרן עדיין, זה טוב.

<ישעיהו יחיאלי: מנקודת מבט תוכנית נעל"ה, בלי החינוך הפנימייתי וכפרי הנוער, פשוט תוכנית נעל"ה לא היתה מתאפשרת.

<ישעיהו יחיאלי: לכן גם היום, כשאנחנו באים להצדיע לחינוך הפנימייתי, צריך לומר ש-16 אלף ילדי וילדות נעל"ה נקלטו בארץ בחינוך הפנימייתי כולו, לרבות כפרי הנוער, והיום אנחנו במקום של לומר תודה על זה.

<ישעיהו יחיאלי: צריך לומר שהחינוך הפנימייתי מתמודד עם בעיה כלכלית קשה עקב העובדה שהתשלום שהמדינה מעבירה לילד הוא בסל לא מעודכן, שקוראים לו סל לאור.

<ישעיהו יחיאלי: באותה פנימייה יכולים להיות שני ילדים, שהמדינה מתקצבת אותם בצורה שונה – אחד נקרא ילד משרד החינוך, ואחד נקרא ילד משרד הרווחה.

<ישעיהו יחיאלי: אלה אותם ילדים, ברבים מהמקרים, ואין שום סיבה שהמדינה תתקצב בשני סטנדרטים.

<ישעיהו יחיאלי: אני מדבר בוודאי על ילדים עולים, ובוודאי על ילדים עולים בלי הורים.

יואל רזבוזוב: איך ילד עולה בלי הורים- - -

<ישעיהו יחיאלי: ילד נעל"ה מתוקצב כמו ילד ישראלי ב-85 אחוז לאור פלוס סל שירותים מסוימים, כאשר על ידו ילד רווחה מתוקצב פי שניים, בני?

קריאה: כן.

<ישעיהו יחיאלי: וכבר מבקר המדינה כתב שני דוחות בעניין הזה.

שמעון סולומון: זה גם ההגדרה של שיקומי, חינוכי וטיפולי.

שמעון סולומון: יש לזה משמעויות אחרות מבחינת האבחונים של הילדים.

שמעון סולומון: זה משהו אחר לגמרי.

<ישעיהו יחיאלי: זה נכון, אבל אם ניקח, למשל, את התנועה הקיבוצית, שלא נמצאת כאן סביב השולחן, שהיתה גם חלק נכבד בחינוך הפנימייתי, וקלטה חברות נוער, וקלטה 50 אחוז מילדי נעל"ה – היא נמחקה, כי התקצוב הזה לא מכסה את ההוצאות.

<ישעיהו יחיאלי: פשוט נמחקה.

<ישעיהו יחיאלי: למרות הבעיה הזאת אנחנו מוצאים בכפרי הנוער ובפנימיות התמסרות אדירה לילדי נעל"ה.

<ישעיהו יחיאלי: מה שפיני הזכיר פה, בית ראשון במולדת, זה בדיוק הכותרת, בדיוק השם.

<ישעיהו יחיאלי: על כך ביום הזה צריך להודות לכל המחנכים והמחנכות, שחלקם הפכו את נעל"ה לאורח החיים שלהם.

<ישעיהו יחיאלי: אנשים שעושים את זה שנים.

<ישעיהו יחיאלי: מתחילים מחזור, מסיימים מחזור, לאורך המון זמן.

<ישעיהו יחיאלי: אירה, שיושבת לצדי, מייצגת פנימייה שהרבה שנים לא היו שם ילדי נעל"ה, כי התוכנית הצטמצמה מהיעדים שהיו לה פעם, ועכשיו הם חוזרים, ואתה רואה את הרעב, את ההשתוקקות, את ההתלהבות, את המוכנות לצאת מכל גדר אפשרית כדי להצליח בדבר הזה.

<ישעיהו יחיאלי: כמו אירה יש שתי בוגרות נעל"ה נוספות שמשמשות מנהלות פנימיות – אחת בוגרת החווה, נמצאת בכפר סילבר, ואחת בוגרת נעל"ה במבואות עירון – בנות שלפני עשרים שנה באו ילדות בנות 15 לבד, תוך עשרים שנה הן מנהלות אותנו.

<ישעיהו יחיאלי: ממש להצדיע לנו.

<ישעיהו יחיאלי: עוד דבר שראוי לציין בקשר לכפרי הנוער זה הדאגה לבוגרים.

<ישעיהו יחיאלי: יש לנו מספר כפרי נוער שיש שם בית בוגר – אצל בני, לשעבר, היה דבר כזה.

<ישעיהו יחיאלי: ראיתם את זה בעיניים.

<ישעיהו יחיאלי: הסיפור לא נגמר כשהילד מגיע לכיתה י"ב; אצל ילד עולה, הוא רק מתחיל.

<ישעיהו יחיאלי: מתחיל סיפור חדש של יציאה לסביבה לא מוגנת, לצורך להתמודד עם אתגרים, שכל אחד שיש לו עורף משפחתי, נמצא במצב הרבה יותר טוב.

<ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר משהו בשם הישראלים, אני מתכוון ילידי הארץ, שעוסקים בקליטת עלייה.

<ישעיהו יחיאלי: העלייה מעלה אותנו.

<ישעיהו יחיאלי: גם אנחנו נהיים אנשים אחרים בגלל ההתעסקות שלנו בקליטת עלייה.

<ישעיהו יחיאלי: על זה אנחנו באים להודות, בכך שעוד תרומה של העלייה לחברה הישראלית, בכך שהיא הופכת אותה לסולידרית יותר, לדואגת יותר, לאכפתית יותר, מתוך המגע היום-יומי עם ילדים עולים וילדי נעל"ה בכללם.

<ישעיהו יחיאלי: תודה רבה.

יואל רזבוזוב: תודה לישעיהו, ראש מינהלת נעל"ה.

יואל רזבוזוב: בני חדד, בבקשה.

<בנימין חדד: צהריים טובים.

<בנימין חדד: חשבתי לפתוח בלומר שיש פה שלושה חניכים מהכפר: אבי, שהמשפחה שלו עלתה מאתיופיה, חנה, שהמשפחה שלה עלתה מרוסיה, ועובדיה, שדיבר לפני כן, שהמשפחה שלו עלתה מהודו.

<בנימין חדד: יש להם עבר שונה.

<בנימין חדד: את העבר הזה צריך לזכור ולשמר, ולעזור להם להיות גאים בו.

<בנימין חדד: יש להם עתיד משותף, שאותו צריך לבנות.

