ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 19, פרוטוקול מספר 125, 2013-12-25 17:00

עמרם מצנע: יש לכם הערכה כמה מסך הכול ילדי העיר לא פעילים במתנ"ס?

<איריס כהן: בטח.

<דרורי גניאל: אנחנו יודעים בדיוק.

<איריס כהן: יש לנו כ-2,000 בני נוער, ילדים הרבה ילדים, אבל בגילאים הקשים יותר 2,000, כיתות ז' עד י"ב, ובסך הכול יש - - -

<דרורי גניאל: ב-ז' עד י"ב יש 3,000.

<איריס כהן: יחסית לכל עיר אחרת, לפי מה שאני שומעת מקולגות שלי, יש כאן באמת פעילות ענפה שמצליחה להביא אליה - - -

עמרם מצנע: ומתוך ה-3,000 כמה לא משתתפים בשום פעילות של המתנ"ס?

<דרורי גניאל: אני לא יכול להגיד לך מספר מדויק, אני יכול להגיד שלמעלה מ-60% מבני הנוער משתתפים.

<דרורי גניאל: השאלה הזאת היא אחת השאלות הכי מדאיגות מבחינתנו.

<דרורי גניאל: אני אומר שזה אחד האתגרים שלנו, וזו שנה שנייה שמנהלת אגף החינוך יחד עם מנכ"לית רשת המתנ"סים עושה פעילויות בכל כיתה, בכל בית ספר, מיפוי של כל תלמידי אילת.

<דרורי גניאל: מבחינתנו אם הם נמצאים במסגרת חלופית שהיא לא מתנ"סית, מרכז המוזיקה, מועדון השיט, אין בעיה, אבל משהו, ואנחנו אז מעודדים אותם באמצעות מערך שיווק להצטרף למגוון הפעילויות.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו אנחנו עושים את המתווה הזה גם עם בית ספר בגין, עם הנוער.

<דרורי גניאל: כן, גם בעל היסודי וגם ביסודי.

<דרורי גניאל: חשוב מאוד, זו שאלת המפתח.

עמרם מצנע: אני שאלתי כמה ילדים בגיל המתאים לא משתתפים בשום פעילות לא פורמלית.

עמרם מצנע: זו אחת הבעיות.

עמרם מצנע: איך מוצאים אותם?

מאיר יצחק הלוי: מזה עשר שנים, כל שנה, ביום הירוק, היעד שאני מציב לחברי מועצת הנוער, מועצת תלמידים ומועצת הנוער ולגורמים הרלוונטיים, להעלות ב-10% את המשתמשים בפעילות החוץ בית ספרית, משנה לשנה.

מאיר יצחק הלוי: אני יכול להגיד לך שבבדיקות שלנו אנחנו נמצאים במקום טוב, זו לא חוכמה, כי אין לנו הרבה חלופות, אנחנו מציעים ואנשים קונים.

עמרם מצנע: כן, אבל יש לכם עיר שיש לה אזור תוסס.

מאיר יצחק הלוי: כן, אנחנו באחוז גבוה מאוד, אבל אין אלטרנטיבה.

מאיר יצחק הלוי: המשפט שלנו נער עסוק לא מעסיק.

עמרם מצנע: תעסוקה, שכל אחד לבד.

מאיר יצחק הלוי: וזה הקו שמנחה אותנו.

<איריס כהן: אני חושבת שזו דוגמה לגמישות וליצירתיות שלנו ומה אנחנו יכולים לעשות כדי שהילדים יהיו עסוקים וזו רק אחת הדוגמאות.

<איריס כהן: תכנית הקיץ היא דוגמת הדגל בעיניי לכך שאנחנו מתאימים את עצמנו לשטח, אנחנו מגיעים אליהם, אנחנו יוצרים תכנית שהיא אטרקטיבית בעיניהם, אנחנו עובדים ביחד איתם, אנחנו חושבים איתם, מבצעים איתם, מתאימים את השעות ואת הימים.

<איריס כהן: זה לא פשוט, אבל עושים את זה וזה מניב תוצאות.

<איריס כהן: יש הרבה עוד מה לעשות.

עמרם מצנע: אבל אני למדתי בזמנו שהילדים הגדולים לא מגיעים למתנ"ס.

עמרם מצנע: זה בשביל היסודי.

עמרם מצנע: מה באמת אתם מציעים ל-י', י"א, י"ב?

מאיר יצחק הלוי: בפגישה הבאה במתנ"ס אתה גם תיפגש עם הרבה חבר'ה.

<איריס כהן: יש הרבה מסגרות לתעודת בגרות חברתית, אנחנו תפסנו אותה ממש כמנוף לסיפור הזה.

<דרורי גניאל: זו אגב דוגמה למודל שדיברנו קודם על שח"ק, שאני מניח שבגלל קוצר הזמן של הביקור לא נוכל להכביר מילים על זה, אבל זו בדיוק הדוגמה, למשל.

<דרורי גניאל: תעודת בגרות חברתית ערכית היא קלאסיקה של חטיבות עליונות בבתי הספר ואצלנו מי שמטפל בזה זה המתנ"ס, כדי - - -

עמרם מצנע: אבל זה חלק מבית ספר.

<דרורי גניאל: חלק מבית ספר, אבל המתנ"ס מוביל את המהלך.

עמרם מצנע: המתנ"ס מייצר את פעילות ההתנדבות.

<דרורי גניאל: כן, וגם מרכז את זה.

עמרם מצנע: וכמה ילדים בסוף השמינית, יש להם תעודת בגרות חברתית?

<איריס כהן: כל שנה זה עולה.

מאיר יצחק הלוי: בשנה שעברה 200 ומשהו.

<מגי טובול: בספירה האחרונה שעשינו ל- 913 תלמידים.

<איריס כהן: כן, אבל זה על כל הרצף, מ-י' עד י"א.

עמרם מצנע: אבל תעודת בגרות מקבלים בי"ב.

מאיר יצחק הלוי: אם אני זוכר נכון, בשנה שעברה חילקנו 200 ו - - -

<איריס כהן: כן, אבל זה עולה כל שנה.

מאיר יצחק הלוי: נדמה לי שזה כבר שלוש שנים, בשנה שעברה, למיטב זיכרוני, זה היה 200 פלוס.

מאיר יצחק הלוי: תבדקו אותי.

מאיר יצחק הלוי: אבל מהשנתונים שלנו, של בוגרים, עד 500.

עמרם מצנע: מהמחזור?

מאיר יצחק הלוי: כן.

<דרורי גניאל: 600 מהגן ומגיעים כ-550.

<דרורי גניאל: תלוי.

מאיר יצחק הלוי: יש כאן התנהלות מאוד מאוד מיוחדת לעיר.

מאיר יצחק הלוי: במהלך הסיור הזה אתה תלמד את האפיונים המאוד מיוחדים לאילת בכל מה שקשור לנושא החינוך, כי העיר מתנהלת אחרת.

מאיר יצחק הלוי: זו עיר שבכל נקודת זמן קולטת לתוכה וזה בסקירה שמחר ייתן דר' גניאל.

מאיר יצחק הלוי: במהלך השנה אנחנו קולטים יותר מאשר בתחילת השנה, זה רק מלמד על המוביליות המטורפת שיש - - -

עמרם מצנע: גם עוזבים בטח.

מאיר יצחק הלוי: בדיוק.

מאיר יצחק הלוי: זה מה שקורה.

מאיר יצחק הלוי: העוזבים הם בדרך כלל התנועה, יש לנו יציאה של כ-13% בשנה, ממה זה נובע?

מאיר יצחק הלוי: בעיקר בעיקר מהחבר'ה הצעירים שמגיעים לכאן למסגרת המענק וכן הלאה.

מאיר יצחק הלוי: אז אתה רואה תזוזה.

עמרם מצנע: המענק של מה?

עמרם מצנע: של השחרור?

מאיר יצחק הלוי: כן.

עמרם מצנע: אז זה לא משפחות.

מאיר יצחק הלוי: אוה, זה צד אחד, אני אומר, שתראה מה מעלה פה את האחוזים.

מאיר יצחק הלוי: מצד שני, משום שאנחנו עיר שקולטת משפחות חד הוריות, ואני אומר את זה עכשיו בעובדה, לא - - -

עמרם מצנע: למה?

מאיר יצחק הלוי: כי כאן יש עבודה מזדמנת, בלתי מקצועית, יש כאן 20% משפחות חד הוריות, זה חבר מביא חבר.

מאיר יצחק הלוי: תחשוב שכל ילד - - -

<איריס כהן: יש כאן אשליה של עיר נוחה וטובה.

עמרם מצנע: זה לא אשליה.

<איריס כהן: זו אשליה, תאמין לי, כי המציאות טופחת להם על הפנים.

<דרורי גניאל: יש פה מרכיב שכשמישהו רוצה מאזור המרכז לברוח מהמשפחה הגרעינית, מהבעיות, מהקשיים, הוא לא נעצר בירוחם, למרות שיש אגם ונוף.

עמרם מצנע: אני קיבלתי.

<דרורי גניאל: זה 21%.

<דרורי גניאל: בהתחלה אמרנו, מה, כל כך הרבה מתגרשים אצלנו?

<דרורי גניאל: לא - - -

עמרם מצנע: הם כבר מגיעים לפה גרושים.

<דרורי גניאל: כן, כי אין בעיית אבטלה.

<דרורי גניאל: תמיד במלון אתה מוצא עבודה לא מקצועית, תמיד תמיד תמיד, בכל ימות השנה.

<דרורי גניאל: (בית-ספר למחול)

<רויטל לוי סבן: זו מגמת המחול של תיכון בגין.

<רויטל לוי סבן: אני פה מנהלת בית הספר למחול, אני גם עובדת בתיכון בגין.

<רויטל לוי סבן: אם מדברים פה על שיתופי פעולה, חצי מהבנות פה התחילו את דרכן במתנ"ס קולייר בגיל 4, גם אני, אני הייתי בנוער לנוער פה.

<רויטל לוי סבן: כשהן הגיעו לכיתה ז' הם התקבלו למגמת המחול בתיכון בגין ומאז הן עובדות גם פה וגם שם, לאורך כל הדרך עד סוף כיתה י"ב.

<רויטל לוי סבן: כרגע הן מתכוננות במרץ לבחינת הבגרות שתהיה בתחילת חודש מרץ, וזה שיעור הבלט שלהן.

<דרורי גניאל: אנחנו רק נגיד לאורחים המכובדים שלנו שממוצע הבגרויות במגמת המחול הוא בין 95% ל-100% בכל מחזור כמעט.

<רויטל לוי סבן: גם תיאורטי, הן לומדות אנטומיה, הן לומדות תולדות המוזיקה, בחלק המעשי הן לומדות קומפוזיציה, בלט קלאסי ומודרני.

<רויטל לוי סבן: ובקולייר הן עושות גם את כל התחומים האחרים.

<רויטל לוי סבן: זאת אומרת הן לא מסתפקות במקצועות של המגמה.

עמרם מצנע: - - - זה תיכון?

<רויטל לוי סבן: זה תיכון רגיל שיש שם מגמות ייחודיות שמתעסקות בתחומים של האמנויות, שזה מוזיקה ומחול.

<דרורי גניאל: - - - בבגין יש גם מחול וגם מוזיקה.

<רויטל לוי סבן: בבגין הן עושות את מקצועות הבגרות וגם פה, ופה הן מקבלות העשרה נוספת, הן עושות היפ הופ ופלמנקו וסטפס, ואת כל התחומים הנוספים.

<אלכס: אני המורה שלהם לבלט ואני גם עובד בתיכון בגין, אני הרכז של מגמת המחול של בגין.

<יהודית גידלי: על תקן - - -

<אלכס: על תקן הייתי רוצה, לפחות 10% מהכריזמה שהייתה לו ולא נדבר על המקצועיות.

<אלכס: כן.

<אלכס: אני עושה להם את הריקוד, את הבלט.

<רויטל לוי סבן: ורק דבר אחרון, בלי כוונה היום ובאמת זה יצא שבקומה פה היום, בסטודיו השני יש את גילאי 4 ו-5, אלה שממש ממש מתחילות, כשתסיימו פה אנחנו ניתן הצצה קטנה שם, פשוט מתחלף שיעור.

<רויטל לוי סבן: אז זה הדור הצעיר ביותר והדור הבוגר שפורש כנפיים.

<רויטל לוי סבן: (מופע בלט).

<רויטל לוי סבן: (מתנ"ס שחמון ומרכז ווליום)

<קריאה: ומשם הפרויקט ומשם הגעתי למצב, לפני שש שנים, משהו כזה ומשם הגעתי למצב שאני עושה פה שירות לאומי ועכשיו אני פה, אחד מהסגל.

<יהודית גידלי: תוך כמה זמן למדו לנגן?

<קריאה: לפני הדיבורים והברכות נפתח ב- summer time.

<קריאה: בבקשה, שני.

<קריאה: (קטע מוזיקלי).

<איתי: שלום, אני פה במרכז ווליום, אנחנו אחת מהלהקות פה.

<איתי: דבר ראשון, אורן המתופף, דן הבסיסט ושי הזמרת.

<איתי: זה summer time בביצוע מקורי.

<איתי: אני הגעתי פה למרכז לפני שלוש שנים, בערך.

<איתי: בהתחלה התחלתי פה במתנ"סים של מדריכים של נוער ועכשיו אני מדריך והתחלתי גם שיעורי גיטרה, בנוסף, במקביל הייתי גם בלהקות פה ואני חייב לציין שזה מקום שמקבל בברכה כל אחד שרוצה לבוא לפה, לנגן ולהציג את עצמו בדרך כלשהי במוזיקה.

<איתי: כפיים לניר, שנותן את הכול בשבילנו ואנחנו כמעט כל שבוע פה בהופעה, ויש פה חוגים של גיטרה, של תופים, גיטרה חשמלית, באס וסאונד, שזה חדש, קורס סאונד, וזהו בכללי.

<יואב יצחק הלוי: תודה לכם, מרכז ווליום, שאתם מארחים אותנו כאן, תמיד האירוח שלכם הוא ברמה.

<יואב יצחק הלוי: אני רוצה להזמין אותך, כבוד ראש העיר, תרשה לי גם להגיד לך מזל טוב על היותך סבא.

<יואב יצחק הלוי: אתה סבא.

<יואב יצחק הלוי: אני הייתי עד ביום ראשון למבט שלך בנכד העולל.

<יואב יצחק הלוי: אתה הסתכלת עליו, הלכתי למות מהתרגשות, אז אני רוצה לאחל לך מזל טוב.

מאיר יצחק הלוי: תודה, תודה רבה על הברכות.

מאיר יצחק הלוי: את מה שיש לנו להגיד, להנהלת העירייה, לוועדת החינוך נגיד במהלך יום המחר, אבל חשבתי שיהיה נכון להגיד לצעירים בראש ובראשונה שאנחנו מארחים כאן את האלוף במילואים עמרם מצנע, שהוא היה משמש כחבר כנסת וכיושב ראש ועדת חינוך.

מאיר יצחק הלוי: בעברו עשה הרבה מאוד תפקידים בצבא ההגנה לישראל, שחלקם ידועים וחלקם לא ידועים והיה גם ראש עיריית חיפה ובחר בפרק מסוים של חייו לעשות את המעשה, לדעתי הציוני המדהים ביותר שיכול לעשות אדם ברמה של עמרם מצנע, וזה לנהל את העיר ירוחם, ועמרם מצנע במשך חמש שנים שימש כראש עיריית ירוחם, פשוט לקחת את הציונות האמיתית, לרדת ולהיות שם, ואין ספק שבירוחם בתקופתו של עמרם נעשו דברים נפלאים.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר את זה מידע אישי, אני מכיר את ירוחם היטב ואני חושב שאתה ראוי מצד כולנו להרבה מאוד הערכה על מה שעשית ועל מה שאתה.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו נשתדל ביום הזה שאתם איתנו, חברי ועדת החינוך, לחשוף בפניכם את המיוחדות של העיר אילת בכל מה שקשור למערכת החינוך.

מאיר יצחק הלוי: אני אגיד רק דבר אחד שחשוב לי שגם הילדים והנערים ישמעו את זה.

מאיר יצחק הלוי: לפני כמה שנים חשבנו שיהיה נכון לבנות מודל ארגוני שאני אגדיר אותו מודל ארגוני מתכלל והקמנו את מינהל שח"ק.

מאיר יצחק הלוי: מינהל שח"ק מאגד בתוכו גם את אגף החינוך שבראשו עומדת מירי קופיטו, גם את רשת המתנ"סים, את כל מה שאנחנו מגדירים קהילה, כשבראש רשת המתנ"סים עומדת איריס כהן.

מאיר יצחק הלוי: גם האגף לשירותים חברתיים, נמצאת כאן מנהלת האגף, פרידה בן לולו, ועל הכול מנצח דר' דרורי גניאל ובעצם, אמרנו במקום לעבוד בקווים מקבילים נעבוד ביחידה מאורגנת אחת, תחת מטריה אחת ואין ספק שזה עושה את שלו.

מאיר יצחק הלוי: כי יש כאן ממשקי עבודה שמבחינתי הם ממשקים מחויבים ובכלל כשחיים בעיר כמו העיר אילת, ללא שת"פ מלא אנחנו מאבדים אנרגיות לשווא.

מאיר יצחק הלוי: אני חושב שאילת, בהרבה מאוד תחומים, ואת זה נחשוף בפניהם במהלך היום ומחר, ההצלחות שלה באו בעיקר בעיקר בעיקר מהמקומות של שיתוף הפעולה.

מאיר יצחק הלוי: אמרנו, בואו נניח לאגו הצידה, בואו נמקד מטרה, נשים פה תכניות וגם נגבש תכניות ארוכות שנים בכל תחום שאנחנו מנהלים בעיר, כדי שבסוף נמקסם את ההצלחות שלנו ונדבר אחד עם השני בכל נקודת זמן.

מאיר יצחק הלוי: לכן המפגש של פרידה ושל איריס ושל מירי.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, יחד עם המפקחים ממשרד החינוך, ביחד עם כל הגורמים, אין ספק שזה מייצר פה איכות של עבודה ראויה.

מאיר יצחק הלוי: אני מאוד מאוד מקווה שתסיים את הסיור מחר בדרכך למועצה אזורית חבל אילות, שהיא מועצה נפלאה, אנחנו שכנים טובים, תאמץ אותך אל לבנו ותשתלב באג'נדה שלנו ולמטרות וליעדים.

מאיר יצחק הלוי: זו הציפייה שלי.

מאיר יצחק הלוי: שיהיה לכולנו ערב נפלא.

מאיר יצחק הלוי: תודה רבה.

<יואב יצחק הלוי: תודה רבה, מאיר.

<יואב יצחק הלוי: אנחנו רוצים לברך גם את בתאל, המפקחת שנמצאת כאן, הייתה צריכה גם להגיע עליזה דרור.

<יואב יצחק הלוי: אז באופן טבעי אני רוצה להזמין את מנהל מינהל שח"ק, ד"ר דרורי גניאל, בבקשה.

<דרורי גניאל: תודה רבה.

<דרורי גניאל: ערב טוב.

<דרורי גניאל: אני שמח להזמין את איריס.

<איריס כהן: אנחנו התחלנו את הסיור שלנו לפני שעה וחצי במתנ"ס קולייר, עברנו למתנ"ס שחמון ומה שאני רוצה לעשות בדקות הקרובות זה לתת ממש בכמה דקות איזה שהיא סקירה על שיטת העבודה שלנו, מה אנחנו בעצם עושים כאן, מה מיוחד כאן, ואת עיקר המפגש הזה נשאיר אחר כך לדיון, לשאלות, למה שתרצה, כי הם יהיו דוגמה לדברים שאנחנו נדבר עליהם.

<איריס כהן: אז שיטת העבודה שלנו היא באמת לייצר תכניות מבוקר עד בוקר.

<איריס כהן: אנחנו משתדלים להתייחס אל האמירה הזו לא כאל סיסמה אלא לתרגם אותה לתכניות פעולה.

<איריס כהן: אני יכולה לתת לך מספר דוגמאות של תכניות שאנחנו פיתחנו כדי לעבוד על המודל הזה, למשל הצהרונים שפרוסים ברחבי העיר.

<איריס כהן: אלה צהרונים שאופן הפיזור והשעות ולוח החופשות והכול מותאם אל"ף, אל האוכלוסייה שלנו, בי"ת, נעשה בשיתוף פעולה מלא עם השותפים שמאיר הזכיר אותם, שזה גם אגף החינוך וגם אגף הרווחה.

<איריס כהן: ואם אני מדברת על לפתח שירותים עם הפנים אל הקהילה, אז אני יכולה לספר לך למשל שרשת ישרוטק, שהיא רשת מאוד גדולה כאן, הפעילה במשך המון המון שנים, 25 שנה, מועדוניות, שזה בעצם צהרונים, ואז אנחנו זימנו אותם לישיבה, אמרנו, בואו אתם טובים בתיירות, אנחנו טובים בחינוך, בואו תנו לנו לעשות את זה, תגידו לנו מה הצרכים שלכם, נתאים את זה.

<איריס כהן: הם באו אלינו עם רשימה של צרכים, שהעובדים יהיו זמינים לעבודה, השעות וכו', ופשוט פתרנו את כל הבעיות, התאמנו את עצמנו, בנינו לוח חופשות בסיסי ביותר, עובדים ערבי חגים, עובדים יולי אוגוסט וכו' והם הצטרפו אלינו.

<איריס כהן: זאת אומרת יש כאן תמיד איזה שהיא מחשבה על איך להתאים את הצרכים שלנו אל הקהילה שלנו.

<איריס כהן: אם אני מסתכלת על מועדוניות, שהמועדוניות האלה מיועדות לילדי רווחה, לילדים מתקשים, אלה מועדוניות חינוכיות שנעשות בשיתוף פעולה עם הרווחה ועם החינוך והן נמשכות מאחרי הלימודים, הגן או בית הספר ועד הערב, כשאנחנו בעצם הגוף המפעיל, יש כאן תמיד איזה שהיא ראייה של הבוקר עם הצהריים, עם אלה שזקוקים לנו בספוט אישי פרטני משפחתי דרך הרווחה וביחד אנחנו מייצרים את הפעולות שלנו.

<איריס כהן: מרחב הפעילות שלנו זה העיר כולה.

<איריס כהן: אנחנו לא מתייחסים אל המתנ"סים כאל בית שבו צריך לעשות את הפעילות.

<איריס כהן: הנוער והילדים נמצאים פזורים בכל העיר ולכן אנחנו זמינים עבורם.

<איריס כהן: אנחנו מייצרים תכניות שבהן אנחנו גם מגיעים אליהם בשטח.

<איריס כהן: למשל אם אני מסתכלת על פרויקט המגרשים המוארים, בדיוק ככה הוא נולד.

<איריס כהן: אמרנו שאנחנו רוצים להגיע לילדים שלא מגיעים אלינו, לילדים שמשוטטים ברחובות, וכך בעצם פיתחנו את המגרשים.

<איריס כהן: אותו דבר פרויקט כתובת רחוב, יגאל, שיותר מאוחר נפגוש, שבגלגול הקודם שלו נולד כקומנדו חברים, כמדריכים שיצאו בערב אל השטח, אל הפארקים, אל מוקדי הבילוי ודיברו עם בני הנוער ועשו את החיבורים ועזרו וידעו לתת עצה טובה.

<איריס כהן: זאת אומרת יש כאן איזה שהיא ראייה בעצם, שכל העיר, כל המרחב הגיאוגרפי הזה, הוא זירת הפעולה שלנו, לא רק המתנ"סים.

<איריס כהן: וכמובן המאפיינים של הפעילות שלנו זה שיתופי הפעולה, בין ארגוניים ובין מקצועיים, גם בתוך אילת וגם מחוצה לה, כמה שאפשר, הכי הרבה שאפשר.

<איריס כהן: כאן אני יכולה לדבר, באופן טבעי, אלה השותפים שמניתי קודם.

<איריס כהן: יש לנו שותפים ארציים, שזה גם עלם, גם רשות למלחמה בסמים, תכנית 360, כל מי שיש לו מה להציע לטובת תושבי העיר אילת, אנחנו פותחים שתי ידיים ומביאים את התכנית אל העיר שלנו.

<איריס כהן: שאלת לגבי אוכלוסייה בוגרת.

<איריס כהן: אנחנו נותנים פה פעילויות מלידה ועד צבא, החל ממעונות יום שאנחנו מפעילים, של רשת התחלה חכמה, שהדרישה אליהם היא בערך פי חמישה ממה שאנחנו יכולים לספק, כי הם באמת עושים עבודה מאוד מאוד טובה שם, דרך כל מה שאנחנו רואים, שהלב זה הנוער בעצם, ומועדוני קשישים, קתדרה, קורסים למבוגרים, הצגות תיאטרון.

<איריס כהן: אנחנו בעצם חולשים על כל התחומים הללו.

<איריס כהן: אז ככה, מה הארגון שלנו מונה, באיזה מין כותרות.

<איריס כהן: יש לנו כ-400 עובדים ברשת, לא כולם עובדים במשרה מלאה, אתה מכיר את האפיון של העובדים במתנ"ס, חלק עובדים בשעות, מדריכים וכו', אבל כ-400 עובדים.

<איריס כהן: יש לנו 700 מתנדבים.

<איריס כהן: אנחנו אוהבים לעבוד עם מתנדבים, כל תכנית שאנחנו בונים, אנחנו בונים יחד עם מתנדבים, כולל הנוער.

<איריס כהן: כשאנחנו חושבים מה הנוער צריך ורוצה, אנחנו יושבים יחד איתם, בעיקר עם הנציגות שלהם, שזה מועצת נוער עירונית שיש בה נציגות מכל הארגונים ואנחנו ביחד חושבים מה נכון להם, מה הם רוצים לעשות.