<בנימין חדד: זה אולי בהסתכלות-על, על הסיפור של כפרי הנוער – לתת לילדים את היכולת להיות גאים במקום שממנו הם באו, ולשמור על הייחודיות שלהם, אבל לבנות עתיד משותף, כי זה העתיד של החברה הישראלית.

<בנימין חדד: פיני השתמש בביטוי: בית ראשון במולדת, שהוא מאוד קרוב לילדי נעל"ה ולמשפחות של עולים טריים.

<בנימין חדד: דיברו לפני כן על בני עולים.

<בנימין חדד: יש גם עולים שעבורם הכפר צריך להיות בית שני, כי הבית שלהם קיים בארץ כבר.

<בנימין חדד: יחד עם זה, צריך לתת לו השלמות.

<בנימין חדד: אני מדבר הרבה בכפר עם הילדים על הבית השני שלהם, כדי לזכור שיש להם בית ראשון.

<בנימין חדד: הוא הבית שלהם, ולא מנתקים אותם מהבית שלהם.

<בנימין חדד: יש להם בית שני, שהוא הכפר, וילד שיש לו שני בתים יכול להסתמך על הבית הגרעיני שלו בחלק מהדברים, ועל הבית השני, המשלים שלו, בשאר הדברים.

<בנימין חדד: משה איבגי, השחקן, בוגר כפר הנוער שלנו, פגש פעם את חניכי הכפר.

<בנימין חדד: הוא אמר להם: בתור ילד עולה ממגדל העמק הרגשתי פעם שווה בין שווים בכפר הנוער הדתי.

<בנימין חדד: אגב, בן מחזור שלו, דניאל בן-סימון, אירח אותנו פה בכנסת לפני שנתיים באירוע מרשים.

<בנימין חדד: אני חושב שהחוט ששוזר את כל הסיפור הזה, והעובדה שכפרי הנוער הוקמו מתוך תפישה של בית, משפחה וקהילה.

<בנימין חדד: לכן הם שונים מכל מערכת חינוך אחרת.

<בנימין חדד: כפר הנוער הדתי כדוגמה הוא גם עבור ילדים שברחו מגרמניה בשנת 36', מגרמניה הנאצית, ולא היתה להם משפחה ולא היה להם בית בארץ, ואנשי הקיבוץ הדתי הקימו את כפר הנוער הדתי כדי לתת להם את הבית בארץ.

<בנימין חדד: ברגע שמקום חושב ומתנהג כמו בית, כמו משפחה, כשמגישים את האוכל בחדר האוכל, אתה מגיש אותו כמו לילד שלך, וכשאתה עושה לילד כיבוי אורות, אתה עושה אותו כמו לילד שלך, ואתה משכים אותו בבוקר, אתה גם יכול לכעוס עליו כמו על הילד שלך.

<בנימין חדד: זה גם בסדר.

<בנימין חדד: אתה עושה תהליך חינוכי שבא מנקודת מוצא של בית, משפחה וקהילה, ולא מנקודת מוצא של מקום שתפקידו בסוף היום לספק רק למידה, ציונים, שהם גם חשובים, אבל הם לא הדבר היחיד.

<בנימין חדד: אני חושב שזה מה ששוזר את כל כפרי הנוער בארץ.

<בנימין חדד: זה שוזר את היום-יום ואת ה-24 שעות ביממה שלנו, ואת ה-365 יום בשנה, כי כפר נוער לא נסגר אף פעם; הוא פתוח בחופשים, הוא פתוח בשבתות, וגם בשבתות חופשיות סו קולד, יש ילדים בכפר.

<בנימין חדד: זו העשייה שכולנו גאים בה, גאים להשתייך אליה, ומודים לקב"ה, למזלנו – כל אחד על-פי אמונתו – על זה שזיכה אותנו לעסוק בזה.

<בנימין חדד: תודה.

יואל רזבוזוב: תודה לבני.

יואל רזבוזוב: כותרת, שמכפר הנוער שלכם יכול לצאת גם בורר...

<בנימין חדד: עוד משפט אחד, ברשותך.

<בנימין חדד: הרב קבדה שנמצא פה, הוא בוגר הכפר, חניך כפר הנוער לשעבר.

<בנימין חדד: הוא רב של כפר הנוער הדתי.

<בנימין חדד: זו גם אמירה – בוגרים שלנו ממשיכים להוביל את הכפר מתוכנו.

<בנימין חדד: הם הדמויות שמובילות אותנו ביום-יום שלנו.

יואל רזבוזוב: יפה.

יואל רזבוזוב: אני רוצה לתת לאבי, בבקשה.

<אברהם צ'קול: צהריים טובים.

<אברהם צ'קול: אני עליתי בשנת 2009.

<אברהם צ'קול: אחרי ששנה הייתי במרכז קליטה, הלכתי לפנימייה.

<אברהם צ'קול: מה שקיבלתי בפנימייה, שכולם מדברים שם עברית.

<אברהם צ'קול: כשעברתי לפנימייה, ישר קלטתי הרבה דברים – שפה, גם עם הצוות.

<אברהם צ'קול: למשל, עם ההורים הייתי מדבר אתם באמהרית.

<אברהם צ'קול: אבל שם כולם מדברים עברית – יותר קולטים, יותר לומדים, יותר מתקדמים יחד.

יואל רזבוזוב: יפה מאוד.

יואל רזבוזוב: במרכזי קליטה כן צריך לתת את המידע הזה, למשוך את הילדים לכפרים, כי במרכז קליטה אתה חי בנישה שלך, ואתה יוצא לכפר, וזה שונה, האינטגרציה יותר טובה.

יואל רזבוזוב: חשוב לפרסם את זה כמו שצריך.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: הגברת מיכל שטרן, מנהלת רמת הדסה, הסוכנות.

<מיכל שטרן: בוקר טוב.

<מיכל שטרן: אחרי חבריי המדהימים קשה לי להוסיף, אבל בכל זאת, יש לי סיפור משפחתי.

<מיכל שטרן: התחלתם במשפחות עולים, אז אני דור 13 מצד אמי.

<מיכל שטרן: אבל כל פעם כשמדברים על עלייה, אני אומרת: כולנו חווינו את משבר העלייה.

<מיכל שטרן: סבא שלי עלה מרוסיה ב-1910.

<מיכל שטרן: ציוני גדול.

<מיכל שטרן: עלה למושב מרחביה.

<מיכל שטרן: נפטר בגיל מאוד צעיר כתוצאה מהרצון שלו ומהפערים הגדולים בין להיות חקלאי במושב מרחביה לבין להיות איש ספר, כפי שהוא הגיע.