<איריס כהן: אנחנו עושים מדי פעם שאלונים, בודקים מה הם רוצים ועובדים יחד איתם.

<איריס כהן: דיברנו על הקיץ, בקיץ אנחנו לא מפסיקים לעבוד.

<איריס כהן: אנחנו עובדים יותר קשה מאשר כל השנה.

<איריס כהן: בקיץ אנחנו מפעילים קייטנות ברחבי העיר, ביולי ואוגוסט, בקיץ האחרון היו לנו כ-2,000 קייטנים, שזה המון, וכמובן גולת הכותרת שלנו זו תכנית הקיץ, שאולי טיפה יותר נרחיב עליה בהמשך, שבעצם באנו ואמרנו, רגע, מה אנחנו יוצאים לחופש בקיץ?

<איריס כהן: בני הנוער הכי זקוקים לנו בתקופה הזאת, בואו נייצר משהו שיגן עליהם, שיעשה להם גוד טיים אבל בטוח, לא חסר גבולות, ופיתחנו תכנית מדהימה שאנחנו משנה לשנה משכללים אותה ואנחנו מאוד גאים בה.

<קריאה: שהיא הולכת להיות מודל ארצי.

<איריס כהן: כן, היא הפכה להיות למודל ארצי, תכנית 360 אימצה אותנו.

<איריס כהן: היא מתאימה גם לאופי של העיר, אנחנו נרחיב עליה יותר בהמשך.

<איריס כהן: אז כמו שראש העירייה אמר קודם, יש לנו ארבעה מתנ"סים באילת ויש לנו שני אגפי רוחב, אגף גיל רך ומשפחה, שטובה כהן מנהלת אותו, יחד עם מתנ"ס שחמון, אגף הנוער והספורט, שיואב מנהל אותו, ויש לנו את מתנ"ס יעלים ששושי מנהלת אותו, שהוא נמצא בלב השכונה הוותיקה ביותר, אני חושבת, של העיר ויש לה מאפיינים מאוד מאוד מיוחדים.

<איריס כהן: אם היה לנו זמן היינו יכולים להראות את השוני, את הייחודיות של כל מתנ"ס.

<איריס כהן: מתנ"ס בית רובין, נמצא יותר בכיוון של מרכז העיר ויש שם פעילות ענפה, יש שם דגש יותר על נושא של תרבות, תיאטרון ועולים, תחום העולים מאוד מאוד מפותח בו, מרינה, שמרכזת את העולים, נמצאת כאן יחד עם כמה בני נוער נחמדים, שאולי נמשך אותם בהמשך.

<איריס כהן: ומתנ"ס קולייר, שהיינו בו, ואמרנו גם מתנ"ס שחמון.

<איריס כהן: יש לנו צהרונים, שכל שנה, בעודי מדברת כרגע, זה גדל.

<איריס כהן: זה באמת משהו מיוחד, אבל זה מאפשר להורים לעבוד וכנראה עונה על איזה שהוא צורך.

<איריס כהן: אנחנו עובדים יחד עם התמ"ת אז זה מסובסד וזה לפי מבחן הכנסה וכו'.

<איריס כהן: יש לנו ספרייה עירונית.

<איריס כהן: למרות קוטנה של העיר יש לנו שתי ספריות.

<איריס כהן: יש לנו ספרייה מרכזית במרכז העיר ויש לנו פה בקומה למעלה ספרייה נוספת, מאוד יפה וחדישה, והרבה לפני שחוקקו את החינם וכו' בעצם ראש העירייה התחיל ואמר 'אני רוצה לעודד קריאה'.

<איריס כהן: התחלנו בכיתות א' לחלק ספרים לילדי כיתות א' ולתת להם מנויים חינם ולאט לאט הרחבנו את זה, ובאמת היום יש לנו 8,600 מנויים בספרייה.

<איריס כהן: בכלל הספרייה הפכה להיות למין מתנ"ס, יש שם מפגשי סופר ומשוררים והצגות לילדים שמבוססות על ספרים.

<איריס כהן: ממש כל שבוע יש שם איזה שהיא פעילות קהילתית שמקרבת את האוכלוסייה אל עולם הספר, שבעידן האינטרנטי שלנו מאוד חשוב לנו לשמר.

<איריס כהן: אתה יודע, כששואלים כמה תושבים יש בעיר אילת, אז אומרים 'תלוי את מי שואלים'.

<איריס כהן: אם הולכים לפי הלמ"ס, אנחנו אפילו לא ב-50,000, אבל אנחנו מדברים על מספרים כמו 63,000, 62,000.

<איריס כהן: יש לנו 10,000 תושבים פעילים ברשת, רשומים בתוכנת חוגים, שמגיעים לפחות פעם בשבוע לפעילות אצלנו.

<איריס כהן: בנוסף לזה יש לנו המון כאלה שמגיעים לפעילות ספורדית, כמו מה שראינו היום גם פה, וגם במתנ"ס קולייר, הורים שמגיעים לג'ימבורי ולאחר הצהריים.

<איריס כהן: זה מבחינתנו פעילות חד פעמית מזדמנת, הם לא נספרים ב-10,000.

<איריס כהן: ואנחנו אומרים בסלוגן שלנו שכל מה שרוצים אנחנו מוכנים לייצר, ובלבד שיש איזה שהיא קבוצה בסיסית רצינית שרוצה ללכת איתנו ויש לנו כ-250 פעילויות שונות ומגוונות, שזה באמת פתוח והשמים הם הגבול.

<איריס כהן: מאחר שאנחנו כרגע בדגש על הנוער ויש כאן נציגים של בני נוער, אז כמה מילים על אגף הנוער, ומה שאני מציעה, אולי נטה את הכיסאות של השורה הראשונה טיפה, כדי שנוכל תוך כדי גם לשאול אולי, לדבר ולתת דוגמאות.

<איריס כהן: אז אמרנו שמאוד מאוד חשוב לנו לייצר איזה שהוא רצף חינוכי ודיברנו עוד במתנ"ס קולייר בסיור על הנושא של תעודת בגרות חברתית, שהיא הולכת ומתעצמת והיא בעצם מגדילה את מעגלי בני הנוער שמגיעים אלינו לפעילות ואנחנו באמת מנסים לתת מענים.

<איריס כהן: יש לנו, לדעתי, הרבה מאוד, גם בהשוואה למקומות אחרים, מסגרות לבני נוער.

<איריס כהן: קודם, כשהיינו במתנ"ס קולייר אז חבר הכנסת מצנע שאל כמה בני נוער לא פעילים במסגרות.

<איריס כהן: אז אני יכולה להגיד לך כמה פעילים ומזה נשיק לכמה לא פעילים.

<איריס כהן: אני יכולה לדבר על המסגרות שאנחנו מובילים ולהגיד שכ-2,000 בני נוער פעילים במסגרות ובתנועות נוער ויש לנו כ-30 תאי התנדבות, מסגרות שבני נוער יכולים להשתלב בהם ובעצם להיות פעילים בהם, וקרוב ל-1,000, את ספרת.

<מגי טובן: 917.

<איריס כהן: כן, קרוב ל-1,000 ילדים שמתנדבים, זאת אומרת לא רק באים לקבל אלא באים ועושים איזה שהיא פעילות התנדבותית.

<איריס כהן: יש כאן בני נוער ומדריכים ממסגרות שונות ואני מציעה, איך שמתאים לך, או שאתה תשאל והם יענו, או ש - - -

עמרם מצנע: נשמע נציגים.

<ליאור: אני תלמידת י"ב בבית ספר בגין ואני יו"ר מועצת הנוער העירונית.

עמרם מצנע: נבחרת.

<ליאור: לא, אני מחליפה.

<ליאור: הייתי הסגנית ועכשיו אני מחליפה את היו"ר.

עמרם מצנע: אבל יש לכם בחירות שאתם בוחרים את הנציגים?

<ליאור: כן.

עמרם מצנע: ואת משתתפת בפעילות של מועצת הנוער הארצית?

<ליאו: המחוזית.

עמרם מצנע: הארצית לא?

<ליאור: לא.

<ליאור: בעצם במועצת הנוער אנחנו כוללים בני נוער מכל המסגרות הפורמליות וגם הבלתי פורמליות, ואנחנו פועלים למען בני הנוער והקהילה באילת.

<ליאור: זאת אומרת אירועים, הופעות, בילויים, שתהיה תעסוקה לבני הנוער, פעילויות בבתי הספר.

עמרם מצנע: תני דוגמה של משהו שהגיתם ויישמתם.

<ליאור: אנחנו כרגע עובדים על פרויקט כרטיס נוער, שכבר אוטוטו אנחנו מוציאים אותו לפועל, שהוא כרטיס הטבות שהוא אך ורק לנוער מתנדב בעיר, והוא נועד לעודד בני נוער להשתתף במסגרות של בני הנוער בעיר.

עמרם מצנע: איזה פריבילגיות הכרטיס הזה נותן?

<ליאור: הטבות בכל מיני הטבות בעיר, בכל מיני אטרקציות ובמקומות שבני נוער מבלים בהם.

<ליאור: הטבות רק לבני נוער מתנדבים כדי לעודד התנדבות באמת.

<ליאור: זה אחד הפרויקטים הגדולים שאנחנו עובדים עליהם.

<ליאור: יש את הנושא השנתי, שהוא האחר הוא אני.

<ליאור: העברנו פעילות בחלק מבתי הספר, עוד לא הספקנו את כולם, אנחנו עושים את זה.

<ליאור: פעילות בנושא, שעברנו בכיתות והקרנו סרט.

עמרם מצנע: יש לכם איזה דרישות ממערכת החינוך?

עמרם מצנע: בחינות, חופש?

עמרם מצנע: תכל'ס.

<קריאה: את יכולה להגיד מה שאת רוצה, אל תשכחי שאת עדיין תלמידה.

עמרם מצנע: לא, השאלה אם יש משהו שאתם במועצת הנוער העירונית חשבתם שנכון לפנות למנהלי בתי הספר, למנהלת אגף החינוך?

<קריאה: ליושב ראש ועדת החינוך של הכנסת?

<ליאור: האמת שלא חשבנו על דרישות.

עמרם מצנע: אני אתן לך רעיונות.

<ליאור: כן, תודה.

עמרם מצנע: למשל, אתם משתתפים בישיבות מועצת העיר?

<ליאור: לא.

עמרם מצנע: אני הולך להמריד אותם, מאיר.

<ליאור: אבל אנחנו בוועדה לקידום מעמד הילד.

<ליאור: ושל הגיל השלישי גם.

עמרם מצנע: מועצת הנוער כוללת גם את תנועות הנוער?

<ליאור: כן, נציגים מכל התנועות וגם מועצות תלמידים בבתי הספר.

<איריס כהן: יש כאן נציגים גם של תנועות הנוער.

<יואב יצחק הלוי: הצופים, בני עקיבא פה?

<יואב יצחק הלוי: מי הנציג הדובר?

<יואב יצחק הלוי: בבקשה.

<מעין: אהלן, אני מעין, אני ממחנות העולים.

<מעין: אני שלוש שנים בתנועה, מכיתה ח' התחלתי להיות חניכה, התחלתי להדריך שכבה ד', יצאתי לקורס מד"סים כמובן, היו לי מלא חוויות מדהימות.

<מעין: בעצם למדתי איך להדריך.

<מעין: התחלתי להדריך את כיתה ז'.

<מעין: לפני כמה זמן היינו בטיול, קוראים לו אקסטרים וארבע, בטיול הזה חניכים עברו חוויה מדהימה, היו להם כל מיני פעילויות וגיבוש ובאמת הם יצאו עם מלא חוויות מדהימות והתגבשו.

עמרם מצנע: למה בחרת ללכת לתנועת נוער?

<מעין: זו שאלה יפה.

עמרם מצנע: שאלות קשות.

<מעין: לא, היא לא קשה.

<מעין: האמת שאני רציתי להעביר לחניכים שלי את תפיסות העולם שלי ולתת להם כאילו באמת אזהרות ושיהיה לי סוג של ערך בעולם הזה.

עמרם מצנע: כן, אבל יכולת לבחור מועצת תנועת הנוער, אני רואה פה יוניסטרים, צופים, מד"צים.

<מעין: מחנות העולים זה בעצם בית שני שלי, כל החברים שלי שם, אני מבלה שם את רוב הזמן שלי ובאמת שכאילו לשם הכי התחברתי, שם אני הכי נותנת מעצמי והכי שם אני.

עמרם מצנע: אתם עוסקים בפוליטיקה, בתנועה?

<מעין: גם.

<מעין: היו לנו די הרבה פעולות על פוליטיקה, וגם אם אנחנו מאמינים במה שהתנועה עצמה מאמינה וגם אם לא, יש לנו מקום להגיד מה שאנחנו בעצם חושבים.

עמרם מצנע: במה התנועה מאמינה?

<מעין: התנועה מאמינה בשוויון ואהבת הארץ.

<עידו: אני עידו, כיתה י', מבית ספר בגין.

<עידו: אני כבר שנה שלישית שלי במחנות העולים, אני מהראשונים שהצטרפו לתנועה.

<עידו: אנחנו תנועה חדשה באילת, יש בערך 50 מחנות בכל הארץ והתנועה מאמינה בשוויון זכויות של כל האנשים, בלי שום הבדל, דת, גזע ומין, אנחנו מאמינים באהבת הארץ.

עמרם מצנע: טוב, אני לא חושב שיש איזה שהיא תנועה שלא מאמינה בדברים האלה.

עמרם מצנע: אתה קומונר?

<ניר: אני קומונר בוגר, כן.

עמרם מצנע: אילתי?

<ניר: לא, אני גדלתי ברעננה.

<ניר: אני ניר, אני בן 24, במקור מרעננה, מכיתה ד' כבר חניך במחנה ברעננה.

עמרם מצנע: רעננה הרוב זה בני עקיבא.

<ניר: לא, יש ברעננה אפילו שני סניפים, שני מחנות מאוד גדולים יחסית של התנועה, של מחנות העולים.

<ניר: אני גם פה שנה שלישית, אני מהצוות שהגיע והתחיל פה את התנועה בעיר.

<ניר: באמת היינו באמת הראשונים עם החבר'ה האלה והם עכשיו כבר עברו תהליך של למעלה משנתיים, יצאו לקורס הדרכה בקיץ, של שמונה ימים רצופים, קבוצה באמת מגובשת, הם גם יודעים להגיד, מעין קצת אמרה על עצמה, חבורה שבחרה ביחד להדריך, לוקחת אחריות על השכבה הצעירה במחנה, מכיתה ד' ועד כיתה ז'.

<ניר: זהו, אנחנו גדלים וצומחים פה.

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: צופים?

<דוד: שלום, שמי דוד זזוט, אני בכיתה י"א מבית ספר בגין, בתנועת הצופים, התפקיד שלי הוא רשג"ד, ראש גדוד, בעיקרון התפקיד שלי הוא להדריך מדריכים שידריכו יותר טוב, ברמה יותר גבוהה, בדרך הכי טובה שאפשר.

<דוד: אני מתנועת הצופים מכיתה ה', כבר שנה שביעית או שמינית שלי, משהו כזה.

<דוד: מאז שנכנסתי לצופים כל מה שחשבתי עליו זה כיף, מהרגע שנכנסתי לא החסרתי אפילו לרגע, ואם החסרתי זה היה מוצדק.

<דוד: באמת שתנועת הצופים זו תנועה ממש כיפית וגם מאוד גדולה בארץ ונפוצה.

<דוד: אנחנו שבט של כ-250 חניכים באילת וזהו, בכללי.

עמרם מצנע: יש צופי ים באילת?

<דוד: לא.

<איריס כהן: אבל אם מדברים על הייחודיות של אילת, נמצא כאן גם רוני מאיר שהוא מנהל את מועדון השיט של אילת, שאולי כדאי לשמוע אותו, ומוריס חן, מאישורי המפרץ, שזה גם איזה שהוא ארגון סביבתי שמקביל לנו.

עמרם מצנע: יש לי שאלה, מה נהוג אצלכם פה בשבט, הולכים לשנת שירות, למכינות?

<דוד: בעיקרון, בכיתה י"א ובכיתה י"ב יש טיול שהוא כל ההנהגה, אנחנו בעצם עם הנהגת רמת גן, ויש לנו טיול שנקרא שבת שביעיות ושבת שמיניות, זה טיול של יום בערך, שעוסק רק בשנת שירות, הכנה לשנת שירות, מה זה שנת שירות, למה זה טוב ללכת לשנת שירות ואני עצמי, כשאני אגיע לזה, אני רוצה ללכת לשנת שירות.

עמרם מצנע: טוב.

עמרם מצנע: מי עוד?

<אוריה: היי, אני אוריה, אני מבני עקיבא.

<אוריה: נכנסתי לתנועה בכיתה ד', היום אני בכיתה י"ב.

<אוריה: בתנועה שלנו יש 100 חניכים, מ-ד' עד ח', ב-ט' עד י"ב, שזה הנוער, בערך 80.

<אוריה: אני הדרכתי שנתיים והשנה אני מרכז פרויקט התנדבותי שקוראים לו גרעין נחשון.

<אוריה: בעצם העשייה בתנועה, כשמגיעים לגילאי נוער מתחלקת להדרכה והתנדבות, הגשמה.

<אוריה: אז יש לנו את המדריכים ויש לנו את הגרעין.

<אוריה: ממש לפני חודש הרמנו פה פרויקט, יום הוקרה לנכי צה"ל, זה פרויקט ארצי, זה משהו חדש שעלה עכשיו.

עמרם מצנע: אני יודע, היה בכנסת מפגש והיוזמה התחילה בירוחם, נכון?

עמרם מצנע: מבני עקיבא בירוחם.

<אוריה: נכון.

<אוריה: אני גם מייצגת את מרכז הנוער הדתי.

<אוריה: יש לנו גם את בני עקיבא שזו תנועת נוער, וגם את מרכז הנוער, ששם בעצם הנוער בא לקבל.

<אוריה: בתנועה הוא נותן, שם אנחנו מקבלים, מפתחים אצלנו מנהיגות, יוזמה, לקיחת אחריות, וזה בעצם בית חם.

עמרם מצנע: אתם מעודדים שירות צבאי?

<אוריה: בטח.

<אוריה: אצל בנות - - -

עמרם מצנע: על בנות אני מדבר.

<אוריה: אתה מדבר על בנות?

<אוריה: זה יותר מורכב.

עמרם מצנע: אני יודע, בגלל זה אני שואל.

<אוריה: חלק הולכות לשירות לאומי.

<אוריה: שירות בוודאי שמעודדים, השאלה אם צבאי או שירות לאומי, במסגרות שהן לא צבא.

עמרם מצנע: והפעילויות שלכם משותפות, בנים בנות?

<אוריה: בתנועה כן.

<אוריה: חלקית, אבל כן.

<איריס כהן: ספרי קצת על הפעילויות של דתיים-חילוניים.

<אוריה: נכון, יש לנו מפגשים של דתיים-חילוניים, אנחנו ממש דוגלים בלצמצם את הפערים ולהיפתח אחד לשני ולהכיר.

<אוריה: אנחנו ממש מאמינים בזה שיש הרבה סטיגמות אצלנו, גם אצלנו וגם אצל השאר, אנחנו ממש אוהבים את זה וזה נותן לנו המון.

<אוריה: אתה פתאום מכיר דברים שלא הכרת ומשתנות לך דעות.

<אוריה: אנחנו מדברים על דברים, יש שיח על הכול, פוליטיקה, שירות צבאי, כל מיני דברים כאלה, והמפגשים האלה, אני מרגישה שזה ממש מחבר אותי.

עמרם מצנע: את בעצמך, מה את רוצה לעשות אחרי הלימודים?

<אוריה: אני בדיוק עכשיו בתקופה שבודקים את זה, אני בכיתה י"ב, אני חושבת על ריכוז נוער בעיירות פיתוח, אולי ריכוז תנועות נוער.

עמרם מצנע: בשנת שירות?

<אוריה: שנת שירות, כן.

עמרם מצנע: יש פה בית ספר תיכון דתי לבנות?

<אוריה: יש פה אולפנה לבנות וגם ישיבה לבנים.

עמרם מצנע: אחד לכל אחד.

<דרורי גניאל: כן, הישיבה היא פנימייתית, האולפנה פתוחה.

עמרם מצנע: פנימייתית זה באים מבחוץ גם?

<דרורי גניאל: גם.

עמרם מצנע: טוב, תודה.

<תלמידה: אנחנו בבראשית, שזה מרכז שהוא אומר לא לסמים ולא לאלימות.

<תלמידה: קודם כל כשנכנסים לבראשית, קודם כל בכיתה ח' מגיעים, יש מיונים, ובבראשית יש כמה כללים.

<תלמידה: קודם כל, בשביל לשמור על הייחוד של הקבוצה אנחנו לא שותים, אנחנו נגד זה, ולא מעשנים ובעצם נגד זה - - -

עמרם מצנע: ולא מזריקים.

<תלמידה: ולא מסניפים.

<תלמידה: ועוברים הדרכות וקורסים וזה רעיון של הרבה הרבה זמן ופשוט מתגבשת קבוצה ובכיתה ט' מגיע הפרויקט של ילדי מכורים - - -

עמרם מצנע: אבל באמת, עד כמה אתם מצליחים לשכנע את בני הנוער לא לשתות?

עמרם מצנע: זה היום מכת המדינה, דרך אגב, הסמים פחות, הבעיה זו השתייה.

<תלמידה: האמת שהרעיון הוא להעביר דוגמה אישית, להראות שאפשר בלי זה וש - - -

<דרורי גניאל: יש פעולות שאתם מעבירים בקרב כיתות אחרות?

<דרורי גניאל: אולי תספרי על זה?

<תלמידה: כן, זה דניאל תסביר.

<דניאל: אני דניאל, אני תלמידת כיתה י' בבית ספר בגין ואני גם מבראשית.

<דניאל: במרכז אנחנו פועלים נגד, המוטו שלנו זה נוער אילת אומר לא לסמים ולאלימות.

<דניאל: יש פרויקט ילדי מכורים, שזה ילדים שההורים שלהם מכורים או שהם בתהליכי גמילה או כבר גמולים מסמים, אז לכל ילד יש חונך אישי שמלווה אותו ואנחנו מעבירים להם המון פעילויות, ויש לנו גם קבוצות נוער מכל מיני כיתות, מכיתות ז' עד י"ב, שבעיקרון בכיתות ז' עד ט' אנחנו מעבירים להם פעילות על כל מיני נושאים, אם זה בקשר לסמים ולאלכוהול וגם סתם ערבים בשביל הכיף שלהם, וממש מגיל צעיר אנחנו באמת נותנים להם ומלמדים אותם את כל העניין של מה קורה כששותים או כשמשתמשים בסמים.

<אורין: אני אורין, אני בת 16, מכיתה י', לומדת בבית ספר תיכון רבין.

<אורין: אני וחברתי, אנחנו עברנו קורס הרשאה ובסיומו עשינו סמינר וקיבלנו תעודת מד"צ, לאחר מכן התחלנו בתור פעילות בקבוצות של ילדודס ובפלה, שזה שתי קבוצות, אחד זה ג'-ד', השני ה ה'-ו'.

<אורין: בקבוצות אנחנו מנסים להעביר ערכים ערכיים וחברתיים ומוסריים למען הילדים.

<אורין: מה שמייחד את המתנ"ס שלנו זו האוכלוסייה של האזור, שזו שכונת יעלים, שכונה א', זו השכונה הוותיקה ביותר בעיר, בין הראשונות שנבנו, והאוכלוסייה נמצאת בחתך כלכלי בינוני ומטה וצריכת התרבות שלהם נמוכה עקב מצבם הכלכלי.

<אורין: בשביל לענות על הצרכים שלהם אנחנו עושים כל מיני פרויקטים, פרויקט ראשון הוא פרויקט שהוא שיעור בשקל, שהוא ביחד עם בית ספר יעלים.

<אורין: הפרויקט מתבצע פעם אחת בשבוע, במשך כשעתיים, ואנחנו עוזרים לילדים בשיעורי הבית.

<אורין: זה מתבצע על ידי המד"צים ומדריכים בוגרים.

<אורין: פרויקט נוסף זה גם ילדודס ובפלה ועוד אחד זה יעלולון.

<אורין: יעלולון זה ג'ימבורי לילדים, מגילאי 3 עד 7.

<אורין: מטרתו זה באמת להביא את התרבות שהם לא יכולים להגיע למרכז העיר בגלל מצבם הכלכלי ואנחנו מנסים לעזור להם במטרה שהם כן יוכלו להגיע למקומות ולהגיע לדברים הללו.

<אורין: עוד פעולה שיש לנו זה אירועי משפחות, זה פעם בחודש, כשמתאפיינת במכירת אוכל של מועדון 60 פלוס ויש סדנאות יצירה וגם הצגות למען הילדים.

עמרם מצנע: אתן לומדות באותה כיתה?

<תלמידה: אנחנו באותה שכבת גיל, אנחנו לומדות בבתי ספר שונים.

עמרם מצנע: כמה ילדים בכיתה שלך?

<תלמידה: אני לא בטוחה, אני חדשה בכיתה, אני מאמינה שמשהו כמו 28.

עמרם מצנע: מתוך ה-28 ילדים כמה ילדים פעילים בארגונים שונים?

<תלמידה: אני מאמינה שרובם פעילים, בגלל שבכיתה שלנו מאוד מדברים על תעודת בגרות חברתית, זה דבר שאנחנו מאוד רואים אותו כחשוב.

<תלמידה: בבית הספר הקודם שלי, אני עכשיו עברתי כיתה, הייתי בכיתה מוגברת, אמרו לי שאם אין לי תעודת בגרות חברתית, תעודת בגרות גם לא תהיה לי.

<תלמידה: אומרים שמי שהוא במוגברת ומואצת - - -

עמרם מצנע: זה מוגזם, אבל - - -

<תלמידה: כן, במוגברת ומואצת אמרו לנו שמי שאין לו תעודת בגרות חברתית הוא לא יקבל את תעודת הבגרות שלנו.

<תלמידה: זה היה העידוד בשבילנו להתנדב.

<תלמידה: זה מה שאמרו לנו.

<תלמידה: זה מה שרכזת השכבה שלנו אמרה.

עמרם מצנע: מה שהמבוגרים רוצים להגיד לך, אל תאמיני לכל מה שאומרים לך.

<תלמידה: אני לא האמנתי לזה, אני בלי קשר מתנדבת.

<תלמידה: אני מתנדבת לא רק במתנ"ס.

<תלמידה: ומה שהתחלתי להגיד זה שיש לנו במתנ"ס עוד פעילות, שלא אנחנו אחראים עליו, לא המד"צים, אלא זה משהו שסיגלית אחראית עליו, סיגלית היא רכזת הנוער במתנ"ס.

<תלמידה: זה בעצם קבוצה של בני נוער בגילים 14 עד 16, אלה בני נוער שבאים ממשפחות רב בעייתיות ובעצם הם באים למתנ"ס וזה בשבילם כמו בית חם, והם עושים שם פעילויות, גם חברתיות, וגם באמת להראות להם משהו אחר חוץ ממה שיש להם בבית.

<אורין: אני חייבת לציין שאצלי בכיתה, אנחנו 28 תלמידים, וכולם נמצאים באיזה שהיא מסגרת התנדבותית, וחלקם אפילו נמצאים במעל ארבע מסגרות.

עמרם מצנע: יפה מאוד.

<רומן: שלום, קוראים לי רומן, אני תלמיד כיתה י', תיכון בגין.

<רומן: אני בזמן של הצהריים אני לומד ומתנדב במתנ"ס בית רובין בפרויקט פלא.

<רומן: שם עוזרים לנו בלימודים.

<איריס כהן: כמה זמן אתה בארץ?

<רומן: שנתיים.

<רומן: בעצם עוזרים לנו עם הלימודים, מסבירים את החומר, מה שאנחנו לא מבינים בכיתה ואני גם עכשיו מתנדב שם ואני עוזר לילדים יותר קטנים, מסביר להם את החומר באנגלית, זה בדרך כלל ילדים בכיתה ז'-ח'.

<דרורי גניאל: הרבה תלמידים בוגרי צרפתית נמצאים פה, וגם תלמידים דוברי רוסית.

<רומן: רוסית יש בערך תשעה, בכיתה ז'-ח', וצרפתית, אם אני לא טועה, ארבעה.

<רומן: משהו כזה.

<קריאה: בסך הכול בפלא יש 50 ילדים מ-ז' עד י"ב, מכל מיני מדינות, יש לנו מבולגריה חמישה-שישה תלמידים, יש לנו מצרפת שישה תלמידים, יש לנו מדרום אמריקה ארבעה או חמישה והרוב מ - - -

עמרם מצנע: תודה רבה.

<רון: שלום, אני רון.

<רון: אני לומד ב-י"א ברבין.

<רון: אני חניך בשומרי המפרץ, שזו בעצם תנועה ייחודית לאילת, כשהדגש שלנו זה סביבה, ים ושמירה על ערכי הטבע והסביבה.

<רון: מה שאנחנו עושים, פעם בשבוע אנחנו נפגשים, דנים בכל מיני סוגיות שקשורות לסביבה, לטבע, כמו המלון ליד חוף אלמוג או הרכבת לאילת, פעם בחודש אנחנו צוללים צלילת ניקיון, שאנחנו מארגנים את זה, שזה בעצם מבצע, צוללים, מוציאים את הזבל ומה שחשוב אחרי הזה שאנחנו מסבירים לנופשים, לתיירים, מראים את הזבל שהוצאנו ומסבירים להם למה צריך לשמור, איך אפשר לעשות את זה.

<רון: עוד דוגמה זה בסוכות, בחוף הדרומי תמיד בונים הרבה אוהלים, בסביבות ה-200 אוהלים.

<רון: עברנו את כל רצועת החוף כל השבוע, כל יום בשבוע, חילקנו להם שקיות זבל, הסברנו להם לא לשטוף את הכלים בים, כי זה מזיק.

<רון: אנחנו בעיקרון לא באים לתת קנסות על זה שאתם מלכלכים, אנחנו באים לעודד האנשים פשוט לשמור, אם הם יכולים לזרוק את הזבל לפח, שיזרקו לפח ולא ישאירו אותו בים, בחוף, כי בסופו של דבר זה יפגע בנו, יפגע לנו בתיירות.

עמרם מצנע: וזו תנועת נוער?

עמרם מצנע: יש ילדים צעירים יותר, מבוגרים יותר?

<רון: אנחנו מודרכים על ידי שינשינים של החברה להגנת הטבע וזה לא כל כך תנועת נוער של נוער מדריך נוער.

<דרורי גניאל: הרעיון שלנו הבסיסי, זאת יוזמה של עמותה מקומית שמדברת גם על שמירת הטבע, גם על שמירת הים, גם מדברת על ספורט הצלילה שהוא מאוד כמובן נפוץ כאן בעיר.

<דרורי גניאל: הרעיון שלנו בתוך השנה הקרובה או בשנה שלאחריה להפוך את זה לתנועת נוער.

<דרורי גניאל: אנחנו סבורים שכמו שמרכז המוזיקה שלנו, ילדי אילת לא נולדו נגנים ובכל זאת יש 300, במועדון השיט שלנו יש לנו קרוב ל-300 תלמידים.

<דרורי גניאל: יש פה משאב נפלא ואנחנו חושבים שיכולים להיות סוג של תנועת נוער מקומית, 300 תלמידים שהם פעילים, עושים למען הסביבה, שומרים, מגבירים מודעות של תושבים ושל נופשים, כפי שהוא היטיב להסביר, וצריך לראות בעיניים כשהם יוצאים מהצלילה, אני אומר את זה כצוללן, הם יוצאים מהמים, אלה צלילות רדודות, יושב פה מוריס חן, משולב עם מועדוני הצלילה המקומיים, עם חיל הים, זירת ים סוף, מוציאים כמויות אדירות של זבל מהשפכים של 10-20 מטר מהחוף, בעומקים של עד 3 , 4, 5, מטר, כולל שחרור בעלי חיים שנמצאים בתוך קופסאות, ניילונים ועוד.

<דרורי גניאל: זו פעילות חשובה עניינית וכמובן חינוכית.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להרחיב, לנצל את הבמה הזאת.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו חושבים שהצלילה של שומרי המפרץ באילת צריכה להיות פעולה נחשונית לקראת פעולה לאומית ולכן עניינו גם את המנכ"לים של שני המשרדים הרלוונטיים, המשרד להגנת הסביבה ומשרד החינוך, אני מדבר איתך בגלגולים הקודמים, לקחת את היוזמה הזו ולהפוך אותה לתנועה לאומית, בכל ערי חוף במדינת ישראל.

מאיר יצחק הלוי: אני חושב שזו אמירה אמיתית של שילוב, גם של שמירת טבע - - - דרך אגב, אני הצעתי שאם הם יתחברו לצבא, לחיל הים, אני חושב שיש בזה מן העניין, הגשנו אפילו איזה חצי סילבוס עם איזה מבנה מתודולוגי כדי ללכת עם זה קדימה, אני חושב שזה אתגר שאם ועדת החינוך תרים אותו אנחנו מוכנים להיות הנחשונים, אנחנו מוכנים להיות הפיילוט, אנחנו מוכנים שיתגלחו עלינו לקראת - - - בדקתי ומצאתי שיש מעל ל-20 עשרים שאמירה שכזו היא רלוונטית.

מאיר יצחק הלוי: שווה לחשוב על זה.

<רוני: ערב טוב, שמי רוני, המרכז לחינוך בעיר אילת - - - מועדון השיט.

<רוני: מרכז שמפעיל חוגים ללימוד, הדרכה ואימון ילדים, בני נוער ומבוגרים בקיץ.

<רוני: יש לנו אירוח, קיאקים, גלישת רוח, כל מה שקשור לנושא הים, יש לנו קרוב ל-300 חניכים כל שנה.

<רוני: אנחנו פועלים במישור עממי חברתי, מחד, והישגי תחרותי מאידך.

<רוני: זו מין פירמידה כזו שהבסיס כמה שהוא יותר רחב הוא מקפיץ יותר גבוה ולהיפך.

<רוני: אנחנו מאוד מצליחים, מועדון השיט הגדול במדינה ומבחינת גלשני הרוח, מהגדולים והמצליחים בעולם.

<רוני: אין כמעט ילד שלא עבר אצלנו בגיל כזה או אחר ואצלנו גם פועל נושא של חינוך פורמלי ובאילת זה כיתות ז' פיילוט - - -

עמרם מצנע: רציתי באמת לשאול, הלוא כיתות ז' אמורות בכל הארץ ללמוד ימאות.

<רוני: בכל הארץ כבר עושים פיילוטים של כל מיני גילאים, היום הדור הולך ופוחת, אז מתחילים בגיל יותר מוקדם.

<רוני: אצלנו בפיילוט כיתות ו', אנחנו מנסים להשריש את זה כמה שיותר ולרדת אפילו יותר נמוך.

<רוני: כל האילתים עושים שיט והרבה מאוד עושים את זה בצורה יותר מתקדמת כבר הרבה שנים.

<רוני: גולת הכותרת שלנו זה החינוך לערכים תוך כדי השיט, זה מה שאנחנו מכוונים אליו הכי הרבה, אנחנו עושים כבר שבע שנים קורסי מדריכי שיט שלנו, כדי לא להסתמך על אנשים מהמרכז, כי קשה לנו להביא, אנחנו מסתמכים על האנשים שלנו.

<רוני: יש לנו שת"פים כמעט עם כל הגורמים הארציים בנושא, אנחנו באיגוד השיט בצורה מאוד חזקה, בעולם בצורה מאוד חזקה, לפני כחודשיים הייתה כאן אליפות אירופה בגלשני רוח לנוער, כל שנה נוסעים עשרות אילתים לתחרויות בינלאומיות, יש לנו את שחר צוברי, מדליסט הארד מבייג'ין, ויש לנו הרבה מאוד אלופי עולם באירופה לנוער בכל הגילאים.

עמרם מצנע: אתם מתוקצבים ממועצת ההימורים?

<רוני: אנחנו מתוקצבים גם ממועצת ההימורים, אבל בעיקר אנחנו מתוקצבים מהרשות המקומית.

<רוני: מאיר כאן מצטנע, אבל הוא חרת על דגלו שאנחנו ממותגים הכי גבוה בעיר וכל הזמן אנחנו זוכים למלוא שיתוף הפעולה ולמלוא התקצוב מהעירייה.

<דרורי גניאל: אני אוסיף שהשנה הוספנו חדש, התחלנו עם זה בשנה שעברה, שילדי כיתות החינוך המיוחד מגיעים לפעילות וגם החינוך הממלכתי דתי מהישיבה וגם מבית הספר היסודי.

<דרורי גניאל: זה חדש, עולמות חדשים שנפתחו בפניהם בזכות המועדון.

מאיר יצחק הלוי: אבל צריך לזכור, מדובר בבית ספר שיש לו סמל מוסד.

עמרם מצנע: באמת רציתי לשאול מה הסטטוס.

מאיר יצחק הלוי: בבוקר זה בית ספר.

<רוני: הוא נותן מענה גם להיבט התחרותי וגם כמו צופי הים, בלי הדגל והתלבושת, אבל במישור העממי חברתי הוא בצורה מאוד חזקה.

עמרם מצנע: מרשים.

<מור: שלום, קוראים לי מור, תלמיד כיתה י"ב בבית ספר גולדווטר, ואני מתנדב במסגרת המש"צים, מדריכי של"ח צעירים.

<מור: אנחנו פעילים בעיקר בבית הספר, אנחנו שולחים גם חניכים למחוז.

<מור: אנחנו מדריכים תלמידי כיתות ז' עד י', כיתות ח' ו-ט' אנחנו מוציאים בעיקר לשדה, פעם בכמה שבועות, ימים בשטח, אם זה כולל כל מיני דברים אתגריים, סנפלינג ודברים כאלה, רפסודיה, או אם זה דברים שיותר קשורים לפן הגיבושי חברתי, פעילויות כמו - - - כאלה.

<מור: גולת הכותרת זה בעצם שתי גיחות במהלך השנה, גיחת ז' שהיא בערך 10 שעות, מ-2 בצהריים עד 12 בלילה, שבה כל תלמידי השכבה מגיעים לשטח - - - רבע שעה-20 דקות נסיעה מכאן, ומתנסים בחוויות - - - להתגבש בשטח, כל כיתה לוקחת על עצמה לבחור נושא ולהתגבש לפיו, אש לילה ודברים כאלה.

עמרם מצנע: לומדים טופוגרפיה?

<מור: לא לומדים טופוגרפיה, למרות שבכיתה ח' כן יש פעילות של - - - בשנים האחרונות זה קצת דעך, אבל פעילות של ניווטים בתמנע, אנחנו מציידים כל קבוצה של ארבעה-חמישה תלמידים עם מדריך של"ח עם מפה ומצפן ושם הם נכנסים לעניין ניווט.

<מור: גיחת י' שלושה ימים ושני לילות, באותו שטח כמו גיחת ז', כולל הרבה דברים, כל כיתה בוחרת נושא, בדרך כלל הנושא הכללי הוא מצדיע לצה"ל ולכוחות הביטחון.

<מור: כל כיתה בוחרת נושא, אם זה יחידה בצה"ל, אם זה כוח ביטחון כזה או אחר, ובעצם עושים פעילויות ODT, ספורט היתולי, ספורט תחרותי, לנים בשטח באוהלי סיירים, יש משימות של 5 קילומטר, שפה התלמידים לומדים להכיר את החברים שלהם יותר טוב, לעומק.

<מור: בעצם המטרה שלנו בגדול זה לגבש כמה שיותר את השכבה - - -

עמרם מצנע: וזו פעילות בתיכון שלכם או שאתם עושים את זה גם בתיכונים אחרים?

<מור: זו פעילות בתיכון שלנו, גם בתיכונים אחרים יש - - -

עמרם מצנע: עושים אותו דבר?

<מור: כן.

<ליאל: שלום, אני ליאל, אני תלמידה י' ברבין ובאתי לייצג את בית הספר.

<ליאל: אז אני אסביר טיפה.

<ליאל: יוניסטרים בעצם באה להכשיר נוער ליזמות עסקית וחברתית בפריפריה.

<ליאל: בעצם היא באה לתת סוג של התחלה לכל הנוער שבאמת חשב על עסקים וחלם לעשות דברים ולהמציא, וכל העניין שבאמת אנחנו עכשיו בעידן מאוד היי טקי, מאוד כלכלי, מאוד חשוב, אז היא באה יותר להביא את ההיי טק שהוא בדרך כלל במרכז אל הפריפריה.

<ליאל: כאן באילת אנחנו משהו כמו 60-70 חניכים, אנחנו מחולקים לפי שנים, יש שנה א', שזה ההתחלה של הקבוצה, בסוף שנה א' אנחנו צריכים חברה שהיא אמיתית לכל דבר, אנחנו יוצאים לסיורים בחברות אמיתיות כמו יטבתה וכל המקומות, ללמוד ולראות איך חברה אמיתית עובדת.

<ליאל: במהלך התכנית אנחנו גם מפתחים מוצר ונוסעים לתחרויות, מייצגים את אילת, עושים יזם השנה, שזו התחרות העיקרית שלנו בסוף שנה.

<ליאל: בעיקרון אנחנו מנסים להתאים את הצרכים שלנו, כנוער אילתי, לרעיונות שאנחנו ממציאים.

עמרם מצנע: זה פעיל בתיכון שלכם או בכל התיכונים?

<ליאל: כן, זה בכל העיר.

<ליאל: בנוסף לזה אנחנו גם מאמינים שיזמות באה יד ביד עם תרומה לקהילה, אז אנחנו לוקחים כל שנה לפחות כשלושה פרויקטים, כל קבוצה כל שנה במרכז שלנו לוקחת על עצמה שלושה פרויקטים לפחות של התנדבות בקהילה.

<ליאל: השנה אני יכולה לומר לכם על השנה שלי, שנה ב', לקחנו בעצם עמותה שהיא מאוד חדשה באילת, היא נקראת להיות שם, שזה חניכת ילדים אוטיסטים ובעצם אנחנו גם עוזרים לה בקטע ההתנדבותי וגם בקטע שאנחנו הכי חזקים בו, בקטע העסקי, בקטע של באמת לפתח להם אתר.

<ליאל: על דף פייסבוק בעצם כל הדברים שצריכים להיות לעמותה, הם חדשים, אז הם לא כל כך מאורגנים על זה, אז אנחנו עושים את זה כרגע.

<ליאל: חוץ מזה, שוב, תכנית עסקית, כל הרעיון של באמת הקמת חברה וייצור מוצר משלנו.

עמרם מצנע: הצלחתם כבר עם איזה מוצר?

<ליאל: ביזם השנה בשנה שעברה היו לנו שני הישגים מאוד מרשימים.

<ליאל: ההישג הראשון היה באמת מקום שני ביזמות קהילתית, זכינו על כל התרומה שלנו לקהילה.

<ליאל: ההישג השני שלנו היה מקום שלישי של קבוצה ג'.

<ליאל: בעצם המוצר שלהם היה גם די מותאם לאילתים, הם המציאו משהו שנקרא חמגורה.

<ליאל: החמגורה מאוד מותאמת לשעות הקיץ, כשבעצם ברכב ממש והאביזר המתכתי שורף, אז הם המציאו כיסוי שמתלבש על זה וכך הוא מונע כוויות, וגם הוא יותר בטוח לילדים.

<ליאל: בעיקרון גם כל הנושא הזה שהיה, שנה שעברה, של הקיץ, היה חם בצורה מטורפת, אז זה גם רעיון שעבד ומתחילים לשווק אותו בצורה ממש גבוהה.

<ליאל: זהו, בעיקרון.

<ליאל: שאלות?

<שיר: אני שיר מכיתה י' בבית ספר רבין.

<שיר: אני במד"צים קולייר, שזה יותר קרוב מהמד"צים יעלים והמד"צים בעיר.

<שיר: אני התחלתי בכיתה ט', הייתה לנו שנה שמכינים אותנו לקראת ההדרכה, בסוף השנה עשינו סמינר שבסופו קיבלנו תעודה והשנה אני מדריכה כיתות ג' במתנ"ס.

<תלמידה: אני אמשיך.

<תלמידה: אז הפעילות שלנו היא במועדון החברתי, לא יודעת אם ראית את זה קודם בסיור, אבל מתחת למתנ"ס יש שם מועדון.

<תלמידה: שתינו מדריכות, אני מדריכה את כיתות ט', שבסוף השנה הם יוצאים לקורס מד"צים והם יהיו מדריכים משנה הבאה.

<תלמידה: אני מכיתה ט' במד"צים קולייר, עכשיו אני בי"ב.

<תלמידה: וזהו.

עמרם מצנע: מה את רוצה לעשות כשתהיי גדולה?

<תלמידה: אני לא יודעת.

עמרם מצנע: את בי"ב, עוד מעט נגמרים הלימודים.

<תלמידה: לא, השנה אולי אני רוצה לעשות שנת שירות וכשאני אהיה גדולה אני לא יודעת, זה נראה לי רחוק מדי.

עמרם מצנע: שנת שירות אחרי הצבא?

<תלמידה: כן, ברור.

עמרם מצנע: יש שנת שירות מקדימה לצבא.

<תלמידה: כן, שנת שירות לפני.

עמרם מצנע: לא שירות לאומי.

<תלמידה: לא.

<דרורי גניאל: לא.

<דרורי גניאל: יש לנו גם בכל שנה כמעט שינשינים שנמצאים בקהילה.

עמרם מצנע: יש פה בעיר הזו ארגונים כמספר הילדים.

<קריאה: יש פה עשרות ארגונים.

<סיני: שלום, אני סיני צרפתית, אני תלמיד בבית ספר בגין ואני חניך בתנועת נוער נטע.

<סיני: נטע זה בעצם תנועת נוער שיש לה פן טכנולוגי ופן חברתי.

<סיני: בפן הטכנולוגי אנחנו לומדים שנה ראשונה להיות טכנאי של מחשבים, כל מה שכולל חומרה, שזה בעצם פיזי, והתוכנה שזה מערכות ההפעלה וכל המסובכים.

<סיני: בשנה שנייה אנחנו לומדים רשתות.

<סיני: אני עדיין לא לומד, אני רק שנה ראשונה.

<סיני: זה הפן הטכנולוגי.

<סיני: זה פועל ארבע שנים?

<קריאה: לא, זה ארבע שנים, אבל זו כבר שנה שמינית.

<סיני: כן, זה פועל כבר שמונה שנים, אבל יש ארבע שנים.

<סיני: שנה ראשונה להיות טכנאי, שנה שנייה רשתות, שנה שלישית מנהל רשתות ושנה רביעית תוכנה וסייבר.

<סיני: זה הפן הטכנולוגי, ובפן החברתי אנחנו מתנדבים בקהילה.

<סיני: הקבוצה שלי זו שנה ראשונה, ובשבוע שעבר התנדבנו עם ילדים, בעיקר ילדים בסיכון, מכל בתי הספר הביאו אותם אלינו למרכז והעברנו להם פעילות וגם עם ילדים בבית ספר אורים, עשינו להם פעילות.

<סיני: בפן החברתי יש מעבדה לתיקון מחשבים, קוראים לה מעבדת פיקסיט, היא מתקנת מחשבים במחירים סבירים מאוד.

<סיני: זהו, נראה לי.

עמרם מצנע: אתה כבר מצליח לתקן, או אתה רק מגיש את הכלים?

<סיני: אני שנה ראשונה, עברתי חצי שנה קורס, אז אני בערך - - - בסוף השנה אני אתנסה במעבדה ואז אני יכול לעשות מחויבות אישית במעבדה.

<רואי: אני רואי, זאת מירי, אנחנו חברות בתנועת נוער שקוראים לה דילר.

<רואי: זו תנועה שמבוססת על שותפויות בין הערים בארץ לערים בצפון ארצות הברית.

<רואי: אנחנו, אילת, שותפים של טורונטו שבקנדה, אנחנו קצת יוצאי דופן במקרה הזה.

<רואי: התכנית היא תכנית לפיתוח מנהיגות, תוך כדי שיהיו בה ערכים של יהדות.

<רואי: במשך השנה אנחנו עוברים כל מיני פעילויות שמתבססות בעיקר על ארבעה עמודי התווך של התכנית, שהם יהדות, ציונות, מנהיגות ותיקון עולם.

<רואי: אנחנו עוברים כל מיני פעילויות, אנחנו יוצאים לסמינרים, לא מזמן חזרנו מסמינר זהות יהודית, עברנו על כל מיני זרמים ביהדות ואנחנו עכשיו במהלכי תכנון של הסמינר הבא שלנו, שנקרא סמינר ניהול עצמי, שאנחנו, החניכים, מנהלים אותו, אנחנו מעבירים את כל הפעילויות ויש לנו תפקיד.

עמרם מצנע: כמה חניכים אתם?

<רואי: אנחנו 20 בקבוצה, עברנו שני שלבי מיון בתחילת השנה, ומדריכים אותנו שני בוגרים מהמחזור הקודם.

<רואי: אנחנו המחזור השני באילת.

<רואי: בסוף השנה אנחנו יכולים ללכת למסלול של הדרכה, לנסות להתקבל לזה, או כמו - - - שהיא בעצם מתכננת את כל הפעילויות שלנו עם הקהילה התאומה שלנו בטורונטו.

<רואי: אנחנו בפסח נוסעים אליהם לעשרה ימים ובקיץ הם באים עלינו ובעצם יש לנו הזדמנות לפגוש בני נוער בגיל שלנו, יהודים, אבל יהודי תפוצות, ולהם יש צ'אנס לראות איך יהודים בגיל שלהם מתמודדים בארץ.

עמרם מצנע: כן, ולהשחיז את האנגלית?

<רואי: גם.

<עדן: אני עדן ואני מקידום נוער אילת, זה בית ספר.

<עדן: לא בית ספר, לומדים שם.

עמרם מצנע: באים לשם.

<עדן: אני שלוש שנים כבר, שנה אחרונה שם זה י"ב.

<עדן: כל השנה בקידום נוער יש מגמה, כמה מגמות, יש שנים שזה היה איפור ועכשיו זה משחק מול מצלמה ותיאטרון.

<עדן: עקב הקבוצה הזו כתבתי תסריט שאנחנו הולכים לעשות סרט עליו בסוף השנה, סינדרלה, ואתם מוזמנים.

עמרם מצנע: סינדרלה במשהו מודרני?

<עדן: סינדרלה בשנת 2014.

עמרם מצנע: תני לנו את הרעיון המרכזי.

<עדן: בוא נגיד שזה מספר על זה שסינדרלה הייתה שטחית בסיפור שלה עצמו ואנחנו הפכנו את זה שאישה לא צריכה גבר שיבוא וייקח אותה מאיפה שהיא נמצאת, היא יכולה לעשות את זה בשביל עצמה.

<עדן: לפני שנכנסתי לקידום נוער קצת איבדתי את הדרך שלי וכשהגעתי לקידום נוער מצאתי גם מסגרת וגם בית שאתה יכול לבוא ולהיות שם, בלי שום קשר לאם יש לך לימודים או אין לך לימודים.