<מיכל שטרן: הוא לא שרד, מה שנקרא, את הקושי.

<מיכל שטרן: לימים אמא שלי, שנולדה כבר במושב מרחביה, עבדה בשליחות ההתיישבות של אז בבן שמן כמדריכה חינוכית.

<מיכל שטרן: אחותי, שכבר נולדה במושב בית לחם הגלילית למשפחה מבוססת, עם שורשים עמוקים, למדה בכפר גלים, והיא בוגרת כפר גלים.

<מיכל שטרן: תכף אספר מה כפר גלים בחלום היה הדבר המיוחד אז לתלמידי כפר גלים.

<מיכל שטרן: כשאני סיימתי את הצבא, שנה עבדתי בכדורי, ואחרי שסיימתי את הלימודים, השתלבתי ברמת הדסה, בבית הספר, כמורה, ומאז 33 שנה אני עובדת, והיום מנהלת את הכפר.

<מיכל שטרן: הכפר שייך לסוכנות היהודית, ואני רואה פה משהו של סיפור שזור בין כל הגופים שעוסקים למען עלייה וקליטה והיטמעות ושזירת המרקם האנושי המאוד מגוון שלנו כחברה ישראלית, שעובר בין ההתיישבות העובדת, בין כפרי הנוער, בתיווך גופים כל כך גדולים שעוזרים.

<מיכל שטרן: כנראה, בזמנו יותר הסוכנות היהודית ועליית הנוער; היום גם הפילנתרופיה נכנסת לתוך הסיפור הזה, ואנחנו נהנים מאוד מהפילנתרופיה והתמיכה בראשותו של אבי נאור, שנכנס לכפר לפני 12 שנה, והפך את הכפר למקום אחר.

<מיכל שטרן: אני רוצה לציין שני הבדלים שעושים היום את הכפר למשהו, מלבד זה שהתקדמנו, ואנחנו כבר לא מכינה, ויש בית ספר תיכון, ופותחים מכללה, ובהחלט פורצים למקומות שלא ידענו מעולם.

<מיכל שטרן: אני גם לא מקבלת את הנתונים שנאמרו פה בעניין גיוס ומשתחררים מהצבא.

<מיכל שטרן: 85 אחוז מהילדים, ששליש מהם יוצאי חבר העמים, שליש למשפחות מאתיופיה, מסיימים את הצבא ועושים שירות נפלא.

<מיכל שטרן: לכפר צריך שיהיה חזון, והחזון הזה היה בכפר גלים.

<מיכל שטרן: היה ברור שעוזרים לילדים לבנות חלום, וכולם נטוו באיזשהו אופן לגרעין התיישבותי.

<מיכל שטרן: אז זה היה החלום.

<מיכל שטרן: בנו את רמת רחל, ומי שרצה, הלך, ומי שלא רצה, לא הלך, אבל היה חלום שסביבו כל החברה הזאת פעלה ועסקה והיתה חדורת אידיאלים ושליחות.

<מיכל שטרן: נדמה לי שהיום אנחנו לא בתוך חלום קולקטיבי.

<מיכל שטרן: פעם אחת צריך להגדיר חלומות קולקטיביים כאלה, ולהגיד: יש אפשרות לצאת גם למסלול כזה, מסלול אחר, שאנחנו מעודדים לקהילות כאלה ואחרות, כדי שילדים יוכלו לצמוח ולראות יחד אתנו את העתיד, ולבחור.

<מיכל שטרן: ירצו – יבחרו; לא ירצו – לא יבחרו.

<מיכל שטרן: כפר נוער זה לא הסיפור של עובדי הכפרים הנפלאים.

<מיכל שטרן: בדרך- - - , שנמצא אתי, וכריסטינה, שוודאי עוד מעט תדבר, אמר לי: את יודעת מה ההבדל בין המורה שלי הקודמת למורה שלי היום?

<מיכל שטרן: זה הברק בעיניים, זה שלא מוותרים עלינו.

<מיכל שטרן: אז את זה כולכם אמרתם – הברק בעיניים, ושלא מוותרים עליהם, וחבורה של אנשים חדורי שליחות ומחויבות.

<מיכל שטרן: אבל אני אומרת שהסיפור של כפרי הנוער הוא לא רק של העובדים בכפרי הנוער אלא של החברה הישראלית כולה.

<מיכל שטרן: ואני את החברים שלי בטבעון ובסביבה ההתיישבותית הקרובה, אני קוראת להם יום-יום, ואני אומרת להם: חברים, זה הסיפור של כולנו.

<מיכל שטרן: ואני יכולה לומר שעל 140 העובדים בכפר יש עוד 100 מתנדבים מהסביבה, שבונים מפעלים אנושיים, נכנסים במעורבות לכפר, יום-יומית, וזה מעבר לגיוס כל התרומות והתמיכות, גם מאבי נאור, גם מהסוכנות היהודית, גם מהרוח הישראלית – כל מי שנכנס ותורם לכפר, ותאמינו לי, זה לא מספיק.

<מיכל שטרן: בתוך זה אנחנו יושבים בגאווה רבה.

<מיכל שטרן: תודה.

יואל רזבוזוב: תודה למיכל שטרן, מנהלת רמת הדסה.

יואל רזבוזוב: עכשיו נשמע מכריסטינה, חניכת רמת הדסה.

<כריסטינה אשורוב: צהריים טובים.

<כריסטינה אשורוב: עליתי לארץ ב-2001.

<כריסטינה אשורוב: היינו שבעה אנשים, עלינו לארץ, ממולדובה.

<כריסטינה אשורוב: הדבר הכי קשה שהיה כשעלינו ארצה, זה השפה.

<כריסטינה אשורוב: לא היתה לנו השפה המשותפת כדי להסתגל בין כל האנשים.

<כריסטינה אשורוב: אחרי כמה שנים נכנסתי לפנימייה, ושם עזרו לי להשתקם ולהיות שווה בין כל הילדים, כי כולם שם - לא מתייחסים למישהו שהגיע, וישר מנדים אותו לצד, ואומרים: היא עולה, היא לא יודעת את השפה, אז לא כדאי להתחבר אליה.

<כריסטינה אשורוב: הפוך – מנסים כמה שיותר להתחבר ולעזור.

יואל רזבוזוב: באיזו כיתה את?

<כריסטינה אשורוב: אני עכשיו בכיתה י"א.

יואל רזבוזוב: מה התוכניות?

<כריסטינה אשורוב: נפתחה אצלנו מגמת CNC בפנימייה, ועכשיו אני לומדת שנה שנייה.