<עדן: כל אחד שנכנס לקידום נוער, יש לו מדריכה צמודה, שהיא איתו 24 שעות, אם קרה משהו, לא קרה משהו, סתם לדבר, נפגשים פעם בשבוע, אתה מספר לה מה עבר עליך ואיך עבר עליך וזה מקדם אותך, זה מראה לך שלא איבדת את הדרך, שגם אם אתה בשוליים אתה יכול לחזור לאמצע ויעזרו לך ויהיו איתך.

<עדן: אני עובדת במקום שנקרא הבית של סוזן, זה מקום שמקבלים בני נוער שהם בקידום נוער או במסגרות קצת שונות מבית ספר רגיל ואנחנו עושים שם חרוזים, אנחנו מכינים את החרוזים, מייצרים את החרוזים, עושים צלחות, עושים הכול מאפס, מייצרים אותם ומוכרים אותם.

<עדן: אלה עבודות שלנו וזה מקום כזה שזה לא כמו כל עבודה שאתה בא ואתה עובד ואני הבוס וככה זה יישאר.

<עדן: קצת שוברים את הדיסטנס שם ואתה יכול לשבת עם המנהל שלך בכיף והעבודה, עושים יצירות וזה כיף מאוד.

<תמיר: שלום, אני תמיר, בכיתה י' בבית ספר גולדווטר, בית ספר לחינוך מיוחד.

<תמיר: גם אני מתנדב באירועים.

<תמיר: אנחנו קבוצה של כ-15 תלמידים משלושה בתי ספר, אנחנו נפגשים כל ימי שני.

<תמיר: בהתחלה היו לנו שלושה מפגשים, להכיר את הילדים ועכשיו כל יום שני בערב אנחנו נוסעים למועדון שנקרא מועדון שידורים, לשעתיים, מחמש עד שבע, ובזמן הזה אנחנו מנעימים את זמנם, משחקים איתם, מראים להם סרטים.

<תמיר: זהו.

<תמיר: זה לימד אותי הרבה ערכים, כמו כבד את השונה.

<תמיר: ומה שהכי יפה זה שמראים שלא צריך הרבה דברים בשביל להיות מאושר, נהיים מאושרים מהדברים הכי פשוטים, רק להרכיב פאזל.

מאיר יצחק הלוי: תודה רבה.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו לקראת סיום.

<יואב: שלום, לי קוראים יואב, אני מבית ספר שדה אילת.

<יואב: אני בשנת שירות.

<יואב: בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע.

<יואב: ספציפית אנחנו בבית ספר שדה אין לנו עבודה ישירה עם הקהילה בעיר, אנחנו בעצם מדריכים רוב הזמן טיולים של תיכונים שמגיעים אלינו מכל הארץ, אבל חוץ מזה יש לנו גם פרויקטים שכן משולבים פה בעיר ואנחנו עובדים גם בשיתוף פעולה עם המרכז ללימודי שדה של החברה להגנת הטבע, שנמצא בעיר ועובד באופן שוטף עם הקהילה.

<יואב: הם נכנסים לבתי הספר, למה שנקרא שיעורי חינוך סביבתי, כל אחד מהחבר'ה שם שנמצאים בשנת שירות וגם המורות חיילות, לוקחים חלק בכל מיני פרויקטים בעיר באופן קבוע, לאורך כל השבוע, וזהו.

עמרם מצנע: אתה בשנת שירות?

<יואב: אני בשנת שירות.

עמרם מצנע: ואתה תושב אילת?

<יואב: כרגע - - -

עמרם מצנע: לא כרגע, מאיפה באת?

<יואב: אני הגעתי מליד ירושלים, ממבשרת ציון ואני חושב שזו פלטפורמה טובה להזמין את כל תנועות הנוער והארגונים שיש פה וכן לשתף איתם פעולה, עכשיו ההנהלה של מרכז לימודי שדה ובית הספר השדה התאחדו והמעורבות שלנו עם הקהילה מפה והלאה תעלה.

<יואב: אז אנחנו ניצור איתכם קשר ואתם תיצרו איתנו.

מאיר יצחק הלוי: תודה רבה.

מאיר יצחק הלוי: אני רק רוצה להגיד שנמצאת פה סגן רבקה וכל מערך החיילות שהם איתנו כל השנה, גם בתחום הפורמלי וגם בתחום הבלתי פורמלי.

<איריס כהן: מד"צים שחמון היחידים שלא דיברו.

מאיר יצחק הלוי: מד"צים שחמון היחידים שלא דיברו, אנא ממך, בוא אליי.

<שי: אני שי בשירי.

<שי: אני ממד"צים שחמון.

<שי: מד"צים שחמון זה פעם בשבוע אנחנו בפעולה, יש פעם בשבוע פעולה לנו, פעם בשבוע פעולה לחניכים שלנו, שאנחנו מעבירים.

<שי: מעבר לזה, אנחנו נפגשים גם פה, אנחנו מביאים שתייה ואוכל ונפגשים פה עם קרן ועם שאר המדריכים.

<שי: זה כאילו כמו משפחה, שנתיים שאנחנו יחד וזה כמו משפחה.

<שי: זה נותן לנו ביטחון עצמי והכול - - - בכל פעולה יוצאים דברים אחרים של מוסר.

<קריאה: בימים אלה נפתח פרויקט חדש, זה מיזם, פרויקט ליצנות שבו בני הנוער ילמדו - - -

עמרם מצנע: ליצנות רפואית?

<קריאה: כן.

<קריאה: בני הנוער ילמדו את דמות הליצן והם פשוט יעבדו עם ילדים בבית החולים או עם ילדים קטנים שבאים למתנ"ס.

<קריאה: יש פרויקט שהוא פעם בחודש, הילדים של המתנ"ס אוספים אוכל יבש וקרן מעבירה למשפחות שצריכות, שאין להן אוכל.

<קריאה: בסך הכול קרן לימדה אותנו הרבה מוסר.

<קריאה: קרן וכל שאר המדריכים.

מאיר יצחק הלוי: יש עוד דבר שאני רוצה להגיד.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו סיימנו בשנה שעברה קורס של שנתיים קורס מדריכים.

מאיר יצחק הלוי: כולם כאן אקדמאים וכו', אבל עשינו כאן באמצעות המרכז שעופרה מובילה אותו, קורס מדריכים, ומחר אנחנו פותחים קורס חדש, קורס הנחיית קבוצות, לכל צוות אגף הנוער, בשביל לקדם את היכולות שלנו מול קבוצה בשביל להגיע למקום מקצועני בתחום הזה.

מאיר יצחק הלוי: אתה רוצה להגיד דברים?

מאיר יצחק הלוי: בבקשה.

עמרם מצנע: אז קודם כל תודה רבה.

עמרם מצנע: מאיר, תודה רבה על המפגש הזה.

עמרם מצנע: אני חושב שמאיר, ראש העיר שלכם, היה הראשון שהזמין אותי לבוא לביקור כשנבחרתי להיות יושב ראש הוועדה והרינו ממלאים את בקשתך, הזמנתך.

עמרם מצנע: היה לי מאוד חשוב להגיע ערב קודם ולא רק לשבת במשרד ולשמוע את הסקירות ולבקר בבתי הספר, אלא באמת לראות את הפעילות של אחר הצהריים.

עמרם מצנע: אני רואה ערך ממשי למה שאתם עושים.

עמרם מצנע: אני לא צריך לספר לכם, כי אתם עושים את זה כל כך טוב, לפעילות שאנחנו קוראים החלק הבלתי פורמלי של החינוך.

עמרם מצנע: החלק הפורמלי זה בתי הספר, גני הילדים, והחלק הבלתי פורמלי זה כל מה שאתם עושים במגוון פעילויות באמת מרתק ומעשיר.

עמרם מצנע: לצערי הרב עדיין בחלק גדול מהיישובים בארץ הפעילות הלא פורמלית לא מקיפה מספיק בני נוער, וזה גורם להרבה מאוד דברים שאתם בטח רואים ככה מהתל אביבים, זה מסתובבים אחרי הצהריים ובערבים בלי מעשה, שותים, עושים את כל אותן פעילויות שאנחנו לא היינו רוצים שנוער יעשה ואני באמת מתרשם מאוד ממגוון הפעילות, משיתוף הפעולה, מתחושת השייכות.

עמרם מצנע: יש לי הרבה ניסיון ואני רואה על הפנים ועל צורת הדיבור ועל החוויה שאתם מעבירים אלינו כאורחים על הדברים שאתם עושים.

עמרם מצנע: זה מאוד מאוד חשוב.

עמרם מצנע: הפעילות הזו מחברת אותך, היא מחברת אותך ליישוב, היא מחברת אותך לקהילה, היא עושה אותך בן אדם יותר טוב.

עמרם מצנע: בכלל אנחנו יודעים שכאשר אתה נותן אתה מתעשר הרבה יותר מאשר אתה מקבל, וכאשר יש הזדמנות של נתינה בכל אחד מהתחומים שאתם מדברים עליהם אז זה בהחלט יוצא מן הכלל.

עמרם מצנע: אני שמחתי מאוד לשמוע אתכם, אני יודע שאתם מייצגים עוד מאות ואלפי ילדים ותלמידים שהם פעילים בפעילויות שונות ואני מודה לכם ומאחל לכם הצלחה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: המשך סיור – 26.12.13 (אוניברסיטת בן גוריון)

<דרורי גניאל: בוקר טוב לכולם, מקווה שערבה לכם שנתכם.

<דרורי גניאל: יש פה בודדים שישנו פחות מהשאר, אני מקווה שנהניתם מליל אמש.

<דרורי גניאל: אני שמח לפתוח את הבוקר של הביקור בישיבה עם ראש העירייה וצוות מינהל שח"ק, עד השעה 10, ב-10 ייכנס ד"ר נדב ששר, הוא קיבל פרופסורה לפני שבועיים אז אנחנו נגיד פרופ' נדב ששר יציג את נושא האקדמיה ומכאן נצא לסיור בישיבה תיכונית, משם סיור קצר לגולדווטר, שם יהיה סיכום של הביקור ותצפינו לחבל אילות.

<דרורי גניאל: אני ברשותך רוצה לפני שראש העירייה יישא דברים, אני רק אזכיר, איריס כהן, גם לטובת חבר הכנסת אוחיון שהצטרף אלינו, ברוכים המצטרפים.

<דרורי גניאל: כל עכבה לטובה, אמרו חז"ל, אני מקווה שזה גם תופס במקרה הזה.

<דרורי גניאל: (הצגת הנוכחים).

<דרורי גניאל: אדוני ראש העירייה, בוקר טוב, בבקשה.

מאיר יצחק הלוי: בוקר טוב לכולם.

מאיר יצחק הלוי: בראש ובראשונה אני רוצה להגיד תודה ליושב ראש הוועדה ולהנהלת הוועדה על כך שנעתרו להזמנתי להגיע לעיר הדרומית אילת, מבחינתנו אנחנו רוצים לחשוף בפניכם בביקור הזה את הנעשה בעיר המאוד מאוד מיוחדת הזו, והיא עיר מיוחדת, ואחרי שתספגו מנה של חוויות, כהמשך לחוויות של אתמול, אנחנו רוצים להעלות מספר נושאים, שאני רוצה כבר לתת אמירות מקדמיות, שהוועדה בראשותך תלווה אותם, כי אני חושב שאלה נושאים שיש בהם אפיונים מיוחדים רק לעיר אילת.

מאיר יצחק הלוי: יכול להיות שכל ראש עיר אומר את זה, אבל אני רוצה - - -

עמרם מצנע: אני אגיד לך, רוב הערים מחפשות ייחוד ולא כל כך מצליחים למצוא.

עמרם מצנע: אצלכם לא צריך לחפש.

מאיר יצחק הלוי: כן, אצלנו יש כמה מאפיינים.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לגעת, ברשותכם, חבריי חברי הכנסת וחברי הוועדה, בכמה מאפיינים שהם מאפיינים של העיר אילת, שאני חושב שהאפיונים הללו מקרינים באופן משמעותי גם על מערכת החינוך שלנו.

מאיר יצחק הלוי: העיר אילת הוגדרה כעיר הפריפריאלית ביותר במדינת ישראל, זו עיר שרחוקה ממדינת תל אביב, המרחק הגדול ביותר, עיר שאין לה סביבת ערי שדה, זאת אומרת היא חייבת להתקיים במו ידיה, ולכן דרך אגב אנחנו פועלים מול משרד הפנים לבחון אפשרות שהעיר הזו תהפוך לנפה.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו רוצים לראות שיש כאן ריבוי שירותים, כדי שלא נצטרך להישען על שירותים המגיעים אלינו מבאר שבע ומתל אביב.

מאיר יצחק הלוי: זו גם עיר שהפכה להיות העיר הגדולה בין הקטנות, אנחנו היום עיר שמונה כ-60,000 תושבים, פחות או יותר, 19,000 בתי אב, עיר שנכון להיום נמצאת תחת איומים ומי כמוך יודע זאת, התנועות האיסלמיות בחרו לסמן את אילת כיעד אסטרטגי ולא בכדי מוצבת פה כיפת ברזל ותגבור של החטיבות המרחביות ושאר מיני דברים.

מאיר יצחק הלוי: גם עכשיו אנחנו תחת איום, ממש בימים אלה, אלה לא דברים שמדברים עליהם, אבל אנחנו אחת ל- מקבלים פה איתותים, תזכורת, שיש מי שרוצה לפגע בנו, אני מקווה שדרכו לא תצלח.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו עיר שנשענת על תעשיית התיירות, זו תעשייה חשובה, יש לנו יתרונות, אבל התעשייה הזו גם מייצרת לא מעט בעיות חברתיות.

מאיר יצחק הלוי: מדובר בתעשייה שהיא ב"מ במהותה, ב"מ זה בלתי מקצועית והמשמעויות הדמוגרפיות ברורות לכול.

מאיר יצחק הלוי: זה מצריך פה תשומת לב רבה, זו למשל הסיבה שבאילת יש קרוב ל-20% משפחות חד הוריות.

מאיר יצחק הלוי: אם תרצו, במערכת החינוך כל ילד חמישי הוא ילד למשפחה חד הורית, זה נכון כשלעצמו מורכב.

מאיר יצחק הלוי: ואם תרצו נתון יותר קשה, אני לא מפזר את זה, כי אנחנו לא אוהבים לשבת בפוזה של בכיינים, כי אנחנו רוצים להריץ את העיר הזו מעלה מעלה, יש לנו היום מצב שבו פחות מ-50% מבתי האב זה משפחות, וזו אמירה לא פשוטה לעיר שרוצה לתת אמירה של קביעות ושל יציבות.

מאיר יצחק הלוי: פחות מ-50% משפחות, אני חושב שהפרשנות והנגזרות מזה ברורות לכול, אין צורך להכביר במילים מה המשמעות שכל בית שני זה לא משפחה, זה או חד הורית, או רווק, או עובד בתי מלון או מסתנן.

מאיר יצחק הלוי: זה מצב שאנחנו רוצים בהחלט לשפר אותו ולכן שמנו מספר יעדים מרכזיים, בראש ובראשונה לשים את אילת על מפת החשיבות האסטרטגית של המדינה.

מאיר יצחק הלוי: ואני חייב להגיד שבעניין הזה ממשלת ישראל, ראש הממשלה, אחרי הרבה מאוד עבודה והרבה מאוד מאמץ נעתרו לבקשתנו ויש היום צוות שרים בראשותו של ראש הממשלה, שדן בענייני אילת.

מאיר יצחק הלוי: הצוות הזה כבר התכנס שלוש פעמים ואני חייב להגיד שבין ישיבה לישיבה אפילו יושמו חלק מההחלטות.

מאיר יצחק הלוי: זה דבר שאמור להיות מפתיע, אבל זה קורה.

מאיר יצחק הלוי: אני יכול, אם תרצו, בהזדמנות אחרת, גם לפרוש בפניכם את הדברים.

מאיר יצחק הלוי: שלשום הייתי בנתניה ושם מזכיר הממשלה הודיע שראש הממשלה רוצה שהצוות הזה יהיה צוות יותר אופרטיבי ורוצה שהוא יהיה צוות מנכ"לים.

מאיר יצחק הלוי: זו פעם ראשונה ששומעים גם החברים שלי, צוות מנכ"לים בראשותו של הראל לוקר לנושא העיר אילת ואני מברך על העניין.

מאיר יצחק הלוי: מבחינתי כל מה שמקדם את ענייניה של העיר אילת יותר מהר, יותר חשוב ויותר טוב.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו עכשיו נבנה את המתווה, נדמה לי שנסגר שבמרץ, כאשר יגיע ראש הממשלה לכאן במסגרת חגיגות אילת, שם נגבש את ה - - - כל הדברים הללו, גם המרחק, גם הקוטן, גם הבדידות, מייצרים פה מה שנקרא כשל כלכלי.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת אנחנו נמצאים בבעיה, כשהבעיה הזו צריכה להיות מובאת לפתחם של מקבלי ההחלטות בירושלים ואני רוצה לגעת בנושא החינוך, שאני חושב שזה הנושא הרלוונטי לישיבתנו.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו, אמרתי את זה ליושב ראש הוועדה, כבר בשנת 95' או 96', כשאמנון רובינשטיין היה שר החינוך ושמשון שושני היה מנכ"ל, הצגנו תכנית שקראנו לה מיוחדותה של העיר אילת ואפיוניה הייחודים והנגזרות מכך.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, עבודה שנעשתה על ידי רואי חשבון וכלכלנים אל מול הנתונים שאנחנו הצגנו בפניהם והראינו שדלתא העלויות לעיר אילת, משום אפיוניה הייחודיים, היא אז, בערכים של אז, הייתה כ-15 מיליון שקל.

מאיר יצחק הלוי: אני מדבר איתכם על סכומים מטורפים.

מאיר יצחק הלוי: את העבודה הזאת אתם תקבלו בצורה מסודרת, תוכלו לבחון אותה ולראות אותה והיא נובעת בעיקר בעיקר מסעיף המרחק שמכביד עלינו בצורה מטורפת, גם בעלויות, גם בבינוי, גם בשאר הדברים.

עמרם מצנע: 15 מיליון מתוך כמה?

עמרם מצנע: מה התקציב השוטף שלכם?

מאיר יצחק הלוי: התקציב של החינוך בסך הכול הוא - - -

עמרם מצנע: לא, של סך הכול.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר, מעל ל-100 מיליון שקל.

עמרם מצנע: זה החינוך.

עמרם מצנע: ותקציב העירייה?

מאיר יצחק הלוי: תקציב העירייה שלנו 400 ומשהו מיליון.

עמרם מצנע: שוטף.

מאיר יצחק הלוי: כן.

<דרורי גניאל: הזכיר ראש העירייה, החומר לדיווח שעשינו כאן

<דרורי גניאל: עם רואי החשבון היה לפני שלוש שנים, כשהגשנו את זה ל - - - זה היה 16.8 מיליון, אותה דלתא שהזכיר אמש.

מאיר יצחק הלוי: מה שאנחנו הצגנו באותה תכנית ואני גם מציג אותה בפניכם וחשוב מאוד שהם יקבלו את החוברת המסודרת והעדכנית ביותר, שמראה מאיפה זה נובע.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לגעת בשני נושאים, ודיברנו על זה אתמול.

מאיר יצחק הלוי: נושא אחד זה נושא הבינוי.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו עכשיו בונים, מבחינת מוסדות חינוך, היום, שבעה מוסדות חינוך.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו, בה בעת.

מאיר יצחק הלוי: מרכז להתפתחות הילד, ראית את זה אתמול, בית ספר יסודי, גני ילדים, מרכז לגיל הרך, אולם ספורט וכן הלאה.

מאיר יצחק הלוי: עלות הבנייה בעיר אילת, על פי כל היגיון ופרמטר היא מעל ל-30% מכל עיר אחרת, בעיקר, שוב, בגלל סעיף המרחק.

מאיר יצחק הלוי: להביא לכאן חומרי בניין, להביא לכאן פועלים, להביא לכאן אספלט, להביא לכאן כל דבר, זה פשוט עולה יותר כסף.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, חשוב לציין, אנחנו עיר נטולת מענק איזון ובעניין הזה אנחנו הולכים לבג"צ, יש הסכמות והבנות עם כל הגורמים שאנחנו צודקים, אבל לא רוצים לפתוח את הנוסחה, כדי לא לייצר החלטה גורפת.

מאיר יצחק הלוי: זה לא מקובל עליי כלל ועיקר, כי כולם מסכימים עם ההיגיון, ובינתיים אנחנו מחליפים חלופת מענקי איזון.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת אנחנו מבלפים את עצמנו, מקבלים חלופת מענקי איזון, ממש חלף מענק איזון.

מאיר יצחק הלוי: המשמעות שלא מקבלים מענקי איזון, זה גם גוזר על הטבות נוספות שאנחנו לא מקבלים, למשל סעיף ההיסעים ממשרד החינוך ניתן ויש תעדוף לעיר שמקבלת מענקי איזון.

מאיר יצחק הלוי: אלה דברים שמעוותים מבחינת התקצוב של העיר אילת.

מאיר יצחק הלוי: סעיף ההסעות, כשאנחנו רוצים לשלוח ילדים לטיול , להוציא ילדים לטיול, העלינו את זה לפני ועדת חינוך, ייאמר לזכותה של הוועדה שהיא אישרה לנו שני דברים.

מאיר יצחק הלוי: האחד, תוספת של 100 שקל לתלמיד לכל טיול שהוא מעל ליומיים, למיטב זיכרוני, והיא אישרה לנו יום נוסף, כי המרחק פה מדבר בעד עצמו.

מאיר יצחק הלוי: אני כמובן ארצה, אבקש שהוועדה תמשיך לאמץ את ה - - - עכשיו ראינו שני סעיפים שאני אתן רק דוגמה, שהם סעיפים שמכבידים מאוד מאוד עלינו ולכן הבקשה שלי מהוועדה שהנושא הזה ייכנס לאיזה שהוא מסלול של טיפול ונעביר אותו בהליכים הסטטוטוריים, כי הוא חסר הליכים.

מאיר יצחק הלוי: לדעתי תקנה שכזו צריכה להיכנס להחלטת ועדת הכספים ואנחנו כמובן נגן עליה, אבל אני צריך גם את הרוח הגבית שלכם.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להעלות ארבעה נושאים מרכזיים, אדוני היושב ראש, ובזה אני אסיים את חלקי.

מאיר יצחק הלוי: הנושא שאנחנו מתחבטים ומתמודדים איתו מדי שנה בשנה, קשה עלינו מאוד, זה הנושא של גיוס מורים.

מאיר יצחק הלוי: יש לנו מחסור קבוע של מורים בעיר אילת.

מאיר יצחק הלוי: לפני כמה שנים, כשהייתה יולי תמיר שרת החינוך, אני הודעתי לה בצורה ברורה ושיגרתי לה מכתב בפברואר של אותה שנה, שאני לא פותח את שנת הלימודים כי בנקודת הזמן ההיא 100 מורים היו חסרים במערכת.

מאיר יצחק הלוי: 100 מורים מתוך סד"כ של משהו בסדר גודל של כ-700 מורים זה אומר כאוס במערכת, אי אפשר לנהל אותה.

מאיר יצחק הלוי: אי אפשר.

מאיר יצחק הלוי: עם כל הכבוד, זו לא אחריותה של הרשות המקומית, המשרד צריך להיות שותף.

מאיר יצחק הלוי: נכון שאנחנו מקבלים שיתוף פעולה מהמחוז ואנחנו עובדים, אבל צריכה להיות כאן החלטה שהיא החלטה שיודעת לתת מענה לטווחים הרחוקים.

עמרם מצנע: נכון להיום כמה מורים חסרים?

מאיר יצחק הלוי: כל שנה אנחנו מתמודדים עם מחסור של עשרות מורים.

מאיר יצחק הלוי: בשנה שעברה זה היה משהו כמו - - -

שמעון אוחיון: באיזה מסגרת?

שמעון אוחיון: יסודי?

שמעון אוחיון: תיכון?

<דרורי גניאל: צריך להפריד.

<דרורי גניאל: האחריות כולה היא של המשרד, אבל בחינוך היסודי, אחר כך אני נתאר את התהליך, אנחנו עושים מהלך מאוד מורכב של גיוס מורים.

<דרורי גניאל: ביסודי הבעיה פחותה.

<דרורי גניאל: בעל יסודי הבעיה דרמטית, נעשים מאמצים מאוד גדולים.

<דרורי גניאל: לא סיפרתי, בכל שבוע אנחנו מטיסים שלושה מורים במקצועות מסוימים ולצערי יש מקומות שאנחנו עושים שתי פעולות, אחת, מגדילים את המשרות למורים, זה גם תקלה ולא נוכל לעשות את זה יותר בגלל הרפורמות, והדבר השני הוא שאנחנו מדלגים שנה על מקצוע.

<דרורי גניאל: יש מקצועות שאפשר לדלג עליהם שנה כי לא מוכרחים ללמד אותם, אבל אנחנו עושים את זה כאילוץ, לא מתוך בחירה פדגוגית.

<דרורי גניאל: זה כמובן מצוקה מאוד - - -

עמרם מצנע: אני חוזר על השאלה, נכון לרגע זה?

<דרורי גניאל: ברגע זה, אם היינו מקבלים שני מורים למתמטיקה ושניים ללשון, הם היו נבלעים במערכת ואף אחד לא היה יודע - - -

שמעון אוחיון: בלשון, אתה אומר דווקא.

<דרורי גניאל: לשון ומתמטיקה.

<דרורי גניאל: אנחנו מטיסים מורה לכימיה, מטיסים מורה ללשון.

עמרם מצנע: אני שואל עוד פעם, מה שעשיתם טוב מאוד, כרגע חסרים מורים?

עמרם מצנע: בנקודת הזמן הזו?

<דרורי גניאל: כן.

עמרם מצנע: זאת אומרת יש כיתות ללא מורים או מקצועות ללא מורים?

<דרורי גניאל: יש מקצועות ללא מורים, נכון.