<כריסטינה אשורוב: יפתחו גם י"ג-י"ד שנה הבאה, אז אני מצטרפת לזה, ועם זה אמשיך גם בצבא.

יואל רזבוזוב: חינוך טכנולוגי צריכים לעודד.

יואל רזבוזוב: אלי זרחין, בבקשה.

<אלי זרחין: אדוני היושב-ראש, כשאנחנו מדברים על עולה שגר, נגיד, ברמלה, והוא רוצה ללמוד עברית, אין לו ברמלה אפשרות כזאת.

<אלי זרחין: יש אולפן רק למבוגרים; אין אולפן לילדים, עירוני, ואין עברית באף חטיבת ביניים.

<אלי זרחין: אז ילד עולה שגר ברמלה, הולך ליאנוש ז'בוטינסקי, רבע שעה נסיעה, כי זה בית הספר היחיד באזור שיש שם אולפן עברית ברמות א', ג' ועוד.

<אלי זרחין: ילד שגר ברמלה, שגדל במשפחת עולים, ורוצה ללמוד מדעים, פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים – אין ברמלה אף בית ספר, אף חטיבת ביניים שמלמדת פיזיקה וביולוגיה.

<אלי זרחין: אז הוא בוחר ללכת ליאנוש ז'בוטינסקי, רבע שעה נסיעה, כי זה בית ספר, כפר נוער שנותן מענה גם במדעים, גם בטכנולוגיה.

<אלי זרחין: ואז עיריית רמלה מתחילה במלחמה, כי היא מאבדת כסף, אדוני, גם נתניה, שילדים לא ילכו לרזיאלי, הרצליה, ואז פונים למשרד החינוך לא להעביר שכר לימוד לכפר נוער.

<אלי זרחין: נשאלת השאלה, למה?

<אלי זרחין: למה עדיין, כשיש חטיבות ביניים בעיר, נשארת ההוראה הישנה, שיסודי זה עד כיתה ח', ולרשות יש בעלות על הילד עד כיתה ח'?

<אלי זרחין: למה?

<אלי זרחין: למה אי-אפשר להכריז על כפרי נוער- - -

יואל רזבוזוב: זה בוועדה של מצנע, אבל אם אתה אומר שיש לך נושא האולפן, שאין במקום אחר – זו כבר נישה שאפשר- - -

<אלי זרחין: בכל כפר נוער היום יש אולפן עברית.

יואל רזבוזוב: אבל אם יש לך עולה שזקוק לאולפן, ואין לו בבית ספר בעיר אולפן, אני חושב שזו נקודה שתפנו לוועדה- - -

<אלי זרחין: אבל עיריית רמלה או עירייה אחרת לא מוכנה לשחרר, כי היא מאבדת כסף.

יואל רזבוזוב: אז תפנה לוועדה ונוכל לעזור, כי אם יש צורך כזה, סביר להניח שנוכל לשכנע.

אברהם מיכאלי: אלי, הסוגייה הזו עלתה – ודאי ליווית אותנו אז – בעניין שובו.

אברהם מיכאלי: שובו רצו לקחת תלמידים בעיר – זה לא מוסד התיישבותי.

אברהם מיכאלי: לא רצו לתת להם תלמידים בעיר, וראשי ערים נלחמו נגדם, מה לעשות?

<אלי זרחין: הדבר השני, שגם קשור לכסף – כפר נוער היום נמצא בבעלות של – כפר הנוער ז'בוטינסקי בעלות של - - - זה אורט, מישהו אחר.

<אלי זרחין: ואז משרד החינוך נותן שכר כלשהו על ילדי פנימייה, ילדים אקסטרניים, ללימודים ולחיים בפנימייה.

<אלי זרחין: קורסת מערכת ביוב בכפר.

<אלי זרחין: משרד החינוך אומר: זה לא אנחנו.

<אלי זרחין: אנחנו לא מתקצבים את זה.

<אלי זרחין: נופל קיר בבניין.

<אלי זרחין: צריך לעשות שיפוץ משמעותי, שזה הרבה מאוד כסף.

<אלי זרחין: משרד החינוך אומר: זה לא אנחנו – תחפשו תורמים.

<אלי זרחין: למה?

<אלי זרחין: כפר נוער הוא של המדינה.

<אלי זרחין: ילדים שנמצאים שם, נמצאים בכפר של המדינה.

<אלי זרחין: קרסה מערכת ביוב – אני מאמין שמר פישר צריך לממן כפר נוער לתיקון מערכת ביוב – דברים שלא קורים היום.

יואל רזבוזוב: בסוף מתקנים.

<אלי זרחין: מתקנים מהתורמים.

<אלי זרחין: כל כפר מחפש תורמים שייתנו קצת כסף לשיפוצים, לכל מיני תיקונים, אבל למה זה צריך להיות?

<אלי זרחין: זה כפר של המדינה, והילדים שם נמצאים בשם המדינה.

<אלי זרחין: המדינה לא יכולה לממן את זה.

<אלי זרחין: הדברים האלה קשורים גם לשכר.

<אלי זרחין: אומר כאן מנהל כפר, שהוא נותן לילדים בכפר שלו ללמוד בשפה הרוסית בשנה הראשונה מתמטיקה ואנגלית.

<אלי זרחין: הוא לא מקבל איזה מימון.

<אלי זרחין: משרד החינוך לא מוכן לממן לו מורים, אז הוא צריך לחפש כסף.

<אלי זרחין: מאיפה?

<אלי זרחין: אם המדינה לא מוכנה בשכר לימוד לספק לו צרכים של המקום, אז לחפש תורמים?

<אלי זרחין: אני חושב שצריך להעלות את הנושא הזה, שכפר נוער עושה היום מצווה מאוד גדולה בישראל – לוקח ילדים שלא מוצאים מענה באופקים או ברמלה, וילד שנמצא בכפר נוער, אני סבור שהמדינה צריכה לקחת אחריות ולממן את כל הצרכים שיש בכפר נוער.

<אלי זרחין: אין שום בעיה שהמדינה תבוא ותבקר, לאן הולך הכסף.

<אלי זרחין: תודה.

יואל רזבוזוב: אתה רוצה להתייחס?

<בני פישר: אני לא אענה, אבל אני מאוד מסכים אתך.

<בני פישר: קודם כל, אלה האתגרים שעומדים בפנינו.

<בני פישר: דיברו פה על סל לאור, על 70 אחוז במימון המדינה, וזה עדיין הרבה, וצריך להגדיל את סל לאור.