<דרורי גניאל: לא מלמדים.

שמעון אוחיון: או שמורה שלא התמחה בתחום מלמד את המקצוע?

שמעון אוחיון: זה מה שקורה היום ברוב המדינה.

<דרורי גניאל: צריך לזכור שהחוסר, אני לא אחראי על כל המדינה, אז אין לי פתרון לכל המדינה, אבל החוסר בכל המדינה אצלנו הוא עולה בטור הנדסי, משום שבתל אביב אם אין מורה, אז הוא יבוא מכפר סבא וגם מחיפה, באילת, אם הוא לא גר כאן - - -

מאיר יצחק הלוי: זה בדיוק מה שאני רוצה להגיד.

מאיר יצחק הלוי: הסדין פה הוא צר מאוד, זאת אומרת אין לנו יכולת למשחק.

מאיר יצחק הלוי: מורה קיבל לומבגו, חסר לנו מורה במערכת.

מאיר יצחק הלוי: ואם חס ושלום הוא עובד 150% משרה, אז ברור מה המשמעות, איבדת מורה וחצי.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת יש כאן סחרחרה שחייבים לפתור אותה.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו אנחנו באנו בהצעות מאוד מאוד מסודרות, גם למשרד וגם לממונה על השכר ובסיכומו של דבר אנחנו נעלה את זה למדרגה של בעיה.

עמרם מצנע: אבל יש היום איזה שהיא חבילה שעומדת מול מורה באילת.

מאיר יצחק הלוי: כן.

מאיר יצחק הלוי: יש תמריצים, לטעמי מהטובים ביותר במדינת ישראל, אבל אני אגיד כך - - -

שמעון אוחיון: אולי באמת תפרט?

מאיר יצחק הלוי: יש תמריצים, אחרי מאבקים גדולים קיבלנו, יחד עם המשרד והממונה על השכר, שניתנים למורה לפרק זמן של עד שלוש או חמש שנים, זה תלוי המשך שאתה באילת, שהם בהחלט מייצרים את הפיתוי להגיע לאילת ולשמר את המורה.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו נשאלת השאלה מה קורה אחרי שלוש או חמש שנים עם אותו מורה.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, חלק גדול מהמורים הולכים.

מאיר יצחק הלוי: פשוט כך, הם באים לקבל את הכסף והולכים.

מאיר יצחק הלוי: הדבר השני, אני מאלה שטוענים שכסף לא יענה את הכול.

מאיר יצחק הלוי: זו גם לא ערובה שאתה מקבל את הטובים ביותר.

מאיר יצחק הלוי: והדבר הנוסף, זה יוצר לך דמורליזציה בתוך חדר המורים.

מאיר יצחק הלוי: מגיע מורה למתמטיקה, יושב לידו מורה שחי בעיר 25 שנה, מלא בהישגים, ועכשיו אין - - - הדרך שאנחנו הצענו, חבר הכנסת אוחיון, זה לראות איך אצלנו מייצרים תשתית הוראתית על ידי סמינר לווינסקי, אבל שמשפרים את איכות הלמידה וההוראה, איך אנחנו יוצרים מערכת מחייבת לכאלה שאנחנו מאתרים אותם כבר בשלב של טרום שנה א', מלווים אותם, אבל יש כאן מערכת של התחייבויות, או כאלה שאנחנו מאתרים אותם, אילתים שלומדים במקומות אחרים ואנחנו מלווים אותם על ידי מלגות ודמי קיום וכל שאר הדברים, כדי לייצר פה איזה שהוא אופק של לפחות 15 שנה קדימה.

מאיר יצחק הלוי: ורעיון נוסף שעלה זה לקחת מורים פנסיונרים ולהפוך את אילת לפלורידה כזו, שבאים מורים פנסיונרים איכותיים, מביאים אותם לאילת ואומרים להם 'בואו תבלו כאן אצלנו שלוש שנים', למקצועות שהם - - - ויש לנו כמה דוגמאות כאלה.

מאיר יצחק הלוי: ועוד כל מיני רעיונות, אבל מה שאני רוצה להגיד, שזו לא יכולה להיות, וזו הנקודה המרכזית, הסיפור של המחסור במורים לא יכול להישאר כבעיה מקומית, זה בלתי אפשרי.

מאיר יצחק הלוי: מבחינתי חינוך בעיר אילת זה המפתח הכלכלי של העיר הזו, אין שום דרך אחרת.

מאיר יצחק הלוי: אוי ואבוי לנו אם זה לא יקרה, אם זה לא יקרה אנחנו מהר מאוד נהפוך להיות עיר של חוטבי עצים ושואבי מים.

שמעון אוחיון: אפשר רגע לעצור אותך ולשאול?

מאיר יצחק הלוי: קשה לעצור, אבל אני אשתדל.

שמעון אוחיון: ההטבה שאתה מדבר עליה לגבי אילת היא הטבה כוללנית, עצם זה שאתה בא לשלוש שנים, ירדת לאילת להיות מורה אתה מקבל הטבה.

שמעון אוחיון: וזהו.

שמעון אוחיון: כלומר אין דבר כזה מקרה של הטבה כפולה, אני גם ירדתי לאילת ואני גם מלמד מתמטיקה, מקצוע נדרש.

שמעון אוחיון: יש דבר כזה?

<דרורי גניאל: לא, אין דיפרנציאציה, אבל צריך לזכור, אני רוצה לחדד את הנקודה, ההטבות היו מצוינות עד לפני שנה, מהרגע שנכנסו שתי הרפורמות, בכל הארץ כולה מרוויחים יותר, הפער שהיה עד עכשיו, באילת קיבלו 90% יותר והייתה לנו אפשרות לגייס מורים מנוסים, טובים ולא רק מתחילים מהמכללה, נשחק עד דק.

<דרורי גניאל: היום זה יתרון של 30%, זה לא מבוטל, אבל - - - זה דבר אחד.

<דרורי גניאל: הדבר השני, ההטבות ניתנות, כמו שאמר ראש העיר, עד השנה הרביעית.

<דרורי גניאל: הובילו אותנו ומשכו אותנו בתוך הבוץ בשנה חמישית, במעמד של באמת ראש בראש של ראש העירייה מול נערי האוצר, והיה בסוף שמקבלים חצי, אמר ראש העיר, 'תקשיבו, מה שיקרה זה שהם יעזבו, נצטרך את כל מנגנון הגיוס להפעיל מחדש, תעשו משהו יותר מדורג, של שבע שנים'.

עמרם מצנע: מה שאני מציע, מאיר, במקום שניכנס עכשיו פה לפרטים ולא נצליח למצות את זה, אתם צריכים להכין בצורה מסודרת ומפורטת מה ההצעות שלכם, מה יש ומה ההצעות לפתרונות ואנחנו נקיים ישיבה מיוחדת, נזמין גם את נציגי משרד החינוך, גם את נציגי משרד האוצר ונדון בדברים ספציפיים.

עמרם מצנע: כי את הבעיה אנחנו מבינים.

מאיר יצחק הלוי: אל"ף, תודה, וזה מצוין, ומה שאני רוצה לבקש, אם אפשר, שזה ייעשה ברבעון הראשון של 2014 כדי שנתפוס את שנת הלימודים הבאה, אחרת - - -

עמרם מצנע: ברגע שתגישו את החומרים אנחנו - - -

מאיר יצחק הלוי: אוקיי, מאה אחוז.

מאיר יצחק הלוי: נושא שלישי, לפני הנושא האחרון שאני רוצה להעלות פה בדיון, זה כל הנושא של האקדמיה באילת.

מאיר יצחק הלוי: העיר אילת, הנחתומים לא מעידים על עיסתם אבל אני רוצה להגיד שמה שעשינו בעיר הזו, בעשר השנים שלי כראש עיר, זה בנינו לעיר תכניות ארוכות טווח, בכל תחום שמשפיע על איכות החיים של התושבים שלנו.

מאיר יצחק הלוי: אחד הנושאים המרכזיים ששמנו כעוגן לעבודה זה להופך את העיר אילת לעיר אקדמית, לעיר מחקרית, לעיר אוניברסיטאית.

מאיר יצחק הלוי: אל"ף, כי אנחנו חושבים שזה ישדרג באופן משמעותי את כל מערכת החינוך שלנו, יש איזה אופק שאליו יוכל כל תלמיד לשאת את עיניו, והדבר השני, כדי שיהווה את התשתית לתעסוקה איכותית בהמשך.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת יש כאן חשיבה.

מאיר יצחק הלוי: מפה יצאנו לדרך, יש כאן קמפוס חי, בועט ונושם, קמפוס בן גוריון באילת, זה המוסד הראשון, יש לנו את מכללת לווינסקי, יש לנו את עמל הישגים בקורסי הנדסאים, יש לנו את המכללה למינהל, יש לנו מכללת ירושלים, זו מדרשה לתלמידות והאוניברסיטה הפתוחה.

מאיר יצחק הלוי: זה פחות או יותר מה שיש בעיר שלנו.

מאיר יצחק הלוי: זה יפה, בהתחשב בגודלה של העיר.

מאיר יצחק הלוי: אבל אנחנו לא הסתפקנו בזה, אנחנו באנו וביקשנו מהרבה מאוד גורמים - - - דרך אגב, כל סטודנט שלומד באילת מקבל מלגת לימודים מלאה, מהיום שנכנסתי לתפקידי, על זה אנחנו לא מוותרים.

שמעון אוחיון: וכלכלה לא?

מאיר יצחק הלוי: לא, אבל לרוב הסטודנטים גם אין בעיה, אם הם רוצים לעבוד אין להם בעיה לעבוד, כי המלונות מציעים להם.

מאיר יצחק הלוי: בתוך כך ניגשנו גם לאוניברסיטת בן גוריון כמובן וגם לוות"ת, מעידן פרופ' שלמה גרוסמן, עבור דרך עידן פרופ' מנואל טרכטנברג, עבור דרך השר גדעון סער ששימש כיושב ראש המועצה להשכלה גבוהה ובאנו וביקשנו לשדרג את כל נושא האקדמיה באילת.

מאיר יצחק הלוי: לידינו, צמוד מאוד, נמצאת קהילת טורונטו, היא הקהילה השותפה של המסגרת שותפות 2000 והתחיל מהלך שהוא מהלך יוצא מן הכלל נכון אבל צריך עכשיו לתת לו את הדחיפה וזה מה שאנחנו קוראים תכנית ה-100 מיליון שקל.

מאיר יצחק הלוי: תכנית ה-100 מיליון שקל באה ואמרה בואו נאגם כוח, גם טורונטו, גם הוות"ת וגם המדינה לתכנית שנקראת 100 מיליון.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, מי שבנה את התכנית זו הוות"ת שאומרת שאנחנו גם נבנה פה מעבדות חדשות, גם נגייס מרצים שיהיו תושבי העיר אילת ונצ'פר אותם על העניין ויש תכנית מסודרת בעניין.

מאיר יצחק הלוי: היא התחילה והיא התחילה יפה מאוד, ובהסכמות כל הצדדים, אבל היא תקועה עכשיו.

מאיר יצחק הלוי: היא תקועה כי מרגע שגדעון הלך נראה לי שיש פחות מי שדוחף שם.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה לבקש ממך, אדוני, אני מבקש, אם אפשר שזה יעלה לסדר היום שלכם, כי המשמעות של עוגן אקדמי בעיר אילת היא דרמטית לעיר.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב יש כאן מעונות סטודנטים שגייסנו תרומות מטורונטו, יש כאן תורם בשם בריאן שכטר שהוא נתן את הבוכטה העיקרית ויש לנו היום עוד שני מבנים ערוכים ומוכנים, אנחנו בוחנים אפשרות ל-BOT.

מאיר יצחק הלוי: אמרת אתמול, וקלעת בדיוק למה שאנחנו מכוונים, אמרנו בואו נייצר פה משהו שהוא ייחודי לעיר אילת, קראתי לזה שיטת המעגלים של טרכטנברג.

מאיר יצחק הלוי: שיטת המעגלים של טרכטנברג אומרת שככל שהמעגל יותר מזוהה אילת נשקיע בו יותר.

מאיר יצחק הלוי: למשל הביולוגיה הימית.

מאיר יצחק הלוי: יש לעיר אילת ים, עם מלא מלא גירויים מחקריים ומדעיים, יש מכון בין אוניברסיטאי, יש כאן מכון לחקר ימים ואגמים, יש כאן אקדמיה, תשמעו עוד מעט את פרופ' ששר, יש כאן את התשתית המצוינת להראות איך מחזקים פריפריה.

מאיר יצחק הלוי: ואמרתי, בואו, במקום שהדברים יהיו בחיפה, תסלח לי, בואו נביא אותם לפה, בוא נקים פה את המרכז האקדמי הבינלאומי לנושא של הים.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, כולם חושבים שאני צודק, אף אחד לא חושב שאני אומר דברים לא נכונים, זה הדבר הראשון.

מאיר יצחק הלוי: לשם להשקיע, אפרופו הפרויקט של המצוינות של טרכטנברג.

מאיר יצחק הלוי: דבר נוסף, אנרגיה סולרית.

מאיר יצחק הלוי: אדוני היושב ראש, זו העיר שצריכה ללמד פה, זה הלהיט הבא, יש כאן שמש, קרינה, מרחבים, חברות היי טק שכבר מתעניינות בזה ואנחנו הולכים לקראת משהו שקשור לאנרגיה סולרית.

מאיר יצחק הלוי: הנושא של תיירות, מלונאות ונופש.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו חברנו עכשיו לאוניברסיטה הגדולה ביותר בעולם, שיושבת בשווייץ, לנושא תיירות, מלונאות ונופש, ואמרתי למה לא יהיה כאן המרכז הבינלאומי, גם לתושבי הסביבה, מעקבה, מטאבה ומזה, וגם לכל תלמיד יהודי בתפוצות שרוצה לבוא ללמוד וכל אחד.

מאיר יצחק הלוי: כל מה שאני אומר לך נמצא אצל טרכטנברג.

מאיר יצחק הלוי: כל התחום של חקר המדבר, כל התחום הסיסמולוגי.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו יושבים פה על השבר הסורי אפריקאי, זה אינטרס של כל עמי האזור, שיקום פה נושא המחקר.

מאיר יצחק הלוי: יש פה כמה נושאים שיכולים בהחלט להיות מיוחדים לאזור הזה ולהביא סטודנטים וצריך פה עוד איזה פוש.

מאיר יצחק הלוי: זה נמצא גם בצוות השרים בראשותו של ראש הממשלה.

מאיר יצחק הלוי: אבל אני חושב שהפלטפורמה של ועדת החינוך, במידה שתחליט שהיא מתייחסת לעניין הזה, היא בהחלט תעזור, כי ההשלכות לאקדמיה באילת ברורות, זה משפיע על איכות המורים שלנו, זה ישפיע על התלמידים בנגישות שלהם לאקדמיה, זה ייצר כאן מושבה של מרצים שאני מוכן לבנות להם פה שכונה.

מאיר יצחק הלוי: רק דברים טובים יכולים לצאת מזה, צריך פשוט להניע.

מאיר יצחק הלוי: גם יצרנו את המתווה, יש לנו כבר את התכנית שכדאי לעיר.

מאיר יצחק הלוי: זה הנושא השלישי שאני מעלה.

מאיר יצחק הלוי: ומה שאני רוצה לבקש, כנושא אחרון, זה באמת את עלויות הבנייה.

מאיר יצחק הלוי: אני מדגיש את זה, אני רוצה לשים את זה על השולחן במסגרת של התקנה המיוחדת.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו פשוט לא מסוגלים.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו יוצאים היום לבנייה של בית ספר, אני מתחיל את הבנייה כשאני בדפיציט של 3 מיליון שקל אל מול תקציב המשרד.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת אני מתחיל, עוד אין לי דיליי, עוד אין לי תקלות קבלן, עוד אין לי כל מיני שיפועים והמצאות שיש, אני מתחיל בידיעה שאני נכנס לגירעון ואין שום סיבה.

מאיר יצחק הלוי: אם מישהו אמור לממן את זה, שיממן את זה עד תום ויתחשב באפיון.

מאיר יצחק הלוי: פה צריכה לבוא גם כן איזה שהיא החלטה, אני לא יודע באיזה רמה.

מאיר יצחק הלוי: מה שהיה בזמנו, הגדירו את האזור שלנו כאזור שנקרא אזור מספר 5, מישהו באוצר החליט להעלים את האזור.

מאיר יצחק הלוי: זאת אומרת אזור 5 קיבל יותר כסף לבינוי.

מאיר יצחק הלוי: מישהו ישב, בלי ידיעתנו, אני יודע מי, דרך אגב, באיזה שהיא החלטה שרירותית, חסרת רגישות, העלים את אזור 5.

מאיר יצחק הלוי: אזור 5 זה אילות ואנחנו.

מאיר יצחק הלוי: ככה ביום אחד התקבלה החלטה שעולה לנו, מבלי להסביר לנו.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב לא הצטמצמנו, המדינה לא הצטמקה, לא קרה שום דבר, נשארנו באותו מקום ויום אחד העלימו.

שמעון אוחיון: בתוך האוצר?

מאיר יצחק הלוי: האוצר עם מינהל הפיתוח במשרד החינוך, שמעלימים את אזור 5.

מאיר יצחק הלוי: ככה, כמו שאני אומר.

מאיר יצחק הלוי: עוד פעם, זו הייתה תקופה איומה והיא עולה לנו מיליונים סתם.

מאיר יצחק הלוי: אם מחזירים את האזור הזה, אנחנו פתרנו את הבעיה.

מאיר יצחק הלוי: אלה הם הדברים שרציתי להעלות כדברים מרכזיים.

מאיר יצחק הלוי: מעבר לזה, ואנחנו לא נמצאים בפוזה בכיינית, אנחנו עיר שרוצה לנוע, להתקדם, זו עיר שיכולה להטיל ביצים של זהב לקופת המדינה, זה לא הנושא עכשיו, אם תרצו נדבר עליו, עיר עם פוטנציאל מדהים, קורים פה דברים, מעתיקים פה את שדה התעופה, מגרש גולף ומרכז קונגרסים, בתי מלון, פינינו טיילות, עיר מדהימה מבחינתנו, אבל אנחנו לא רוצים להיות פושטי יד.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו רוצים להיות עיר שמדינת ישראל תהיה גאה בנו, כמו בעקבה.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, בעוד שבועיים או שלושה, אני לא זוכר מתי, מגיעים לכאן צוות גם של אגף התקציבים, הצוות של אמיר לוי, גם של משרד התיירות וגם של החברה הממשלתית לתיירות ואנחנו לוקחים אותם לעקבה.

מאיר יצחק הלוי: לי אין ספק, דרך אגב מצאנו שזה הטיפול בהלם, אתה לוקח אותם לשם, כל סט ההחלטות שלהם משתנה.

מאיר יצחק הלוי: הם רואים מה קורה שם, אנחנו חולמים והם מבצעים.

מאיר יצחק הלוי: זה פשוט מדהים לראות מה שקורה שם.

עמרם מצנע: טוב, שיהיו לך סמכויות כמו שיש למושל שם, אז תוכל - - -

מאיר יצחק הלוי: המלך.

מאיר יצחק הלוי: כן.

עמרם מצנע: אני חוזר על ההצעה שלי, תכינו סט של בקשות מפורטות ומה שנקרא מושתתות על נתונים ואנחנו נעשה אצלנו דיון ונראה איך אנחנו עוזרים ובמה.

עמרם מצנע: כמובן בנושאים קשורים למערכת החינוך.

מאיר יצחק הלוי: ברור.

עמרם מצנע: אני מבין מזה שאתה לא עיר מוענקת שאתם מאוזנים.

מאיר יצחק הלוי: ממש לא.

עמרם מצנע: אז איך זה?

מאיר יצחק הלוי: כל שנה אנחנו מקבלים אישור לגירעון מובנה וכל שנה אנחנו נלחמים על אותה החלטה של צוות שרים לקבל, כמו שאמרתי, חלק מענק איזון.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו היינו בפשיטת רגל, שנדע ברקע, אילת הייתה עיר שישבו פה שני חשבים מלווים, גם איציק פלג ורקנאטי, היו שני חשבים.

מאיר יצחק הלוי: העיר הוגדרה כחדלת פירעון, קיבלנו לפני עשר שנים, אני לא אוהב לדבר אחורה, אבל עיר שהוגדרה כעיר חדלת פירעון עם כאוס מוחלט.

מאיר יצחק הלוי: נכנסנו לתכנית הבראה ואני אגיד ככה, ייצבנו את העיר גם מבחינת הגירעון הנצבר וגם השליטה בתקציב.

עמרם מצנע: מה מצבכם היום?

עמרם מצנע: איך סיימתם את 2012?

מאיר יצחק הלוי: אני יכול להגיד לך גם 13' וגם 12'.

מאיר יצחק הלוי: 2013 תסתיים עם גירעון של כ-4 מיליון שקלים.

עמרם מצנע: שוטף.

עמרם מצנע: והמצטבר?

מאיר יצחק הלוי: המצטבר, הורדנו אותו מרמה של 200 לרמה של 70 בערך, בערך בעשר שנים.

מאיר יצחק הלוי: כולל איגוח, דרך אגב, שעשינו בדרך.

מאיר יצחק הלוי: חשוב גם את זה להגיד.

מאיר יצחק הלוי: בשנה שעברה גם כן סיימנו איפה שהוא בגבולות ה-7 מיליון שקל, אבל אנחנו עובדים כתף אל כתף עם משרד הפנים, שיהיה ברור, כי כולם מבינים שאנחנו צודקים, אין כאן - - -

עמרם מצנע: לא, גירעון שוטף של 3 מיליון שקל על 450 זה כלום.

מאיר יצחק הלוי: 420 ומשהו.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו נמצאים בתוך - - -

שמעון אוחיון: העיקר שהוא מתמודד עם הגירעון המצטבר.

מאיר יצחק הלוי: את המצטבר אנחנו משתדלים להקטין, או לפחות את המנהלות לצמצם, מבחינת מה שאנחנו משלמים על הלוואות וכאלה.

מאיר יצחק הלוי: הנושא בשליטה.

מאיר יצחק הלוי: כרגע, אני אומר, אנחנו מגיעים למצב שמכרסמים בכל מיני מקורות, אז אנחנו מבקשים לתקן את העיוות.

<דרורי גניאל: ברשות

<דרורי גניאל: כם שתיים-שלוש הערות ואני רוצה לבקש ממנהלת אגף החינוך overview על המערכת, שנשתדל לשמור על לוח זמנים.

<דרורי גניאל: שלוש הערות בשולי הדברים של ראש העיר ובהמשך.

<דרורי גניאל: דבר ראשון, נכין את המסמך, נכין את המסמך של הצעות מסודרות בתיאום עם משרד החינוך וגם את המסמך שנקרא מיוחדותה של אילת נעביר אליכם במייל.

<דרורי גניאל: אומר שמשרד החינוך, מחוז דרום, מכיר היטב את המורכבות ואת האתגרים הגדולים שבפניהם אנחנו ניצבים.

<דרורי גניאל: מיד אולי מירי תרחיב על חלק מהבעיות.

<דרורי גניאל: מדובר באשכול 5, אוכלוסייה מאתגרת, לא דיברנו על 18% עולים חדשים, על מיעוטים, על משפחות חד הוריות, על מורכבות שלמעשה בחינוך משפחה חד הורית היא משמעותית, כמעט כל ילד חמישי.

<דרורי גניאל: זאת אומרת אתגרים גדולים ניצבים בפני המערכת הזאת, זו הסיבה שמינהל שח"ק פועל בתיאום הזה, כי זה מאפשר לנו לתת מענים קצת יותר טובים.

<דרורי גניאל: אני אתן רק כמה דוגמאות, למשל בקריטריונים של הסעה, פשוטים, הקריטריונים הם שווים ושוויוניים בכל מקום, אבל אני למדתי שאין דבר יותר בלתי שווה מחלוקה שווה לבלתי שווים.

<דרורי גניאל: אז קריטריון של הליכה בתל אביב של 2 קילומטרים זה לא נורא, אבל ללכת באילת 2 קילומטרים ב-45 מעלות בשמש זה סיפור אחר.

<דרורי גניאל: זו דוגמה אחת.

<דרורי גניאל: חשמל, מים, הצריכה, הדברים האלה, אנחנו נביא את הכול באותו מסמך.

<דרורי גניאל: מירי, בטובך, תני לנו איזה מבט על מערכת החינוך, עם קצת הדגשים.

<דרורי גניאל: בבקשה.

<מירי קופיטו: בכמה דקות, למרות שקשה לסקור את מערכת החינוך באילת בכמה דקות, אבל אני אשתדל.

<מירי קופיטו: אז בהמשך לדברים של תפיסת העבודה שלנו ששמעתם אמש, אז אני מייצגת את אחד הקודקודים במשולש העבודה שנקרא שח"ק, כשבעצם יושבות פה לצדי מנהלת הרווחה, עם שתי סגניותיה ומנהלת רשת המתנ"סים, שזה עיקרון עבודה מאוד מאוד חשוב, שיש לו השלכות על כל ההישגים כמובן בתוך מערכת החינוך.

<מירי קופיטו: אני רוצה מאוד מאוד להתחבר למה שראש העירייה אמר.

<מירי קופיטו: למרות כל המיוחדות והאתגרים אנחנו מצליחים לייצר פה מערכת חינוך עם הישגים מרשימים, שכשבאים לבחון את ההישגים האלה, אז בגלל כל האתגרים ההישגים הם כפולים ומכופלים לעומת רשויות אחרות, ואותנו חינכו לא להתמקד בנהי ובבכי, כבת אילת מלידה, אלא להתעסק בעבודה וזה בדיוק מה שאנחנו עושים.