<בני פישר: יש לנו המון אתגרים.

<בני פישר: שר החינוך כבר מצהיר הצהרות.

<בני פישר: היום כפרי הנוער נמצאים בסדרי עדיפויות.

<בני פישר: יש רוח חדשה.

<בני פישר: אף אחד לא מבטיח הבטחות פה, אבל עושים עבודה רצינית, גם של חקיקה.

<בני פישר: היום הזה הוא חלק מהתהליך – להעלות את המודעות.

<בני פישר: לחברי הכנסת יש פה תפקיד מאוד חשוב.

<בני פישר: אנחנו חושבים שצריך לעשות שינוי גם בצורת התקצוב, גם בנושא אחזקה – כפרים ישנים.

<אלי זרחין: כל הכפרים הם ישנים.

<בני פישר: נכון, ואנחנו מקווים מאוד שנצליח.

יואל רזבוזוב: זו בעיה, של השיפוצים, כי גם אני ביקרתי בכמה כפרים, וראיתי- - -

<בני פישר: בעניין הזה אני כן צריך לומר – נגיד את זה עוד מעט באודיטוריום – שר החינוך הצהיר, ואנחנו עכשיו עובדים על זה – אנחנו עם תוכנית חומש, שמשפרת את סביבת החיים של התלמידים בכפר, תוך חמש שנים, בשאיפה לשדרג באופן מאוד-מאוד משמעותי, מעל 35 מיליון שקלים בשנה, שזה המון, מעל 100 ומשהו מיליון במשך חמש שנים.

<בני פישר: זה ודאי התחלה של תהליך; יש עוד הרבה עבודה.

יואל רזבוזוב: יש לילדים האלה עתיד.

<אלי זרחין: בכפר נוער ז'בוטינסקי 98 אחוז מהילדים מתגייסים לצה"ל, 2 אחוז בנות בוכריות קווקזיות מתחתנות.

<אלי זרחין: אני ב-17 שנים שאני בכפר, לא מכיר ילד אחד שנשר מהצבא.

<אלי זרחין: כולם מסיימים שלוש שנים או שנתיים, כולם באים לכפר, וקרביים אצלנו- - -

קריאה: נוער עולה בוגרי כפרי נוער זה סיפור אחר לגמרי.

שמעון סולומון: אלי, טוב שאתה אומר את זה, וחשוב שאנחנו נפגשים כולנו יחד.

שמעון סולומון: יש פה גם עניין ברמה הארצית, שזה נתונים כלליים.

שמעון סולומון: זה צריך להדאיג אותך – לא להתגונן.

שמעון סולומון: זה חתך, ממוצע.

שמעון סולומון: אולי לא אצלך.

שמעון סולומון: בזכות מקומות כמוך 50 אחוז – אחרת היה יותר.

<אלי זרחין: אני מכיר את העולים שרוצים צה"ל, כי זה פותח להם אופציה לעתיד.

יואל רזבוזוב: עם נתונים אנחנו לא מתווכחים.

יואל רזבוזוב: בליינש מקונן, מפקחת בחינוך ההתיישבותי, בבקשה.

<בליינש מקונן: צהריים טובים.

<בליינש מקונן: אני מפקחת חדשה.

<בליינש מקונן: חשוב לי לומר שאיך שנפתח הדיון היה כזה נעים וחיובי – איך הוא אמר: בואו נדבר על הדברים החיוביים, ויש עוד מה לעשות.

<בליינש מקונן: אני מאמינה שאי-אפשר רק לשתות מחצי הכוס המלאה, ואם זה הנתון, אנחנו קודם כל נשתה את חצי הכוס המלאה, ואת חצי הכוס הריקה, נשלים.

<בליינש מקונן: הייתי רוצה לעשות הבחנה בין שני סוגי עולים.

<בליינש מקונן: אם אני מדברת על עולים שהיו כמוני, כמו שמעון, רובנו, שהיום אנחנו נמצאים במקומות מפתח, כפרי הנוער מבחינתנו היה מענה הכי מתאים.

<בליינש מקונן: לבוא בגיל 15, 16 ללא שפה, לא אל"ף ולא בי"ת, ללמוד שפה, ללמוד מקצועות ולצאת עם תעודת בגרות מלאה – אני לא יודעת איזה בית ספר בתוך העיר יכול לתת מענה כזה.

<בליינש מקונן: זה משהו שייאמר לזכותם של כפרי נוער, ואי-אפשר בלי זה.

<בליינש מקונן: הדבר השני שרציתי לעשות את ההבחנה הוא, היום אני גם יועצת חינוכית, ויש לי כובע אחר, שאני בבית הספר.

<בליינש מקונן: ילדים גדלו פה.

<בליינש מקונן: נולדו כאן – מעון, גן, בית ספר יסודי.

<בליינש מקונן: בכל זאת בגיל 12, 13, מוצאים עצמם רוצים ללכת לפנימייה.

<בליינש מקונן: לא פעם כפרי נוער פוגשים ילדים שמגיעים אליהם ללא קרוא וכתוב, שלא רכשו את הקריאה, דור שני.

<בליינש מקונן: היא דיברה על דור וחצי ודור שני.

<בליינש מקונן: אני מדברת על זה.

<בליינש מקונן: זה אומר שהילדים שלי – אני הייתי חייבת את הפנימייה הזאת, כי רק דרך העזרה המסיבית שהיתה לי יכולתי להגיע לאן שהגעתי היום.

<בליינש מקונן: אנחנו מדברים גם על הדור השני ודור וחצי שעדיין צורך וזקוק לפנימייה, ושם אני שמה את סימן השאלה, ובטח אתם כחברי כנסת תוכלו להוביל את זה.

<בליינש מקונן: אני בטוחה שזה לא המקום הזה.

<בליינש מקונן: הדבר השלישי, ילד יצא מהבית, ואם הוא כבר יצא, הייתי שואפת שיהיה – אולי קשה לומר: יותר טוב מהבית, אבל לא פחות מהבית.

קריאה: לא בושה להגיד.

קריאה: זה צריך להיות יותר טוב מהבית.

<בליינש מקונן: הצטנעתי.

<בליינש מקונן: אני רוצה להגיד שיהיה טוב יותר מהבית, כדי שבאמת כל המעטפת הזאת תביא לאן שהביאה את רובנו.

<בליינש מקונן: תודה.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: יש הרבה דברים במה שאת אומרת.

יואל רזבוזוב: יש לי הרצאה, מצוינות, ואני מספר בה, שכשאמרתי לאמא שלי: אני רוצה ללכת לפנימייה בוינגייט, היא נלחצה – שמעה: פנימייה, ואמרה: אתה לא הולך לשום מקום.