<מירי קופיטו: במערכת החינוך שלנו יש 10,000 תלמידים שלומדים ב-70 גני ילדים, מתוכם יש שבעה גנים ממלכתיים ושבעה גנים לחינוך מיוחד.

<מירי קופיטו: יש לנו 11 בתי ספר יסודיים - - -

עמרם מצנע: אתם נמצאים בגנים מגיל 3 כבר מזמן.

<מירי קופיטו: כן, בלי שום קשר לחוק טרכטנברג אנחנו הפעלנו כמובן את השירות הזה עבור התושבים שלנו.

<מירי קופיטו: לא היה לנו גידול משמעותי, כי מלכתחילה תושבי אילת בחרו בגני טרום חובה של הרשות המקומית.

<מירי קופיטו: יש לנו 11 בתי ספר יסודיים, תשעה ממלכתיים, שניים ממלכתיים דתיים, אחד מתוכם חרדי, יש עוד אחד חרדי מוכר שאינו רשמי של רשת המעין התורני וכמובן יש לנו שלושה בתי ספר על יסודיים שש שנתיים, מ-ז' עד י"ב, שעיקרון הפעולה ביניהם מאוד מעניין, שמיד אני ארחיב.

<מירי קופיטו: יש לנו בית ספר אחד לחינוך מיוחד, מ-ז' עד י"ב, שמכיל ילדים עם הפרעות התנהגות וילדים עם לקויות מורכבות.

<מירי קופיטו: יש לנו בית ספר אחד שנפתח לפני שנתיים לכיתה י' עד י"ב לילדים מאתגרים, בית הספר ברנקו וייס ויש לנו כמובן אולפנה וישיבה תיכונית פנימייתית לתלמידים מכיתות י' עד י"ב, כשבעצם בית הספר היסודי שלנו הדתי מכיל תלמידים מ-א' עד כיתה ח', שזה מהלך שחזרנו אליו בשנתיים האחרונות.

שמעון אוחיון: אולפנה, תיכון דתי ומשהו פנימייתי, ישיבה?

<מירי קופיטו: ישיבת בנים פנימייתית, שאנחנו נבקר, שגם קולטת אליה תלמידים מחוץ לעיר.

שמעון אוחיון: מה האחוזים?

<מירי קופיטו: אנחנו נבקר בה היום, אנחנו נשמע את כל הפרטים האלה.

<מירי קופיטו: שווה באמת להרחיב על שיטת העבודה שלנו בבתי הספר העל יסודיים, שזה באמת מהלך מעניין שאנחנו מתחילים איתו מבתי הספר היסודיים.

<מירי קופיטו: שלושת בתי הספר שלנו הם בתי ספר שוויוניים, אינטגרטיביים, שבעצם מהלך הקליטה אליהם אינו על פי אזור מגורים, אנחנו מחלקים אותם בסוף כיתה ו' בחלוקה שווה בין היכולות הלימודיות והתפקוד של התלמיד כשבעצם שותפות לזה מנהלות בתי הספר היסודיים בתכנית מאוד מאוד מפוארת שנקראת מעברים.

<מירי קופיטו: אנחנו מכינים את התלמיד למעבר הזה והרעיון הוא שבתוך העיר שלנו שלושת בתי הספר יפעילו תכניות לימודים שוות מבחינת רמת הלימודים, וכמובן שלוש מנהלות בתי הספר, על כל סגניהן, נפגשים פעם בשבוע לפורום שנקרא פורום בתי הספר העל יסודיים והעבודה היא עבודה משותפת.

עמרם מצנע: אבל בכל זאת איך מחליטים?

עמרם מצנע: מי מחליט, המשפחה מחליטה?

<מירי קופיטו: אנחנו בונים בבתי הספר היסודיים, כל מנהלת שלושה גושים שוויוניים מבחינת היכולות הלימודיות של התלמיד, בנים, בנות, ומבחינת התפקוד של התלמיד, אנחנו עושים הגרלה וילד פשוט - - -

<דרורי גניאל: ברשותך אני רוצה להוסיף שתי מילים.

<דרורי גניאל: התהליך נראה מורכב, הוא מאוד פשוט, אנחנו עושים אותו כבר 16 שנה.

<דרורי גניאל: הרעיון הבסיסי הוא לייצר נקודת זינוק זהה לשלושת בתי הספר לתלמידי כיתות ז'.

<דרורי גניאל: זאת אומרת שלושת בתי הספר מקבלים מינון זהה של בנים-בנות, חברים, יכולות לימודיות, תפקודים, כיתות חינוך מיוחד וכו', בראייה עירונית.

<דרורי גניאל: החוכמה שהפורום הזה נפגש אחת לשבוע, אנחנו כבר נפגשים זאת השנה ה-16, היא בעיקר בגלל שיתופי הפעולה בזכות מנגנון שנקרא כיתות עירוניות.

<דרורי גניאל: אני אסביר, כל מקצועות החובה נלמדים בכל בתי הספר, מקצועות הבחירה המוגברים נלמדים בכיתות עירוניות.

<דרורי גניאל: זאת אומרת תלמידים משלושת בתי הספר יכולים לבחור ללמוד את המקצועות המוגברים, כימיה, ביולוגיה, ביו טכנולוגיה, פיזיקה ועוד, לא חשוב מה הם המקצועות.

<דרורי גניאל: אנחנו נותנים 18 מקצועות בחירה, יש שאטל שנוסע בין מערכות - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת אתה יכול להיות תלמיד בבית ספר א' ולמקצוע מסוים אתה נוסע לבית ספר ב' ולמקצוע שלישי אתה נוסע לבית ספר ג'.

<דרורי גניאל: נכון מאוד.

<דרורי גניאל: תלוי איפה המקצוע הנלמד.

<דרורי גניאל: המורים הטובים ביותר הם המורים שמלמדים בכיתות העירוניות.

<דרורי גניאל: האחריות נשארת על בית הספר המזין, גם המורה נמצא באחריותו של בית הספר המזין, אבל זה מאפשר לנו, בגלל קוטנה של העיר והתנועה שמתאפשרת - - -

עמרם מצנע: מה גודל בתי הספר?

עמרם מצנע: כמה תלמידים יש?

<דרורי גניאל: 1,200 תלמידים בכל אחד מהם.

<דרורי גניאל: זה פועל ב-י', י"א, י"ב, עובד כמו מכונה משומנת.

<דרורי גניאל: זה נשמע - - -

עמרם מצנע: לא, זה מעניין, לא שמעתי על שיטה כזו.

<דרורי גניאל: אחרינו כבר לקחו את זה גם במטה אשר ובמקומות נוספים שהם מקום קטן, ואז אתה מייצר יתרון לגודל.

<דרורי גניאל: בגלל קוטנו של בית הספר אתה יכול להציע פחות מקצועות.

<דרורי גניאל: אם אתה הופך את זה לקומפלקס אחד - - -

עמרם מצנע: 1,200 זה לא כל כך קטן.

שמעון אוחיון: למה זה עובד?

שמעון אוחיון: מה הגורמים שמניעים את זה להצליח?

שמעון אוחיון: הלוא בסך הכול זה לטרטר תלמידים ולהוציא אותם מן המוסד באמצע ולהעביר אותם למקום אחר ואתה אומר שבכל זאת זה עובד.

<דרורי גניאל: קודם כל זה לא נתפס בעיניהם, זה חלק מהמנגנון.

<דרורי גניאל: אתה יודע, כשאתה נולד לתוך תרבות, הייתי פעם בשליחות בצ'ילה, תחת הדיקטטורה של פינושה, הם לא חשבו על משהו אחר, אלה חייהם.

שמעון אוחיון: אני מקווה שלא צריך פה דיקטטורה.

<דרורי גניאל: זה נעשה בשיתוף וזה מביא אותנו גם למקומות מאוד טובים.

<דרורי גניאל: כל בית ספר צריך לפתח את האתוס שלו, אבל לוחות הזמנים מסונכרנים, למשל כל י', י"א, י"ב יוצאים לטיול באותו שבוע ולא כל שבוע יוצא בית ספר אחר ומורים אחרים נעדרים ויש חוסרים.

שמעון אוחיון: זה מערך לוגיסטי מעניין.

<דרורי גניאל: הם צריכים להיות מסונכרנים, הסיורים, לשכת גיוס, טיולים שנתיים וכו'.

<מירי קופיטו: רק עוד נקודה.

<מירי קופיטו: בעצם זה מאפשר לתת לתלמיד הרבה יותר מקצועות בחירה, על ידי זה שאנחנו מסנכרנים את המנגנון באופן עירוני, ובאילת אחד היתרונות הוא שהמרחק הוא לא בשבילנו אישו, אז המנגנון הזה לא כל כך מסובך כמו שהוא נשמע.

<מירי קופיטו: הנסיעה אורכת דקות ספורות וחלק מהם פשוט מתחילים את הבוקר שם וזה עובד, כמו שדרורי ציין, 16 שנים.

<מירי קופיטו: מוסד לימודים נוסף, לסקירה של מוסדות החינוך שלנו, הוא קידום נוער, שאתמול ראינו את הילדה המדהימה שדיברה.

<מירי קופיטו: בעצם כך אנחנו יכולים לומר שיש לנו קשת רחבה של מענים עבור התלמידים שלנו.

<מירי קופיטו: כמה דגשים, ברשותכם, דווקא את ההישגים בנוסף לאתגרים.

<מירי קופיטו: עם כל ולמרות הכול תוך עשר שנים זכינו פעמיים בפרס חינוך, אפשר לומר שזה באמת בזכות ההתמודדות שלנו המאוד מאוד טובה, עם כל האתגרים והיכולת להגיע להישגים, יש לנו באמת תכניות פורצות דרך.

<מירי קופיטו: מעט אני אספר על תכנית התקשוב בעיר אילת שהתחילה לפני כשש שנים, עוד לפני שמשרד החינוך החליט לפתח את זה.

<מירי קופיטו: התחלנו את זה בבית ספר יסודי דווקא, כפיילוט, כשמעבר לתשתיות, כשאנחנו יודעים שבעבר במערכת החינוך היה ניסיון להכניס את התשתיות ללא הטמעה ואז כל אותם מחשבים הפכו לפילים לבנים בתוך הכיתות.

<מירי קופיטו: כשאנחנו התחלנו להוביל את ההוראה החכמה או מה שאנחנו קוראים הוראה מתוקשבת, למידה מותאמת מחשב, הרעיון הוא לא לשים ברקו ומסך מחשב, אלא ללוות את המורים להוראה של שיעור מקוון איכותי וזה היה בעצם מהלך שחברנו למרכז הטכנולוגי חינוכי בתל אביב והטסנו לכאן מנחים שישבו בשעות הבוקר ולימדו את המורים איך לעשות את הדבר הזה, על פי דיסציפלינה.

<מירי קופיטו: ישבו קבוצות לומדים, העלו חומרים מקוונים, בשלב מאוחר יותר הכנסנו את כל המערכת, זה אומר את כל בתי הספר היסודיים, את כל בתי הספר העל יסודיים ואת הגנים.

<מירי קופיטו: מהלך נוסף היה מחשב נייד לכל מורה, לכל מורה בעל יסודי, אחר כך מחשב נייד לכל גננת.

<מירי קופיטו: מהלך נוסף היה להכניס סיסמה לכל תלמיד, שזה מיזם של קרן האחים עופר והמשרד לפיתוח הנגב והגליל וזה אפשר לנו לפתוח לתלמידים את אותם קמפוסים וירטואליים של קשר בית ספר-בית להעמקה, גם של רשת חברתית וגם לרשת של תכנים לימודיים.

עמרם מצנע: כל בתי הספר נמצאים במערכת הסיסמה?

<מירי קופיטו: כל בתי הספר היסודיים.

<מירי קופיטו: אנחנו הגענו להישגים מאוד מאוד טובים ברמה הארצית, וזה על פי נתונים שכמובן נותנת לנו המנכ"לית מגי אסייג, ולכן הם רוצים עכשיו לאפשר לנו את הכניסה של בתי הספר העל יסודיים, למרות שבעל יסודיים ישנה מערכת שנקראת smart school, היא לא נותנת את אותה פונקציה של סיסמה לכל תלמיד, אבל זה מאפשר להורה כן לעקוב אחר התפקוד של התלמיד, מבחינת איחורים, חיסורים, איך הוא תפקד בשיעור, הישגים לימודיים וכו', אבל אנחנו באמת רוצים להוסיף גם לעל יסודיים את האפשרות להיכנס אל תוך הקמפוס הכיתתי, להעלות שאלות, להגיש עבודות, לראות את שיעורי הבית וכמובן למצוא שם את כל התכנים של השיעור, כמו שאנחנו עובדים ביסודיים.

<מירי קופיטו: דגש נוסף מעבר לתכנית התקשוב.

<מירי קופיטו: יש לנו חינוך ערכי מאוד מאוד מפואר, מעבר לתכניות פנים בתוך בתי הספר של חינוך לערכים וקידום ההתנדבות, כל הנושא של המורשת של עם ישראל והזהות היהודית, אם זה בבוקר זמר מאוד מפואר, החזרת ריקודי העם אל בתי הספר.

<מירי קופיטו: אנחנו עושים את זה בתוך בתי הספר היסודיים בשיעור שבועי במערכת, כשאירוע השיא שלנו בנמל אילת, 2,500 ילדים שרים במקהלה אחת גדולה.

מאיר יצחק הלוי: בשנה שעברה כל הילדים למדו שירי אהוד מנור.

מאיר יצחק הלוי: השנה זה יהורם גאון.

<מירי קופיטו: בשנה הבאה יהיה אריק איינשטיין.

<מירי קופיטו: הנושא של קידום אקלים מיטבי.

<מירי קופיטו: בתוך העיר אילת התחילה תכנית עיר ללא אלימות בפיילוט, מבין כל הרשויות המקומיות, משום שזו תכנית חוצת מערכת אחת הזירות הייתה כמובן מערכת החינוך.

<מירי קופיטו: בתוך מוסדות החינוך התחלנו להפעיל תכניות מוגנות למוגנותם של כל באי בית הספר, תקנון, שגרות יום מאוד מאוד קבועות וחד משמעיות, אפס סובלנות לאלימות וכמובן אכיפה של זה בתוך בתי הספר.

<מירי קופיטו: ויחד עם זה שאנחנו מכניסים את התקנון ואת אותם חוקים מאוד מאוד ברורים, נתנו את הדעת גם לעיצוב מרחבי הלמידה, אנחנו מובילים תכנית מאוד מאוד מפוארת של להכניס אדריכלים לתוך בתי הספר יחד עם הצוותים החינוכיים, לעצב את בתי הספר באוריינטציה פדגוגית, כי אנחנו מאמינים שבין היתר זה משליך על האקלים הבית ספרי וגם כיתה נאה מרחיבה דעתם של תלמידים.

<מירי קופיטו: אתם תראו בבית הספר שאנחנו נבקר היום, בגולדווטר, דוגמה למהלך כזה.

<מירי קופיטו: עוד דגש, מנהיגות חינוכית.

<מירי קופיטו: אצלנו בבתי הספר עובדים בשיתופי פעולה, יש מועצת גננות, מועצת מנהלי בתי הספר היסודיים, פורום מנהלי על יסודיים, אחת לשבוע, הוגים ביחד את התכניות, את המהלכים, את החשיבה המשותפת, היא זו שבעצם מביאה אותנו להתאים את המיוחדות של אילת אל תוך מערכת החינוך שלנו.

<מירי קופיטו: אני רוצה רק לציין יעד אחד מאוד חשוב ומשותף, שאתה ראית אתמול בערב חלק מאוד מאוד מרכזי ממנו.

<מירי קופיטו: הנושא של תרבות פנאי.

<מירי קופיטו: בעצם זה נחשב משהו שהוא של רשת המתנ"סים, של החינוך הבלתי פורמלי, אבל אם לא תהיה לזה נגיעה בחינוך הפורמלי והחשיבה המשותפת איך מקדמים את זה מתוך החשיבה של ילד עסוק לא מעסיק, אני חושבת שלא היינו מגיעים לאותם כל כך הרבה מסגרות וארגונים כפי שראית אמש.

<מירי קופיטו: איריס ואנוכי ישבנו ביחד והחלטנו שאחד היעדים החשובים של אגף החינוך יהיה קידום שיתופי הפעולה בין החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי כדי להעצים את מספר הילדים שיילכו לבחור חוגים, מסגרות התנדבות ונוער וכו'.

<מירי קופיטו: ומה שעשינו, נתנו שאלון מיפוי לכל מחנכת כיתה שתשאל את תלמידיה, מכיתה א' עד י"ב, באיזה חוג אתה משתתף ובאיזה ארגון, זה יכול להיות מועדון השיט, זה יכול להיות רשת המתנ"סים, זה יכול להיות קונסרבטוריון, ובדקנו, אני מחנכת כיתה, יש לי רק 10 ילדים בחוגים, ואז בפלטפורמה של דיאלוג מורה-תלמיד כל מחנכת מנסה לנתב את התלמיד שלה, גם על פי ההיכרות שלה, היא יודעת שהוא טוב באיזה שהוא תחום דעת מסוים, או שיש לו תחביב והיא שואלת אותו ומנסה לנתב אותו לחוג.

<מירי קופיטו: באותם מקומות שאנחנו נתקלים בילדים שידם אינה משגת, אותה מנהלת מעבירה את הרשימה בצורה מסודרת לאגף החינוך ואנחנו מנהלים שיח עם מנהלת רשת המתנ"סים למתן מלגות.

<מירי קופיטו: כמובן פה נכנסת גם פרידה, שהיא מנהלת אגף הרווחה, שהיא מנתבת גם אוכלוסיות שידועות כבעלות קשיים וביחד אנחנו עושות חשיבה איך אנחנו מכסים את כולם ושלא יהיה מצב שילד לא צורך תרבות פנאי איכות בגלל הקטע הכלכלי.

<מירי קופיטו: ובכך אנחנו גם מערבים את המחנכות בתוך הדבר המאוד מאוד חשוב הזה, שהמחנכת בעצם מסתכלת על התלמיד מבוקר עד בוקר.

<מירי קופיטו: ואני חוזרת ומסכמת את תפיסת העבודה שלנו.

<מירי קופיטו: האחריותיות הזו של החינוך הפורמלי גם על מה שקורה עם התלמיד אחר הצהריים, זה מאפשר לנו להקיף אותו מבוקר עד בוקר ולהסתכל על התלמיד בחליפה אחת הוליסטית, ובעצם זה הייחוד בעיקרון המארגן של העבודה של כולנו.

<מירי קופיטו: וסליחה על המהירות בדברים, כי רציתי לדחוס את הכול.

<דרורי גניאל: בסדר גמור, בבחינת מעט המחזיק את המרובה.

שמעון אוחיון: זה לא נעים, אולי נשאיר את הקומפלימנטים לסוף, או להקדים חלק מהם.

<דרורי גניאל: על זה אתה יכול להרחיב.

שמעון אוחיון: אתם לא נראים לי ברוך ה' אנשים שצריכים חיזוקים עד כדי כך.

שמעון אוחיון: אני רואה באיזו איתנות אתם מדברים, באיזו גאווה מקומית, וזה מאוד מאוד מחמם את הלב.

שמעון אוחיון: אין ספק בנקודה הזו.

שמעון אוחיון: רציתי רק להבין, בכל אופן שתשלימי גם את הנתונים, מה מצבכם בתמונת המבחנים, פיזה ומיצ"ב, למשל.

<דרורי גניאל: בפיזה התוצאות הן ארציות, אנחנו לא יודעים.

<מירי קופיטו: מבחינת בתי הספר, בארבעת מקצועות הליבה, בקישורי שפה, אני לא זוכרת להגיד לך בדיוק את הנתונים, אבל אנחנו מעל הממוצע.

<מירי קופיטו: אנחנו מסתכלים על חוצי מערכת, אנחנו מעל הממוצע בכישורי שפה, במדעים ובאנגלית.

<מירי קופיטו: במתמטיקה אנחנו מעט מתחת לממוצע.

שמעון אוחיון: וזכאות לבגרות?

<דרורי גניאל: אנחנו נמצאים בערך - - - זו, אגב, דוגמה למיוחדותה של אילת.

<דרורי גניאל: שאלת שאלה ואני יכול לדבר עליה עכשיו שלוש שעות ואני אסביר מדוע.

<דרורי גניאל: יש פער בין הנתונים, פער בנתונים הרשמיים בין תלמידי אילת, אני סופר למשל במחזור האחרון 430 תלמידים, המשרד מוסר על 490.

<דרורי גניאל: יש הרבה מאוד תלמידים שמשאירים את כתובתם באילת מסיבות של טיסות מוזלות וחשבונות אחרים שקשורים למיסים אולי והם כבר לא אצלנו.

<דרורי גניאל: זאת אומרת אנחנו יודעים היום, הנשירה שלנו היא ברמה של 2.8%, 2.9%, זו נשירה מאוד - - -

שמעון אוחיון: רק תרגם לי את ה-430 לאחוזים.

שמעון אוחיון: כמה אחוז זכאי הבגרות מתוך הניגשים?

<דרורי גניאל: לדעתי אנחנו ב-64%, אבל אני מסביר, באילת 1% זה שמונה ילדים.

<דרורי גניאל: מה שאני רוצה לומר - - -

<מירי קופיטו: חשוב להדגיש את אחוז הניגשים.

<מירי קופיטו: אחוז הניגשים הוא מאוד גבוה.

<דרורי גניאל: אחוז הניגשים הוא 97%.

<דרורי גניאל: אנחנו מגישים גם ילדי חינוך מיוחד, למרות שבגלל שהם מוגדרים 07, גם אם הם יהיו זכאים הם לא ייחשבו לנו, אבל אנחנו יודעים שזה חשוב.

<דרורי גניאל: יחד עם זאת אני אומר ש-8 ילדים זה אחוז, זאת אומרת כשאנחנו למשל, אני אתייחס רק לדוגמה, במחזור מסוים עשינו בדיקה ובמחזור מסוים התברר לנו שמהתלמידים שהצטרפו לשכבה, הייתה לנו נפילה באחוזים ואני בדקתי כמה תלמידים הצטרפו לבית הספר אחרי שהתחילה שנת י' שלהם, זאת אומרת תלמידים שהצטרפו לאורך השנה ב-י', י"א ו-י"ב.

<דרורי גניאל: יפתיע אותך לשמוע, אדוני, חבר הכנסת מצנע, שמצטרפים אלינו תלמידים בכיתה י"ב, שמגיעים לאילת לבד - - -

עמרם מצנע: כן, זה סיפרת לי אתמול, אבל מדאיג אותי שלשאלה פשוטה אתה נותן תשובה ארוכה ומסובכת.

<דרורי גניאל: לא, אני רוצה שתבינו את המיוחדות שלנו, שאפילו בנתונים מספריים יש פער בינינו לבין ה - - -

עמרם מצנע: הנתון הוא 64%.

<דרורי גניאל: כן.

מאיר יצחק הלוי: אני אקצר, אבל רק להגיד משפט אחד.

מאיר יצחק הלוי: היעד, אין ספק שאנחנו צריכים לעשות מאמץ להעלות, וזו הנחיה שלי, את אחוזי הבגרות, עם כל הקשיים האובייקטיביים, אבל אנחנו לא מדברים על דבר אחד, על תחזוקת תלמידים.

מאיר יצחק הלוי: זאת אחת המשימות המרכזיות, אנחנו לא מנשירים ילדים, אנחנו תופסים כל ילד בשיניים, הקמנו את ברנקו וייס, כמו שנאמר, אנחנו לא רוצים לראות ילדים בחוץ, גם במחיר שזה יעלה לנו.

מאיר יצחק הלוי: זה צריך להיות ברור.

שמעון אוחיון: 64% בתנאים שאתם נמצאים בהם, זה בוודאי אלה אחוזים - - -

מאיר יצחק הלוי: אנחנו לא מסתפקים בזה.

שמעון אוחיון: נכון, טוב מאוד.

<דרורי גניאל: אבל, אתה יודע, לצערי אני אומר, כולם נופלים שבי במספר הזה, ואני אומר לך, כמי שמחנך הרבה מאוד שנים, אני לא רוצה להגיד שהוא חסר ערך, הוא חשוב, אבל אסור שהוא יהיה יחיד, אני שואל כמה אחוז של תעודת בגרות חברתית, מה אחוז הגיוס לצה"ל, מה אחוז ההתנדבות בקהילה.

שמעון אוחיון: גם זה, אני מסכים איתך.

<דרורי גניאל: למשל בכוכב יאיר אחוז הזכאות הוא 90%, אף אחד לא יודע שאין שם תיכון, אין שם אחוז זכאות, כולם לומדים בכפר סבא.

<דרורי גניאל: זה משחק וסטטיסטית המשחק הזה הוא בעייתי אם הוא הופך להיות היחיד בשיקול.

<דרורי גניאל: אנחנו תיכף נעבור לפרופ' ששר.

<דרורי גניאל: יש עוד התייחסויות מהחברות, אבל רציתי לציין שיש הרבה מאוד פעולות שלא הזכרנו שקשורות למערך הרווחתי שמטפל בשוליים או בקצוות או בילדים עם קשיים או במשפחות עם קשיים, מנגנונים מאוד גדולים, חלקם הגדול יוזמות אילתיות.

<דרורי גניאל: למשל אני אציין את מועדון יחדיו, שהוא מועדון למשפחות חד הוריות, להורים חד הוריים, שנותן פתרון לילדים ולהורים עם הפעלה, עם אוכל, עם חוגים, עם פעילות, עם שיעורים מודרכים ועוד ועוד, כדי להתמודד עם השונות שציין קודם ראש העיר.

<דרורי גניאל: נמצא איתנו פרופ' נדב ששר, ידידנו, פרופסור מזה שבוע בקושי.

<דרורי גניאל: לכן אני מדגיש את זה.

<דרורי גניאל: הצטרפו אלינו ממכללת לווינסקי לחינוך, דניאלה מנזין, המנהלת האילתית ואורגל קדושי שמואל, שעובדת יחד עם שרון מיר, האחראית על ההשכלה הגבוהה באגף הצעירים.

<דרורי גניאל: אנחנו נעבור לסקירה על האקדמיה באילת ועל החשיבות.

<דרורי גניאל: ציין קודם ראש העיר את החשיבות הלאומית של האקדמיה.

<דרורי גניאל: פרופ' מירי עמית נמצאת בבחינות של סטודנטים שלה, לכן היא לא יכולה להיות, אבל יש לנו פה נציג אותנטי אילתי.

<נדב ששר: ברוכים הבאים.

<נדב ששר: אילת בסך הכול היא עיר עם הרבה מאוד פעילות אוניברסיטאית.

<נדב ששר: יש פעילות של האוניברסיטה הפתוחה, של מכללת לווינסקי, של המכללה למינהל, אני מדגיש אותם כי אשתי לומדת שם עכשיו, יש לנו מוסדות מחקר, המרכז הלאומי לחקירות ימיות, ריף הדולפינים, המכון האוניברסיטאי למדעי הים, יש מחקר של בית חולים יוספטל, יש את המרכז לחקר ים המלח והערבה, שבעצם הוא תחת של הקמפוס, הוא משתרע לכל אורך הערבה, ואנחנו עובדים גם עם מוסדות מחקר לאורך הערבה, מו"פ יטבתה, מו"פ חצבה, תחנת יאיר, ויש האוניברסיטה כאן.

<נדב ששר: כמובן שמטבע הדברים אני אתמקד בזה.

<נדב ששר: בסך הכול האוניברסיטה קמה על בסיס מכללת אילת כאשר ב-2002 התקבלה החלטת ממשלה להקים כאן אוניברסיטה שתספק שירותים אוניברסיטאיים לא רק לעיר אילת, אלא גם מעבר אליה.

<נדב ששר: השנה יש לנו כ-1,300 תלמידים בתכניות אקדמיות וחוץ אקדמיות.

<נדב ששר: שני שליש, קצת יותר, בתכניות האקדמיות, והשאר בתכניות שהן חוץ אקדמיות.

<נדב ששר: הדבר המעניין הוא שבתכניות האקדמיות רק 20% הן מאילת והערבה, כל השאר מגיעים צפוניים.

<נדב ששר: בשבילנו צפוני זה כל מי שנמצא צפונה מ - - -

מאיר יצחק הלוי: מכושי.

<נדב ששר: מכושי, אוקיי.

<נדב ששר: דרומה אולי קצת מהערבה.

שמעון אוחיון: אין לך מעקבה.

<נדב ששר: יש לנו שיתוף פעולה עם עקבה, יש להם בעיה עם המעבר.

מאיר יצחק הלוי: ויש להם אוניברסיטה שלהם גם, האוניברסיטה האמריקאית.

<נדב ששר: יש את האוניברסיטה האמריקאית שהיא עם בעיות וסיפורים משלהם.

<נדב ששר: הסטודנטים מעקבה לומדים היום דווקא בערב הסעודית.

<נדב ששר: בתואר השני ובהכשרות הרוב הם מהאזור, רוב מכריע.

<נדב ששר: כאן צריך לשים לב, כי חלק גדול מתוך אלה שאנחנו מגדירים אותם בתור תואר שני מאילת, זה כי הם כבר עברו לאילת.

<נדב ששר: יש לנו בתכניות של הביולוגיה הימית, תכנית שאני מרכז אותה, שבעצם התחילו תואר ראשון, ממשיכים הלאה וכבר הקימו כאן בית.

<נדב ששר: אנחנו מרוויחים משני הכיוונים.

<נדב ששר: מבחינת התארים, מה שיש לנו כאן, יש לנו 15 תכניות לתואר ראשון, 6 לתואר שני ותכנית אחת לדוקטורט.

<נדב ששר: כולם תארים של אוניברסיטת בן גוריון, לא איזה שהיא שלוחה או משהו כזה, עם כל הסטנדרטים, עם הבחינות, עם כל המעקב האקדמי של אוניברסיטת בן גוריון.

<נדב ששר: דוגמאות לתכניות לימוד.

<נדב ששר: תואר ראשון, בי.

<נדב ששר: איי, מדעי ההתנהגות, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, עבודה סוציאלית, כלכלה וכדומה.

<נדב ששר: אני רוצה להתעכב על העבודה הסוציאלית, שבעצם זו תכנית שנפתחה על פי בקשה של העובדים הסוציאליים באילת.

<נדב ששר: כלומר חלק מהתכניות נפתחות כשיש איזה שהוא צורך, יש צורך מסוים, פותחים תכנית, ולא בהכרח היא תרוץ כל שנה.

<נדב ששר: תלוי בצורך.

<נדב ששר: לפעמים זה ירוץ כל שנתיים, למשל התכנית לאחיות רצה בצורה הזאת.

עמרם מצנע: יש פה מסלול של תעודת הוראה?

<נדב ששר: תעודת הוראה זה בלווינסקי.

<נדב ששר: מדברים על לפתוח לתיכון, מה שלווינסקי לא עושה, מה שהם בעצם לא מכסים.

<דניאלה מנזין: מבחינה חוקית אנחנו לא יכולים.

<נדב ששר: בסדר גמור, זה לא ביקורת.

שמעון אוחיון: מה זאת אומרת מבחינה חוקית אתם לא יכולים?

<דניאלה מנזין: מבחינת החוק אך ורק אוניברסיטה יכולה לעשות לחטיבה עליונה, מכללות להכשרת מורים עושים עד י'.

עמרם מצנע: אבל אין במסלול האוניברסיטאי תעודת הוראה?

<נדב ששר: כרגע לא.

שמעון אוחיון: אתה יכול לפתוח, לפחות לפי מה שראיתי, למדעי החברה בוודאי.

שמעון אוחיון: בטבלה הקודמת.

עמרם מצנע: לא שאלנו מה הוא יכול.

עמרם מצנע: אין.

<נדב ששר: מדברים על לפתוח לשנה הבאה תכנית לחטיבה עליונה.

<נדב ששר: אבל מאחר שמכללת לווינסקי מכסה את התחום הזה אצלנו בעיר, אין טעם לעשות תכניות כפולות בתוך אותה עיר.

<נדב ששר: לא ייצא מזה שום דבר.

<נדב ששר: תכניות נוספות, הנדסה, כאשר בהנדסה עושים את שנה א' כאן ואחרי זה מצטרפים לשנה ב' ו-ג' במסלולים השונים בבאר שבע.

<נדב ששר: השנה הראשונה של הנדסה היא די אחידה לכולם, מהנדסת תוכנה עד הנדסת בניין או הנדסה כימית, לצורך העניין, ואז הם יכולים לבחור לאן ללכת לפי הציונים שלהם.

<נדב ששר: יש לנו תואר שני במדעי החיים וגם תואר שלישי, כאשר יש לנו את ההשלמה של תואר בוגר לאחיות, זו תכנית מיוחדת נוספת שנפתחה כאן.

<נדב ששר: תארים מתקדמים, מינהל עסקים רב תחומי, גם כן על פי בקשה מקומית.

<נדב ששר: ה-MBA מנהלים, שזה דבר שכל מכללה, כל אוניברסיטה, מנסה לעשות אותו, כי זה מקור הכנסה טוב, למען האמת.

<נדב ששר: במדעי החברה, מינהל חברה ומדיניות החינוך, מדעים וטכנולוגיות, שוב, על פי הבקשה לקידום של הצוות החינוכי באילת.

<נדב ששר: מקרא ומזרח קדום, יישוב סכסוכים ועבודה סוציאלית, אלה דברים שבעצם מועתקים מבאר שבע.

עמרם מצנע: כמה סטודנטים יש במקרא?

<נדב ששר: הגדרנו שהגבול הוא 5 סטודנטים לקורס.

<נדב ששר: אם אני לא טועה, במקרא יש 11 או 12.

<נדב ששר: אני לא בטוח, שזה מעל סף תכנית.

<נדב ששר: בביולוגיה וטכנולוגיה ימית אנחנו כמובן ממשיכים עד דוקטורט, למעשה עד פוסט דוקטורט.

<נדב ששר: יש לנו כבר אנשי סגל שגמרו אצלנו.

<נדב ששר: בנוסף לזה יש לנו שפע של מחקרים שנעשים בקמפוס.

<נדב ששר: באקדמיה תמיד סופרים את האימפקט פקטור ואיפה זה מתפרסם, אז בראייה מכותבת אנחנו מחכים כל רגע למאמר בקלאס 1, שזה אחד הטובים שבהם.

<נדב ששר: מסתכלים על חקלאות ועבודה משותפת עם יטבתה, טיפול תרפיה בילדים באמצעות דולפינים, מחקר שנעשה בריף הדולפינים.

<נדב ששר: מרכז יישוב סכסוכים, שוניות מלאכותיות.

<נדב ששר: אילת היא עיר תיירות ומה קורה עם קרובים, מי שבא להתארח.

<נדב ששר: באילת, תמיד יש את הבדיחות האלה, מה קורה כשבאים אליך להתארח ואתה רוצה אותם או כשאתה לא רוצה אותם.

<נדב ששר: אז אילתים, אומרים שיש להם מזוודה ליד הדלת מוכנה לאלה שהם לא רוצים, מצד שני את אלה שרוצים, אז תמיד לכל אילתי יש עוד חדר אחד או שניים שמחכה לאורחים.

שמעון אוחיון: באיזה רמה המחקרים מבוצעים?

שמעון אוחיון: מי מוביל אותם, באיזה רמה אנשי הסגל שמובילים אותם?

<נדב ששר: אנשי הסגל הם חוקרים באוניברסיטה, חלקם סגל מן המניין, חלקם אג'נט.

שמעון אוחיון: אבל לא מדובר פה במחקרים ברמות של תואר שני, למשל, אלא מעבר לזה?

<נדב ששר: חלקם כן, חלקם זה תזות, חלקם אפילו, אני אגיד שאני גאה בו ביותר, הראשון שמופיע שם, מאמר שמחכה ממש בימים אלה, תלמידת תואר ראשון שבחרה נושא, עבדה עליו, חיברה את כל הדברים ביחד, עבר שיפוץ של טובי החוקרים בעולם.

<נדב ששר: יובל בר, היא עכשיו ממשיכה לתואר שני, המאמר שלה מתפרסם ממש בימים אלה.

<נדב ששר: יש לנו עוד דוגמאות כאלה, חלק מהדברים שכאן הם גם של תלמידי תואר ראשון, כפרויקטי מחקר.

<נדב ששר: הסגל שלנו.

<נדב ששר: הסגל שלנו מאוד מצומצם.

<נדב ששר: אם יש לנו בעיה כאן, זה שהסגל האקדמי הקבוע הוא סך הכול שלושה אנשי סגל.

<נדב ששר: מעבר לזה, רוב הסגל שמלמד הם אנשים שמגיעים מהצפון, בטיסות, במוניות.

<נדב ששר: יש לנו חברת מוניות שמביאה אנשים כל הזמן.

<נדב ששר: הם מלמדים, לכולם יש מינויים באוניברסיטת בן גוריון.

<נדב ששר: כלומר אין כאן מצב שיש מישהו שהוא מומחה באיזה שהוא תחום אבל הוא לא התקבל לאוניברסיטה, כולם או שהם סגל קבוע של בן גוריון, או שהם נלווים.

<נדב ששר: נוסף לזה יש לנו שיתוף פעולה עם המרכז הלאומי לחקלאות ימית, שכל אנשי הסגל שלהם יש להם מינוי של נלווים באוניברסיטה.

<נדב ששר: בנוסף לזה הם - - -

מאיר יצחק הלוי: חשוב להדגיש בסוגיה הזו שתכנית ה-100 מיליון ממוקדת מאוד באיך אנחנו גורמים לכך שהסגל יהיה סגל מקומי, איך אנחנו מדרבנים מרצים לגור פה, לחיות כאן.

<נדב ששר: ואיך אנחנו משיגים תקנים בשבילם, שראש העיר שותף למאבק הזה ברמה הכמעט יומיומית.

<נדב ששר: למעשה הסגל הקבוע זו המגבלה מספר אחת להתפתחות של הקמפוס, גם מבחינת יכולת קליטת סטודנטים לתארים מתקדמים וגם יכולת ההוראה בכלל.

<נדב ששר: היינו יכולים לגדול כאן

<נדב ששר: ל-2,000 סטודנטים לא במאמץ גדול אם היו לנו עוד שניים-שלושה אנשי סגל.

<נדב ששר: אני יודע שהמספרים לא מסתדרים, אבל תזכרו שיש שלושה אנשי סגל שנושאים ודוחפים - - -

עמרם מצנע: אמרת שרוב הסטודנטים באים מבחוץ, מה הסיבה שסטודנט יבוא ללמוד באילת?

<נדב ששר: יש כמה דברים.

<נדב ששר: יש מלגות.

<נדב ששר: יש מלגות בזכות תרומות של יהדות טורונטו, שבעצם בפועל הם לא משלמים שכר לימוד, זה מכסה להם את כל שכר הלימוד, בתמורה הם עושים פר"ח, מתנדבים בעיר, הם מעורבים מאוד בבתי הספר, במקומות שונים.

<נדב ששר: זה דבר אחד.

<נדב ששר: אבל דבר אחר, קל לסטודנט לחיות באילת, אין בעיה של עבודה, מחיר המחיה, נכון שהוא גבוה בהשוואה לבאר שבע, אבל הוא זול לאין שיעור מאשר בתל אביב או ירושלים, כך שהחיים הסטודנטיאליים כאן מאוד מושכים.

<נדב ששר: הם מאוד מעניינים, מאוד מקדמים, יש הרבה מאוד קשרים.

<נדב ששר: דבר נוסף, הקבוצה והעבודה כאן היא בכיתות קטנות.

<נדב ששר: אני מלמד בבאר שבע קורס זואולוגיה חסרי חוליות שנה א', 150 סטודנטים, אולם שמתחיל פה, ואני בקושי מזהה את כל הסטודנטים.

<נדב ששר: כשהם כבר באים אליי באמצע השנה או באמצע סמסטר, אז אני בערך יודע מי זה.

<נדב ששר: כאן לומדים בקבוצות קטנות, אני יודע על כל אחד מי הוא, מה הוא, מה הוא צריך.

עמרם מצנע: יש לכם נתון כמה מאלה שמתחילים ללמוד לתואר גם מסיימים אותו פה?

עמרם מצנע: אל מול כאלה שמדלגים לבאר שבע או למקומות אחרים?

מאיר יצחק הלוי: רובם מסיימים פה.

מאיר יצחק הלוי: למעט הנדסה.

עמרם מצנע: אבל הוא יכול לגמור שנה ראשונה פה ולהחליט שהוא נוסע לבאר שבע.

<נדב ששר: תכנית הנדסה בנויה לכך שהם יעברו כולם.

<נדב ששר: מעבר לזה, אנחנו מדברים על אחוזים בודדים, 5% או 7%, זה סדר הגודל.

<נדב ששר: אל"ף, המעבר הוא לא פשוט, כי התכניות אמנם הן חופפות אבל יש הבדל בשנים, בשנה אחת יש קורס חובה זה ומשהו אחר.

<נדב ששר: זה דבר אחד.

<נדב ששר: דבר שני, רוצים כבר להישאר.

<נדב ששר: הכוח המניע העיקרי שגורם למעבר של סטודנטים זה בני הזוג.

<נדב ששר: זה הדבר מספר אחת.

<נדב ששר: מוצאים חברה, הסתדרו, לחבר/לחברה יש פתרון אחר.

עמרם מצנע: יש לכם נתונים כמה מהסטודנטים מבחוץ נשארים באילת אחרי שהם מסיימים?

מאיר יצחק הלוי: עשינו מחקר לפני שלוש-ארבע שנים, לבקשת קהילת טורונטו, הופתענו לטובה, אני חייב להגיד, שאחוז הנשארים, אחרי שהם מסיימים תואר ראשון, בעיר אילת, הוא מעל ל-55%.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו הופתענו, אני חייב להגיד לך.

מאיר יצחק הלוי: נתון מדהים.

מאיר יצחק הלוי: לא ירדנו לרזולוציה של לדעת על כל אחד, אבל אלה היו הנתונים.

<יהודית גידלי: מה אחוז החופולוגיה פה?

<יהודית גידלי: סטודנטים שמוצאים בני זוג, ואז הם נשארים כנראה.

<יהודית גידלי: לא בדקתם.

<נדב ששר: לא.

<נדב ששר: אנחנו יודעים שיש עם זה בעיה, אנחנו יודעים שזו מגבלה.

<נדב ששר: אחד הדברים שמשמעותי לקמפוס כאן זה הקשר עם העיר, הקהילה, הצרכים שלה, כאשר מדובר על תכניות מיוחדות שנועדו לפתור או לענות על צרכים, תארים ספציפיים וקורסים שמיועדים לאוכלוסיות מיוחדות, כמו למשל יש לנו כרגע קורס ללוחמי אש למכבי אש שנבנה לפי לוח הזמנים שלהם, מתי שהם יכולים, בין המשמרות, יהיה להם תואר לפי הצרכים שלהם.

<נדב ששר: אנחנו בודקים את זה גם מול חיל הים, מול גופים נוספים, להתאים את זה לצרכים של קבוצות ספציפיות.

<נדב ששר: מעבר לזה יש השפעה של האקדמיה על הקהילה.

<נדב ששר: אני מניח שזה כבר עלה וזה מוכר לכם.

<נדב ששר: יש תכנית לימודים שהיא גמישה ונועדה לענות על צרכים, יש את ההנגשה של האקדמיה לציבורים שונים, בין אם זה במכינות, בין אם זה בתכניות מיוחדות לאנשים שלא הזדמן להם, בין אם זה הרצאות מיוחדות, תכניות פר"ח בהתנדבות ואוכלוסייה שמגיעה לעיר, המספרים שקודם שמעתם.

<נדב ששר: יש כמה דברים שאנחנו עדיין לא הגענו אליהם וזה השילוב של האקדמיה במערכת החינוך העל יסודית.

<נדב ששר: אני מזכיר את המודל של ירוחם, לאו דווקא מאחר שחבר הכנסת מצנע מכיר אותו, אלא כי הבת שלי אישית, אמנם היא אילתית, אבל היא הצטרפה לקבוצה שבנתה את הרובוט של ירוחם השנה והם זכו בפרס במקום ראשון ברובוטים שפוגעים עם צלחות, והמעניין הוא שבפרס הזה הם זכו לאו דווקא בגלל שהם פגעו ועקפו את כל הרובוטים יותר מכל אחד אחר, אלא כי בנוסף לזה הייתה להם גם פעילות חברתית מאוד ענפה.

<דרורי גניאל: אתם תראו את הרובוטים בגולדווטר.

<נדב ששר: הדברים שחסרים לנו זה שילוב של עבודות גמר לבגרות, מעט מאוד נעשות באילת, ואפשרות לתואר אקדמי במהלך הלימודים.

<נדב ששר: אלה דברים שעדיין חסרים, במקומות אחרים עושים את זה יותר טוב מאיתנו.

<נדב ששר: מה שאנחנו בעצם רוצים להגיע אליו, אני מסכם, דבר שלא מוותרים עליו, זה על הרמה האקדמית.

<נדב ששר: הבסיס של מוסד שהוא מחקרי, שייך לאוניברסיטה, שאוניברסיטה יכולה להתגאות בו, שכאשר סופרים אחרי זה את הפרסומים, את ההישגים, את מספר התלמידים, אלה שמסיימים תארים מתקדמים, הקמפוס כאן יהיה חלק שהאוניברסיטה גאה בו ורוצה אותו, משכך אנחנו עוברים חבלי ילדות שמזכירים את מה שהאוניברסיטה עברה עם שדה בוקר.

<נדב ששר: תכניות מיוחדות שרלוונטיות לאזור, בית ספר בינלאומי, יש לנו שיתופי פעולה לא רק עם עקבה, אלא גם עם אוניברסיטת ראטגרס, יש לנו סטודנטים מחוץ לארץ שבאים ללמוד כאן באופן שגרתי, וכמובן לעזור להפוך את העיר לעיר אקדמית, ככל שאפשר.

<נדב ששר: שאלות?

עמרם מצנע: תכניות למבוגרים?

<נדב ששר: אין תכניות ספציפיות, יש קורסים מסוימים, קטנים, בהיקף מצומצם, יש יותר תכניות של הכשרה מקצועית, בית ספר להכשרה מקצועית שנעשה כאן.

<איריס כהן: ויש תכניות שפועלים בתוך החינוך הבלתי פורמלי לגיל השלישי.

עמרם מצנע: כן, שהם לא לתעודה ולא לתואר.

<נדב ששר: נכון.

<נדב ששר: זה כאן באילת.

עמרם מצנע: יש מחשבה על להתנתק מהאוניברסיטה?

<נדב ששר: לא.

שמעון אוחיון: עמרם, הם מאוד מאוד רחוקים מהסיפור של התנתקות.

עמרם מצנע: לא כאוניברסיטה, כמכללה.

<נדב ששר: לא, זה בדיוק מה שאנחנו לא רוצים.

<נדב ששר: אנחנו לא רוצים להיות מכללה.

<נדב ששר: הייתה כאן מכללת אילת, בפירוש לא.

<נדב ששר: זה צריך להיות חלק מתוך אוניברסיטה, עם חסות, ועוד דבר, עם ביקורת.

שמעון אוחיון: זו בדיוק הבעיה.

שמעון אוחיון: אל תתנתק.

שמעון אוחיון: זה לא ימשוך סטודנטים.

שמעון אוחיון: זה בוודאי.

<נדב ששר: הביקורת האוניברסיטאית שבודקת אותך ושתלמיד שלך חייב לעמוד בסטנדרטים של כל מקום.

מאיר יצחק הלוי: מאיפה להתנתק?

מאיר יצחק הלוי: למה התכוונת?

<נדב ששר: להפוך למכללה, שפה תהיה מכללה, לחזור למכללת אילת.

<איריס כהן: אבל כשהייתה מכללה היו הרבה פחות סטודנטים, אוניברסיטה מושכת.

עמרם מצנע: קודם כל צריך להבין שהמדיניות של המל"ג ושל הוות"ת זה היה לסגור את הרעיונות האלה של שלוחות ובאמת באילת זה קיים והושאר כייחוד של אילת, אבל זאת המדיניות.

עמרם מצנע: אין היום יותר שלוחות.

עמרם מצנע: היו פעם שלוחות למיניהן, הן כולן הפכו למכללות.

שמעון אוחיון: אין פה שלוחה, עמרם, יש פה משהו חכם מאוד.

שמעון אוחיון: אוניברסיטת בן גוריון בנגב ויש אילת, זה קמפוס של אוניברסיטת בן גוריון.

שמעון אוחיון: אם אני הייתי במקומם לא הייתי רץ היום לקרוא לעצמי מכללה, זה לא ימשוך את אותם סטודנטים שמגיעים - - -

עמרם מצנע: לא, זה ברור לגמרי.

שמעון אוחיון: אני רק רוצה לנסות להתמקד בשני דברים בנקודה הזו.

שמעון אוחיון: אם אנחנו רוצים להתפתח בעניין, אני חושש שאתם התרחבתם יותר מדי.

שמעון אוחיון: אתם לא התרחבתם, אלא התפזרתם.

שמעון אוחיון: אני מבין שאתם רוצים לתת מענה ושירות לכל קבוצה של עובדים סוציאליים ואתם פותחים עוד ועוד ועוד, אבל אתם צריכים להיזהר.

שמעון אוחיון: בואו תיקחו תחום שאתם אומרים 'זה התחום שלנו', אני בא לטרכטנברג, 'זה התחום שאני רוצה לפתח אותו, תן לי את הקרדיט המגיע לי בגלל הייחודיות האקדמית'.

שמעון אוחיון: אני מדבר איתך כמישהו שבא עם קצת ניסיון בדברים הללו, בצניעות.

שמעון אוחיון: שייתן לך בשביל הייחודיות האקדמית.

שמעון אוחיון: החלום שלי, כמובן, שאוניברסיטת בן גוריון אילת, יחד עם עקבה ויחד עם אוניברסיטה אירופאית, תבנו משהו במסגרת האיחוד האירופאי, משהו במסגרת המחקר הימי שלכם, שייתן משהו לעולם, שייתן לכם גם את היוקרה האקדמית.

שמעון אוחיון: זה דבר אחד.

שמעון אוחיון: דבר שני, אמרתי לך בשיחה לא פורמלית, היעד שלכם זה עשרה חברי סגל אקדמי מלאים, גרים באילת.

שמעון אוחיון: לא גרים באילת, לא עשית שום דבר.

שמעון אוחיון: וגם תקנים, עם המעבדות שלהם ועם כל מה שצריך.

שמעון אוחיון: כל מה שאתה נותן היום מענה שירות, זה דבר יפה, אלה תוצרי לוואי, אבל תתמקדו.

<נדב ששר: שני דברים, החלק של אנשי הסגל, כל מילה בסלע.

<נדב ששר: החלק של ההתמקדות, יש שתי תכניות שבהן הקמפוס כאן הוא מיוחד ומוביל.

<נדב ששר: תחום אחד זה ביולוגיה ימית, תחום שני זה תיירות.

<נדב ששר: אילת היא די בירת התיירות של ישראל, אלה נושאי הדגל.

<נדב ששר: אבל יש גם כלכלה בעסק, להחזיק לא עשרה, חמישה אנשי סגל על תחום כזה, אפילו עם התכניות המיוחדות שיענו כל הזמן, העסק לא יעבוד.

<נדב ששר: המחיר של סטודנט לביולוגיה ימית הוא פי חמישה מאשר סטודנט אחר.