יואל רזבוזוב: לחלק מהאנשים זו טראומה, ואנחנו פה רואים הרבה דוגמאות, איזה נוער יצא בסופו של דבר, איזה בוגרים יצאו מאותם מקומות.

יואל רזבוזוב: באמת יש, כמו שחבר הכנסת סולומון אומר, שעדיף שהילד יהיה בסביבה הטבעית, אבל לא תמיד הסביבה הטבעית מתאימה, אז שם אנחנו צריכים לזהות ולעודד אותם, כי האינטגרציה הרבה יותר טובה.

קריאה: לא תמיד יש לו מענה בסביבה הטבעית.

יואל רזבוזוב: מצב באמת חמור, שהילד לא יודע לקרוא ולכתוב בגיל מבוגר, אז זו המסגרת המתאימה, ולשם צריך לאגד פה את כל הגורמים, ופשוט לעודד.

יואל רזבוזוב: אפילו, הייתי אומר, אנחנו לא מדברים פה על אלפים, עשרות-אלפים; לבוא, ואנחנו כדוגמה אישית – את צריכה ללכת, אני צריך ללכת, שמעון צריך ללכת, ולדבר עם אותם ילדים ולומר: גם אני הייתי שם, וזו הדוגמה, ואפשר להגיע.

יואל רזבוזוב: אפשר להביא את האנשים שהם המודלים, שיבואו ויספרו לילדים במרכזי קליטה, בשכונות, שיש מקום טוב, ושאפשר להתחנך בו, ושהוא יכול להיות תחליף.

יואל רזבוזוב: אני חושב שזה חשוב.

יואל רזבוזוב: דנה זקס מהפורום הציבורי לכפרי הנוער והפנימיות.

<דנה זקס: שלום, אני גם נציגת הסוכנות וגם חברת הנהלה בפורום.

<דנה זקס: קודם כל אני רוצה להודות לחבר הכנסת שמעון סולומון, שתומך בכלל בפורום ובכפרי הנוער, והיום הזה הרבה מהארגון שלו והאפשרות שלו והקיום שלו הוא בזכותו, אז קודם כל תודה רבה.

<דנה זקס: אני חושבת שאם רואים את כפרי הנוער, יש הרבה מאוד מילים חיוביות שכולם אומרים על כפרי הנוער, אבל בפועל אני חושבת שבלי עבודה בין-משרדית מסודרת המצב של כפרי הנוער הוא לא פשוט.

<דנה זקס: קודם כל, יש פער נורא גדול בין כמות הילדים בארץ שנמצאים בסיכון גבוה, והם נמצאים או כנושרים סמויים או כילדים ללא מסגרת בקהילה.

<דנה זקס: מצד שני, המצב שבו הרבה כפרי נוער נאבקים למצוא את החניכים, ולא כל כפרי הנוער, אבל דווקא כפרי הנוער שמיועדים לאוכלוסיות שיש להם פערים לימודיים מאוד גדולים ואוכלוסיות יותר בסיכון הרבה פעמים נמצאים לא בתפוסה מלאה, שזה היה לכאורה מאוד טוב, אלמלא היו עשרות-אלפי ילדים שהיו צריכים להיות בכפרי הנוער, ונשארים בקהילות לא כי מטפלים טיפול בקהילה, אלא כי אין עבודה מסודרת ומאורגנת של הגורמים השונים בקהילה ושל משרדי הממשלה ביחד כדי לקחת את אותם ילדים ולהוציא אותם לכפרי הנוער.

<דנה זקס: הנתון הרשמי מדבר על 300 אלף ילדים בסיכון בישראל.

<דנה זקס: לא לכולם יש פתרונות בקהילה.

<דנה זקס: גם לא יהיו לכולם פתרונות בקהילה, כי יש ילדים שהפתרון הנכון להם הוא כפר הנוער.

<דנה זקס: הם צריכים מערכת כוללנית.

<דנה זקס: אנחנו היום בסוכנות היהודית, ואני חושבת שגם בפורום, מאוד עסוקים בשאלה, מה קורה עם הילדים- - - הקמנו רשת מכינות קדם צבאיות חצי שנתיות שמיועדת לבוגרי נוער.

<דנה זקס: אם חושבים על זה שרבע מהאוכלוסייה מתגייס במרס, אבל מסיים את כפר הנוער ביולי, עולה השאלה, מה הוא אמור לעשות מיולי עד מרס?

<דנה זקס: לא לכולם יש בית ולא לכולם יש בית שנכון שהם יחזרו אליו לחצי שנה, ובייחוד במקומות יותר חלשים גם אין עבודה.

שמעון סולומון: גם הביטוח הלאומי בסיפור הזה.

<דנה זקס: תכף אגיד על זה.

<דנה זקס: בעצם הקמנו איזושהי תבנית שמציעה לכל בוגר כפר נוער, ודאי למישהו שהגיע ללא עורף משפחתי, אבל גם חבר'ה שהגיעו עם עורף משפחתי אבל בני עולים או ישראליים ותיקים , שנכון להם לבוא לחצי שנה של מכינה, שעושה הכנה טובה יותר לצה"ל, ללכת לצה"ל ולקבל ליווי, ואחרי זה לחזור לחצי שנה תוכנית נוספת, שבה הם מקבלים מקום עם מגורים, אפשרות לעבוד בעבודה מועדפת ולחסוך את הכסף לשנת הלימודים הראשונה, ובתום החצי שנה של התוכנית הפוסט צבאית אנחנו נותנים מלגות – או ללימודים אקדמיים או ללימודי מקצוע או להשתלבות לתוך חברות הי טק.

<דנה זקס: אנחנו עושים את זה יחד עם רשתות של מלונות – עם ישרוטל, עם רשת פתאל, עם חברות הי טק שנותנות את העבודה לצעירים, ואז אותו בוגר כפר נוער, שבא למכינה לפני צבא, לווה בצבא ואחרי צבא, מקבל מלגה ללימודים, ויכול לחסוך כ-30 אלף שקל, שזה מאפשר לו להתקיים בזמן שהוא מקבל את המלגה, ולהמשיך ללמוד הלאה.

<דנה זקס: גם בכפר הנוער רמת הדסה יש תוכנית בשם רואים 6/6, שההתייחסות היא לששה ימים שהנער או הנערה בכפר, אבל גם בהסתכלות שש שנים קדימה, שזה בעצם מה שרוב המשפחות עוזרות גם בליווי הילדים שלהם.

<דנה זקס: אני חושבת שצריך לעשות פה מהלך בין-משרדי וממשלתי, שדואג לקחת את אותם חבר'ה ולתת להם את הליווי עד שהם מקבלים מקצוע ויכולים להשתלב בצורה טובה בחברה כבוגרים.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: לגבי הצוות הבין-משרדי, יש לנו חבר הכנסת סולומון, שלקח ומוביל את הנושא הזה.

יואל רזבוזוב: אני חשוב שחשוב שתעשה שולחן עגול עם כל הצוות המקצועי, ולראות את כל הבעיות שדיברנו כאן עליהן.

יואל רזבוזוב: אני רוצה לציין – בדרך כלל פוליטיקאים אוהבים לקחת דברים תקשורתיים ושמביאים קולות.

יואל רזבוזוב: זה לא דבר שהוא תקשורתי ולא דבר שמביא קולות בבחירות.

יואל רזבוזוב: זה דבר ששמעון עושה מהלב, ואני מברך אותו על כך.

יואל רזבוזוב: מה שאתה עושה זה מחמם את הלב, שיש חברי כנסת שלוקחים נושאים כאלה, ואנחנו כוועדה נעמוד מאחוריך, מה שאתה צריך.

יואל רזבוזוב: אחרונת הדוברים, זיוה מקונן, מהאגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.

<זיוה מקונן-דגו: שלום.

<זיוה מקונן-דגו: ראשית, אתחיל בזה שאני גם בוגרת כפר נוער, אבל לא מבחירה וכי ההורים שלי בחרו וכו', אלא כי היתה החלטה גורפת בשנות ה-80, שכל בני הנוער יוצאי אתיופיה הולכים לפנימיות, וזה מה שהיה.

<זיוה מקונן-דגו: אני מאוד מקווה שאני לא הורסת פה חגיגות, אבל אני רוצה להביא גם עובדות מהשטח.

<זיוה מקונן-דגו: אני מסכימה אתך- - -

יואל רזבוזוב: רק אם אפשר בקצרה, כי ב-13:00 יש טקס לכל הנוכחים בוועדה.

<זיוה מקונן-דגו: אני מסכימה אתך בהחלט, שכפרי נוער היוו מקום משמעותי באותן תקופות לכמה, אבל רוב בוגרי כפר הנוער יוצאי אתיופיה לא נמצאים בעמדות האלה שלך ולא בעמדות של חבר הכנסת סולומון.

<זיוה מקונן-דגו: רוב האנשים לא בעמדות משמעותיות, ואם אנחנו מדברים על אחוז המתגייסים הגבוה של יוצאי אתיופיה, אבל מצד שני, או יושבים בכלא- - -

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת הביא לנו נתונים.

יואל רזבוזוב: דיברנו על זה.

<זיוה מקונן-דגו: או פי שמונה מהמתאבדים הצעירים הם מקרב יוצאי אתיופיה – אלה נתונים מדאיגים.

<בני פישר: אבל תעשי הבחנה בין כפרי הנוער.

<בני פישר: חשוב לחדד ולא לעשות פה סלט.

<זיוה מקונן-דגו: אני לא הפרעתי לאף אחד, בבקשה תנו לי להגיד את הנקודות.

<זיוה מקונן-דגו: יש כמה סוגי פנימיות, ברור לנו.

<זיוה מקונן-דגו: ברור לנו שאם אלה פנימיות אליטיסטיות שבוחרות, והמקום שלהם הוא במקום אחר, ותלמידים הולכים למקומות האלה, אין לנו מה להתווכח.

<זיוה מקונן-דגו: אבל כשאנחנו מסתכלים על פנימיות של עליית הנוער, ו-22 אחוז מהתלמידים שלומדים שם הם יוצאי אתיופיה, יש פה סוגייה שצריך לשים אותה על השולחן.

<זיוה מקונן-דגו: ואם אנחנו נכנסים לפנימיות, והיינו ושיתפנו את ראש המינהל על פנימיות שביקרנו בהן, והיינו בארבע פנימיות בשנה האחרונה, ומתוך הארבע בשלוש פנימיות רוב התלמידים יוצאי אתיופיה לומדים בכיתות נפרדות, אלה נתונים מדאיגים.

<זיוה מקונן-דגו: אני חושבת שצריך לראות את הנקודות האלה.

<זיוה מקונן-דגו: לצערי הרב, אני מעלה את הדברים שקצת קשה לחגוג אתם.

<זיוה מקונן-דגו: יוצאי אתיופיה, 22 אחוז, כשהם מהווים רק 3 אחוזים מכלל האוכלוסייה של התלמידים, זה אומר משהו.

<זיוה מקונן-דגו: ברור לי שצריכות להיות מסגרות פנימייתיות, כי יש ילדים שצריכים את המסגרות האלה, ואם עליית הנוער או החינוך ההתיישבותי לקח על עצמו לקבל את התלמידים האלה, צריך להיות לו כל הכלים כדי להוציא אותם תלמידים, בוגרים אחראיים, בוגרים מחויבים, בוגרים שיכולים לצאת עם נתונים ויכולים להשתלב בכל הרמות.

<זיוה מקונן-דגו: ואם אנחנו מבקשים לראות נתונים, צריך לשים את הדברים האלה על השולחן כדי לראות.

<זיוה מקונן-דגו: צריך לתת מקום ולראות מיהם העולים באמת.

<זיוה מקונן-דגו: מסגרת נעל"ה, ברור שאם ילדים עולים ללא הוריהם, המסגרת הזאת היא טובה, אבל לא בכל מחיר לכל העולים המסגרות האלה מתאימות.

<זיוה מקונן-דגו: אם תלמיד מגיע, אני חושבת שכפרי הנוער צריכים להיות מוכנים כדי לתת מענה.

<זיוה מקונן-דגו: אני מכירה את נתוני הפערים, וכל כפרי הנוער אומרים לנו שהתלמידים מגיעים עם פערים מאוד גדולים.

<זיוה מקונן-דגו: אני חושבת שעל הנושא הזה צריך לקיים דיון בוועדת החינוך, אדוני חבר הכנסת סולומון.

<זיוה מקונן-דגו: בוועדת החינוך צריך להתקיים דיון על נושא הפערים, וכמה הכפרים מחויבים באמת להוציא את הילדים האלה עם כלים - גם אם לא עם תעודת בגרות, עם כלים מקצועיים כדי שיוכלו להשתלב.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: משפט אחד.

<יוסף חזי: חזי יוסף, מנהל כפר הנוער כנות.

<יוסף חזי: ביקשתי את רשות הדיבור רק כדי לומר משפט אחד: כפרי הנוער של המינהל לחינוך התיישבותי הם רשת הביטחון של החברה הישראלית, ואני מודה לוועדה על שנרתמה לעזור לד"ר בני פישר מנהל המינהל ולפורום הציבורי כדי להוביל את כפרי הנוער למקום עוד יותר טוב; להיות חלק חזק של החברה הישראלית.

<יוסף חזי: תודה.

יואל רזבוזוב: תודה.

יואל רזבוזוב: חבר הכנסת סולומון.

שמעון סולומון: תודה.

שמעון סולומון: אעשה את זה קצר.

שמעון סולומון: אל"ף, הצטרף אלינו בני לוין.

שמעון סולומון: כשהזכרנו את בן יקיר – אני הייתי עד אישית, עבדתי שם תקופה, וראיתי איך המקום הזה הפך להיות מבחינה פיזית מקום שנוח לחיות בו בזכות הכניסה שלו לכפר, ובעזרת השם, אני מקווה שיותר ויותר – זקס, את יודעת על מה אני מדבר – שניכנס לאט-לאט לכפרי נוער, להפוך אותם לכמה שיותר נוחים.

שמעון סולומון: גם אבי נאור, כמו ברמת הדסה שביקרתי שם – נדמה לי, יום אחרי ההיבחרות שלי; נדמה לי שהופתעת שהגעת בכלל – רצו לבטל את המפגש, ולי היה ברור ללכת, כי עצם היבחרותי לא מבטלת עשייה – כך אמרתי לך, אני חושב.

שמעון סולומון: לכן אנחנו צריכים ללכת ולראות ולשפר כמה שיותר.

שמעון סולומון: כפרי נוער, אם לא הבנת אותי נכון, ישעיה, אם לא היו כפרי נוער, היה צריך להמציא אותם בשביל תלמידי נעל"ה, כי הם צריכים כפרי נוער.

שמעון סולומון: אז אנחנו מדברים באופן כללי, אבל ברור לנו מי צריך ומי לא צריך, אבל התפישה העקרונית כתפישה, שילד מקומו הוא במשפחה, היא אמירה כללית יותר, ומי שצריך אותה, היא צריכה להיות הכי טובה – זו אמירה.

שמעון סולומון: יש כפרי נוער שהם שיקומי, טיפולי, חינוכי.

שמעון סולומון: אני יודע על מה אתם מדברים, זיווה, וזה דיון אחר.

שמעון סולומון: אנחנו צריכים בוועדת חינוך, פה, להמשיך, כי כשאנחנו בודקים בתוך כפרי נוער, נגיד, איפה עולים כאלה או אחרים נמצאים רובם, אם בשיקומי או בטיפולי, ואיפה בחינוך הנורמלי, יש שם סוגייה שצריך לבדוק אותה ולא צריך להתעלם ממנה, אבל היום זה להצדיע, לומר תודה, כי בסך הכול כפרי נוער, חינוך התיישבותי, פנימיות, יש עשייה, ואנחנו נמשיך לטפל בזה.

שמעון סולומון: זה מספיק גדול כדי שלא נגיד את זה כלאחר יד, אלא לקיים דיון ממש טוב.

שמעון סולומון: יש פה שינוי מגמה מצוין של שר החינוך, שמשקיע מעל 100 מיליון שקל כדי שהתלמידים האלה, איש שנראה גיבור גדול, ראיתי כמה הוא שבור כשהוא ראה את הילדים בקיץ, שאין להם מזגן, ושאין להם תנאים הכי טובים.

שמעון סולומון: דיברנו על זה כמה פעמים.

שמעון סולומון: לכן אני חושב שיצירת תנאים טובים בתוך הכפר – שתהיה אווירה טובה, שיהיה מזגן וחם ונעים, זה לא פחות חשוב מפיזיקה ומתמטיקה, ואני חושב שצריך להדביק את זה כמה שיותר פילנתרופים, שיעזרו עד שהמדינה תיקח 100 אחוז אחריות.

שמעון סולומון: בעיית זהות בקרב יוצאי אתיופיה היא הבעיה הכי מרכזית.

שמעון סולומון: בעיית הזהות משליכה כמעט על הכול, וכשאני מסתובב במאיר שפייה, - - - בתלפיות, נדמה לי גם ברמת הדסה, היום יותר ויותר בכפרי נוער מדברים על בעיית הזהות, ואת זה צריך לחזק.

שמעון סולומון: אני חושב שיש יתרון בחינוך ההתיישבותי יותר מאשר בחינוך בערים, שזה מקום מרכזי, ויש גם הזמן אחר הצהריים, כי אם אנחנו נחזק את הזהות, ונעשה את זה ברור יותר, יהודי, ישראלי, לדעתי, זה רצף.

שמעון סולומון: זה לא או זה או זה.

שמעון סולומון: ורק צריך להבהיר להם, וראינו ילדים שהיו שם וחזרו, עד כמה הם חזקים, כי זה משפיע על הצבא ועל הנשירה, על הכול.

שמעון סולומון: לכן אפשר לקחת את זה כתוכנית ברורה מאוד.

שמעון סולומון: אני מאמין שד"ר בני פישר, כמו שהספקתי להכיר אותו, יצעיד הרבה יותר קדימה.

שמעון סולומון: צריך להקים צוות בין-משרדי, ונעשה ביחד, כי זה לא עניין של משרד אחד אלא של כמה.

שמעון סולומון: אני עומד לרשותכם, ונעשה את זה ביחד.

שמעון סולומון: לגבי אזורי רישום, ב-98' היתה סוגייה כזאת, בעיה גדולה של יוצאי אתיופיה, שרצו להתחנך בקיבוצים, הפרויקט של הקיבוצים, אבל ערים לא רצו לשחרר את הילדים.

שמעון סולומון: תאמין לי, כשהשר רוצה, הכול אפשרי.

שמעון סולומון: פתחנו אזורי רישום – למשל, מבאר שבע לחצרים, לקיבוץ חבל הבשור, לקיבוצים שונים.

שמעון סולומון: אם תרצה לדבר על זה יותר לעומק, נוכל לשבת.

שמעון סולומון: יש תקדים לזה.

שמעון סולומון: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יואל רזבוזוב: חברים, אני שמח שקיימנו את הדיון החשוב הזה.

יואל רזבוזוב: תודה לחבר הכנסת סולומון ולחברי הכנסת.

יואל רזבוזוב: תודה רבה, הישיבה נעולה.