<נדב ששר: אז גם בשביל הצורך הזה, בשביל להחזיק קמפוס שיהיה פעיל ובנוסף לזה להביא תכניות שהסטודנטים ייכנסו למקומות אחרים, כי למשל סטודנטים למינהל, התרומה שלהם לעיר היא לא פחותה מאשר סטודנט לתיירות.

<נדב ששר: אז שני הצדדים האלה מצליחים.

שמעון אוחיון: אתה יודע שמבחינת חישוב העלויות, אנחנו מחזיקים חוגים באוניברסיטאות שונות ובוודאי באוניברסיטה העברית, שיש להם ערך מבחינה הומניסטית, ומחזיקים שם שניים-שלושה פרופסורים מלאים, גם אם ישנם ארבעה או חמישה סטודנטים שלומדים יפנית, או אשורית, או אכדית, אבל יש לזה ערך אקדמי.

<נדב ששר: אבל אין צורך.

שמעון אוחיון: טוב, תלך אתה עם הדברים שלך, זה ודאי מאבק פוליטי ציבורי גם, אבל תן לו את העוגן האקדמי המקצועי, לזה אני מתכוון.

מאיר יצחק הלוי: ברשותכם, זה נושא ליבתי וטוב היה גם שהוא יעלה לדיון אצלכם.

מאיר יצחק הלוי: אני אמרתי את זה, אין ספק שהדבר החשוב ביותר זה שיהיה לנו פה צוות מרצים מקומי וצריך להגדיל פה את התקנים ותקנים פירושו כסף ולא רק.

מאיר יצחק הלוי: יש כאן גם פוליטיקה, אני רוצה להסביר אותה.

מאיר יצחק הלוי: אתה שאלת שאלה מצוינת, אדוני היושב ראש.

שמעון אוחיון: אני רוצה רק לדייק, בתחום הייחודי המקצועי.

שמעון אוחיון: אתה לא תשכנע את טרכטנברג שהוא ייתן לך פרופסור לעבודה סוציאלית, הוא לא ייתן לך פרופסור לעבודה סוציאלית.

<נדב ששר: אמת ויציב.

מאיר יצחק הלוי: חבר הכנסת אוחיון, אני אמרתי בדבריי כשהצגתי את הנושא האקדמי שאנחנו רוצים לפעול בשיטת המעגלים של טרכטנברג, דהיינו במקומות שיש לנו יתרונות יחסיים, שם למקד תשומת לב, וכל השאר שיהיה שוק פתוח.

מאיר יצחק הלוי: יש צרכנים, יש לימודים.

מאיר יצחק הלוי: זה גם הסיכום, זה המתווה שאמרנו.

מאיר יצחק הלוי: יש לנו צורך במינהל עסקים?

מאיר יצחק הלוי: האוניברסיטה תיתן את זה בדרך שלה, כי בסוף בסוף היא חושבת גם כסף.

מאיר יצחק הלוי: איפה הנקודה שהעלית מטרידה?

מאיר יצחק הלוי: ובוא נשים את הדברים מאוד מאוד ברור, כדי להציף אותם, אני לא אחביא אותם.

מאיר יצחק הלוי: אין ספק שיש לאחרונה במה שקשור לאוניברסיטת בן גוריון איזה מן רוח קרה.

מאיר יצחק הלוי: היא לא נובעת כי הם לא אוהבים אותנו פתאום, היא נובעת, כי אנחנו מכבידים עליהם כלכלית, בואו נשים את הדברים על השולחן, אנחנו מכבדים ורבקה כמעט לא מסתירה את זה ממני, אבל אני אמרתי לרבקה ואני אומר את זה פה, קמפוס בן גוריון באילת זה פרויקט לאומי, זה לא גחמה של ראש עיר, זה פרויקט לאומי.

מאיר יצחק הלוי: ברצותנו להיות עיר מצוינת איכותית, צריך את זה, ברצותנו להיות עיר של חוטבי עצים ושואבי מים, להוציא את הקמפוס.

מאיר יצחק הלוי: ככה אני רואה את הדברים.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, קהילת טורונטו מוכנה לשים היום כסף.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה שתדעו שבית חולים יוספטל היה על סף סגירה.

מאיר יצחק הלוי: בזמנו היה המנכ"ל, זאב וורמברנד, שרצה להפוך את בית החולים לחדר מיון קדמי.

מאיר יצחק הלוי: אנחנו נעמדנו על רגלינו האחוריות ותראה מה קרה.

מאיר יצחק הלוי: הצלחנו להביא כסף מטורונטו לרופאים מומחים.

מאיר יצחק הלוי: היום כל רופא מומחה שמגיע לאילת מקבל סטיפנדיה מכסף שהבאנו מטורונטו, עוד 20,000 דולר לשנה בנוסף לזה שהקופה היום, בראשותו של אלי דפס, שמה.

מאיר יצחק הלוי: בית החולים גדל, משופץ, משודרג ויש לנו כבר שישה רופאים מומחים.

מאיר יצחק הלוי: שינינו את הפיוזים למי שהיה צריך.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר אותו דבר פה.

מאיר יצחק הלוי: היה וכולנו נתכנס ונסת

מאיר יצחק הלוי: ער על המשימה הזו ונהפוך את הקמפוס הזו ל - , זו האמירה שלי איך מעודדים פריפריה.

מאיר יצחק הלוי: זה בדיוק.

מאיר יצחק הלוי: ולהביא את היתרונות היחסיים.

מאיר יצחק הלוי: בחלומי אני רואה סטודנט מעקבה שלומד כאן על הבעיות הסיסמולוגיות שקיימות בעיר הזו.

מאיר יצחק הלוי: זה החלום ולשם צריך לשאוף ואני מקווה שנגשים את זה.

עמרם מצנע: יש לי הצעה לסדר.

עמרם מצנע: לשבת בחדרים סגורים עם ניאונים אנחנו יכולים גם בירושלים ואני לא רוצה שנפספס ואחר כך בסוף, בתחנות האחרונות, לא יהיה זמן, כי צריך לבוא לראות.

עמרם מצנע: כי על זה באמת אפשר לדון בירושלים באותה מידה של הצלחה.

עמרם מצנע: אז בואו נסכם ונשמע את לווינסקי ונזוז הלאה.

<דניאלה מנזין: מכללת לווינסקי שעוסקת בהכשרת מורים נותנת תעודת הוראה.

<דניאלה מנזין: כאן בשלוחה שלנו יש שלוש תכניות, תכנית לגיל הרך, תכנית יסודית ותכנית לחינוך מיוחד.

<דניאלה מנזין: בשנתיים האחרונות פתחנו צוהר, על פי בקשת העיר ועל פי הקשיים שיש בגיוס מורים, לעשות שילוב של תעודת הוראה בביולוגיה, במתמטיקה ובאנגלית, שאלה מקצועות נדרשים כאן, והסטודנטים לומדים בשילוב תל אביב יחד עם כאן.

עמרם מצנע: כמה תלמידים יש פה?

<דניאלה מנזין: אני שמחה להגיד שיש לנו עלייה מאוד גדולה בשנתיים האחרונות, אנחנו כרגע עומדים על 220 סטודנטים, שזה מקסים.

<דניאלה מנזין: בניגוד לקמפוס כאן של בן גוריון, רובם אילתים, כמעט ואין לנו כאלה שמגיעים מבחוץ.

<דניאלה מנזין: יותר מ-64% מהבוגרים שלנו הם עובדי מערכת החינוך עוד כבר מהשנה הראשונה שלהם בלימודי הוראה, כי זה בעצם הקושי שהעיר מתמודדת איתו.

עמרם מצנע: זאת אומרת אלה מורים שמלמדים אבל את ההכשרה מקבלים תוך כדי.

<דניאלה מנזין: הם עדיין לא סטז'רים, הם סטודנטים להוראה, שבגלל הקושי המאוד משמעותי שהעיר מתמודדת איתו כבר מהשנה הראשונה הם מלמדים בפועל, כמחנכים, כמורים מן המניין.

<דניאלה מנזין: אנחנו פתחנו לפני שנתיים מכינה ייעודית, שתוכל לתת גם מענה לאלה שלא עומדים בתנאי הקבלה ולפתוח באמת איזה שהוא צוהר גם לאלה שקשה להם.

<דניאלה מנזין: אנחנו כמובן עושים את הסבת האקדמאים בשלוש התכניות שציינתי, ומה שחשוב ביותר לציין זה באמת שיתוף הפעולה עם כל הגורמים שנמצאים בעיר, מערכת החינוך, מרכז צעירים וכל מי שבא בהקשר החינוכי.

<דרורי גניאל: אני רק אוסיף, זה נכון גם לגבי בן גוריון, אבל בלווינסקי בוודאי יש קשב מאוד גדול לצרכים.

<דרורי גניאל: היינו צריכים מאבחנים דידקטיים, למשל, לפני כמה שנים, נתנו להם מלגות ו-20 תלמידים למדו בלווינסקי להיות מאבחנים דידקטיים.

<דרורי גניאל: העשרנו את העיר.

<דרורי גניאל: היינו צריכים לפתוח מסלולים של חינוך בלתי פורמלי, זה נעשה.

שמעון אוחיון: בלווינסקי מכשירים מאבחנים?

שמעון אוחיון: הם לא צריכים להיות ברמה של תואר שני?

<דניאלה מנזין: כתעודה.

<דניאלה מנזין: באבחון דידקטי לא נדרש תואר שני.

<דרורי גניאל: הייתה בקשה של מנהלת האגף לשירותים חברתיים בנושא של מחסור בעובדים סוציאליים, נפתח מסלול לתואר ראשון, היום כבר יש מסלול לתואר שני.

<דרורי גניאל: זאת אומרת יש גמישות גם במוסדות האקדמיים בהיענות לצרכים של העיר.

<דרורי גניאל: אני מאוד מודה.

<דרורי גניאל: (ישיבה תיכונית צביה)

<שמואל שפירא: - - - עד לפני ארבע וחצי שנים הייתה פה דיונה, הכול חדש, היה חול וחול, זה לאט לאט גדלים, גדלים תלמידים והמקום מתפתח בבנייה.

<שמואל שפירא: אני מציע שנעשה סיבוב קטן, נראה את המבנים.

עמרם מצנע: צביה, ראיתי שזה של בנות.

<שמואל שפירא: צביה זה רשת שיש לה גם אולפנות וגם ישיבות.

<דרורי גניאל: אנחנו התחלנו בלי הרשת.

<דרורי גניאל: החינוך העל יסודי שייך לעיריית אילת, זו שיטתנו בכל המערכת.

<דרורי גניאל: במקרה הזה עשינו שני מהלכים, אחד, הצטרפנו למינהל לחינוך התיישבותי, ממש לפני שבועות אחדים זה אושר סופית, בגלל הפנימייה ובגלל שיש פה התמחות ימית שתיכף נדבר עליה, והדבר השני זה שהצטרפנו לרשת צביה.

<דרורי גניאל: הייתה לנו בחירה ארוכה ומושכלת, שגם מתאימה לאוויר ולאווירה, גם לכיוון וגם מבחינת הרצון להיכנס להדרים.

עמרם מצנע: צביה זה גם האולפנה?

<דרורי גניאל: לא, האולפנה שייכת לבני עקיבא.

<דרורי גניאל: זה נושא רגיש, נדבר עליו בפורום מצומצם יותר.

<שמואל שפירא: אבל זו שותפות.

שמעון אוחיון: ארבע שנים וחצי אתם פה?

שמעון אוחיון: ולמה אין מבנים קבועים עדיין?

<שמואל שפירא: אני אסביר עוד מעט.

<דרורי גניאל: אנחנו נכנסים לבנייה.

<דרורי גניאל: קרית חינוך דתית תקום פה.

<שמואל שפירא: אני אספר על הבנייה בפנים.

<דרורי גניאל: אבל אין קבוע כמו הזמני.

<שמואל שפירא: פה יש לנו מבנה דו קומתי, בנינו את הדו קומתי כי אנחנו מנסים לא להתרחב לשטח שנצטרך לבנות עליו בניית קבע.

<שמואל שפירא: בניית הקבע שלנו הולכת מפה למעלה, יש לנו הקצאה של 15 דונם, התב"ע אושרה, יש לנו פרוגרמה ממשרד החינוך לבניית בית ספר בשלושה שלבים.

<שמואל שפירא: השלב הראשון כבר נמצא בעבודה של אדריכל.

<שמואל שפירא: אנחנו מקווים שתוך ארבעה-חמישה חודשים נהיה עם היתר בנייה לגבי השלב הזה.

<שמואל שפירא: בכל מקרה אנחנו מנסים שכל הבנייה הזמנית לא תהיה במקום שיצטרך להיות בסופו של דבר בניין קבע.

<דרורי גניאל: הצלחנו לסדר מול מינהל הפיתוח שההשקעות של התשתית, חשמל, מים, ביוב, שנמצאות למטה כבר ישרתו את הבנייה הקבועה.

<דרורי גניאל: זאת אומרת שלא יהיה פעמיים שאתה מקים תשתיות והתשתית הזאת כבר תשמש את המנגנון הקבוע.

עמרם מצנע: אבל אני מבין שבשלב זה יש לכם אישור פרוגרמה.

<שמואל שפירא: כן.

עמרם מצנע: תכניות מפורטות עוד לא מאושרות?

<שמואל שפירא: עוד לא.

עמרם מצנע: ורק אז גם מקצים את הכסף.

<שמואל שפירא: משרד יקצה את הכסף לבית הספר ומקורות אחרים יביאו את הכסף לפנימייה ולהמשך הבנייה.

<דרורי גניאל: גם לבית הספר, כרגע ל-2014 אין לנו תקציב, ברגע שהתב"ע אושרה כבר היה מאוחר מדי מבחינת ועדת הקצאות.

<שמואל שפירא: פה יש לנו פנימיות.

<שמואל שפירא: יש לנו פה אגף של כיתות.

<שמואל שפירא: עכשיו יש 74 תלמידים.

עמרם מצנע: בשלוש כיתות?

<שמואל שפירא: בארבע כיתות.

<שמואל שפירא: בתוכם יש צפוניים.

<שמואל שפירא: יש 41 מקומיים והשאר מבחוץ.

<שמואל שפירא: פה יש חדר אוכל יפה, בכוננות עכשיו לארוחת צהריים.

<שמואל שפירא: זה בית מדרש.

<שמואל שפירא: זה אגף חדש שנבנה, זה לכיתות חדשות, כרגע הפנים שלהן מסודר, אנחנו לא התעכבנו והתחלנו ללמוד בהן.

עמרם מצנע: הדו קומתי בונים מראש, או שזה אחד מונח על השני?

<שמואל שפירא: זה בנינו כבר מראש דו קומתי.

עמרם מצנע: בונים את זה פה, אני רואה.

עמרם מצנע: זה לא יביל - - -

<שמואל שפירא: זה אנחנו בונים פה, כי השטח הזה זה שטח שלא אמור להתפנות, אז אנחנו בונים את היביל בצורה קבועה יותר.

עמרם מצנע: זה לא יביל קבוע, אני מכיר את זה.

<דרורי גניאל: בדיוק, ההרכבה במקום עושה את ההבדל.

<שמואל שפירא: בואו תיכנסו.

<דרורי גניאל: שלום לכולם, בוקר טוב לכולם, בוקר טוב גם לתלמידים שהצטרפו אלינו, תלמידי הישיבה.

<דרורי גניאל: בבקשה, כבוד הרב.

<שמואל שפירא: בוקר טוב, ברוכים הבאים.

<שמואל שפירא: אני שמואל שפירא, ראש הישיבה.

<שמואל שפירא: הגעתי לאילת לפני ארבע שנים וחצי לשם הישיבה.

<שמואל שפירא: הישיבה קמה לפני ארבע שנים וחצי, מתוך רצון לתת מענה חינוכי טוב לנערים באילת בגיל תיכון.

<שמואל שפירא: עד שהישיבה קמה לא היה תיכון דתי באילת והתלמידים הדתיים בגיל הזה היו יוצאים החוצה לפנימיות, חלקם נקלטים בפנימיות והרבה מהם לא החזיקו מעמד בפנימיות וחזרו חזרה לאילת והיו נקלטים באחד מהתיכונים.

<שמואל שפירא: ניתוח שנעשה פה בשלב שהקדים לפתיחת הישיבה, לחלקו גם אני הייתי שותף, שמצד אחד נכון לתת פה מענה לנערים הדתיים בגיל תיכון, מצד שני יש פה קוטן גדול מאוד, כמות קטנה של תלמידים, שקשה על גביהם לבנות בית ספר, ויש גם מנטליות דומה לכולם שבעצם נכון בגיל הזה להפגיש אותם עם סגנונות שונים של חיים.

<שמואל שפירא: ההבנה הייתה שכדי להצליח לתת פה מענה טוב לילדים אנחנו חייבים לפתוח ישיבה שהיא פנימייתית, שיוכלו לבוא אליה ילדים לא מאילת, גם מהצפון בלשון האילתים, וככה יהיה פה גם מקום שמבחינה כמותית יותר גדול וגם ילדים שבאים מסגנונות שונים, שיוכלו להעשיר אחד את השני, וככה בעזרת ה' תוכל להיות פה ישיבה שהיא גם תהיה ישיבה טובה וגם תיתן מענה טוב לילדים האילתים.

<שמואל שפירא: נקלטים פה ילדים מאילת, מהממלכתי דתי, משני ממ"דים שיש פה, מימין הרצוג ומחב"ד, ונקלטים גם ילדים מהחינוך החרדי, מאור החיים, שחלקם גם ילדים שאחרי השנים באור החיים יצאו החוצה לישיבה קטנה ולא הסתדרו שם.

<שמואל שפירא: אנחנו עושים מאמץ גדול מאוד לקלוט גם אותם.

<שמואל שפירא: מה מביא ילדים מחוץ לאילת לבוא עד פה?

<שמואל שפירא: נשאלתי על ידי חבר הכנסת אוחיון, עוד מעט נשמע גם אותם, אבל קודם כל יש בישיבה בשלושה עקרונות חינוך מרכזיים שאחד מהם זה אהבה.

<שמואל שפירא: יש פה אהבה מאוד מאוד גדולה, אהבה בין הצוות לתלמידים, בין התלמידים לצוות, בין התלמידים בינם לבין עצמם, אהבה שנותנת פה הרגשה משפחתית מאוד מאוד חזקה.

מאיר יצחק הלוי: אהבה מנצחת.

<שמואל שפירא: הדבר השני זה שיש פה בישיבה אמון גדול מאוד.

<שמואל שפירא: כשאני מדבר על אמון, זה לא שאני מאמין לילדים, אלא אנחנו מאמינים בילדים.

<שמואל שפירא: אנחנו מאמינים שבכל ילד יש כוחות גדולים והוא יכול להגיע למקומות מאוד טובים ורק צריך להאמין בו.

<שמואל שפירא: ברגע שנאמין בו זה ייתן לו את הכוח לפרוץ קדימה.

<שמואל שפירא: הדבר השלישי זה סבלנות.

<שמואל שפירא: יש לנו הרבה סבלנות מתוך אהבה ואמון, יש לנו הרבה מאוד סבלנות לתת לפנימיות הזאת להתגלות בחוץ.

<שמואל שפירא: שלושה העקרונות האלה יוצרים פה אווירה שמאפשרת לתלמידים לעבור תהליך חינוכי מאוד משמעותי וזה אחד מהדברים שמושכים אותם לבואל פה.

<שמואל שפירא: כעיקרון חינוך משמעותי, אחד הדברים הכי חשובים שאני מרגיש שאני רוצה שיהיה לילדים שבאים לפה, זה שהם יאמינו בעצמם גם כשהם לא מצליחים.

<שמואל שפירא: אני הייתי פעם מומחה גדול בלקחת ילדים שלא הצליחו, להעמיד אותם בכל מיני חוויות הצלחה קטנות ולאט לאט לבנות אותם, אבל היום אני מבין שזה לא נכון, אני מבין שקודם כל ילד צריך להאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח.

<שמואל שפירא: מי שמאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח, הוא מאמין בעצמו בכל מצב ואז באיזה שלב הוא פורץ קדימה.

<שמואל שפירא: ילדים שבאים לפה, ילד שאני מרגיש שהוא לא שם, הדבר שהכי חשוב לעזור לו בשלב הזה זה שהוא ילמד להאמין בעצמו גם כשהוא לא מצליח.

<שמואל שפירא: יש פה מתוך זה מקום עם הרבה מאוד הכלה, היעד 12 של משרד החינוך פה הוא חזק מאוד, אולי זה היעד הראשון, לא ה-12, אצלנו.

<שמואל שפירא: יש פה אווירה מאוד מאוד חזקה של הכלה.

<שמואל שפירא: אני הרגשתי את זה כשילדים שבאו לפה חדשים במהלך שנה שעברה, באמצע השנה הם סיפרו לי, סיפרו להורים שלהם, שמקבלים אותם מאוד יפה, ואני לא ביקשתי מאף אחד לקבל אותם יפה, אלא הילדים שרגילים לקבל את עצמם, גם איך שהם, יודעים ככה גם לקבל אחרים.

<שמואל שפירא: והאקלים שיש פה זה אקלים מכיל, מקבל, סובלני, אוהב ומאמין.

<שמואל שפירא: אנחנו מאמינים שחינוך זה פיתוח כל כוחות האישיות, זה לא רק למידה, ואנחנו מנצלים את כל הלימודים ואת מבחני הבגרות, זאת אומרת מבחינת בחינות בגרות לי חשוב שילד ייצא עם תעודת בגרות, אבל חשוב לי עוד יותר שהעבודה לתעודת הבגרות תבנה אותו אדם טוב, אדם שמאמין בכוחות שלו, שיודע שהוא יכול.

<שמואל שפירא: אנחנו מנצלים את זה הרבה בדברים בטבע ומשאבי טבע, אנחנו יוצאים לשטח, יש הרבה אחריות לתלמידים ביציאה לשטח, נבנית אצלם אחריות וכל מפגש עם משאבי טבע, אנחנו בונים אותם בצורה כזאת שתבנה כוחות באישיות.

<שמואל שפירא: למשל תלמידי כיתה י"א יוצאים לקורס צלילה.

<שמואל שפירא: הקורס הזה זה קורס שדרכו ילד יכול יותר להאמין בעצמו, לסמוך על עצמו.

<שמואל שפירא: אני הסתכלתי על השעון, ראיתי את העומק, כמה חמצן יש לי, אני יכול עוד חצי דקה להסתכל שוב פעם, תלמד לסמוך על עצמך, תלמד אחריות.

<שמואל שפירא: כיתה י"ב עושה עכשיו קורס השטה צעירה מהירה, זה גם משהו שילד נמצא עכשיו בתוך הים לבד, אין כביש בים, אתה צריך ללמוד את הנתיב, לקחת אחריות, דרך זה נבנים הרבה כוחות.

<שמואל שפירא: אנחנו עושים מאמץ מאוד גדול שכל התלמידים ייגשו לבחינות בגרות.

<שמואל שפירא: מחזור ראשון סיים, אנחנו עובדים ממש בעבודה אישית, בקבוצות קטנות, כולל ילדים של חינוך מיוחד.

<שמואל שפירא: במחזור הקודם, מתוך שלושה תלמידים של חינוך מיוחד, לשניים כבר יש תעודת בגרות והשלישי, אני מקווה שעד הקיץ הוא ישלים מה שחסר וגם תהיה לו תעודת בגרות.

<שמואל שפירא: פתחנו מגמה לחקלאות ימית, המגמה הזאת משלבת אוצרות טבע שיש לנו פה, אוצרות חוכמה אנושית שנוצרו פה באילת, יש בה הרבה אקולוגיה, יש לנו תכנית מאושרת ממשרד החינוך, אנחנו עובדים בשיתוף עם המכון לחקר ימים ואגמים, כאשר השנה הראשונה, כיתה י', מתבצעת פה כשנת מבוא, וכיתות י"א ו-י"ב, בשיתוף איתם ביחד אנחנו נתעסק במחקר של חלזונות ארגמן ועוד חלזונות שקשורים להפקת התכלת בציצית, כולל מחקר הלכתי ומדעי.

<שמואל שפירא: התלמידים בכיתה י', רובם מאוד מאוד נהנים מהמגמה החדשה.

<שמואל שפירא: מחנכים להתנדבות.

<שמואל שפירא: יש פה התנדבות, בערך ב-12 הישיבה יורדת היום לבית ספר אורים, בית ספר לחינוך מיוחד, להתנדבות בבית הספר.

<שמואל שפירא: הישיבה אימצה את בית הספר, יש פה כל יום חמישי, כשנשארים לשבת, או ביום רביעי כשיוצאים לשבת, יוצאת קבוצה אחרי הצהריים, ערב, לחלוקת עוגות ושתייה לחיילים.

<שמואל שפירא: הנה, יש להם חולצות, סיירת פינוק.

<שמואל שפירא: מלון דן פנורמה מאמץ, אנחנו אוספים מהם את הדברים, מחלקים לחיילים.

<שמואל שפירא: אנחנו מחנכים לשירות בצה"ל, לשירות משמעותי, מחנכים לקצונה, אנשי צוות פה משמשים דוגמה אישית, יוצאים למילואים.

<שמואל שפירא: בשבוע הבא אני גם הולך מפה לכמה ימים לצאלים לתרגיל גדול, ובעזרת ה' אנחנו מקווים ללכת ולהתפתח.

<דרורי גניאל: אני מציע, מכיוון שזמננו קצוב, לשמוע את התלמידים.

<דרורי גניאל: כמו שראית, יש פה ניצול של משאבי הסביבה הטבעיים שלנו.

<דרורי גניאל: בבקשה, הרב, מי אתה רוצה שידבר?

<דרורי גניאל: או בשיחה חופשית?

<שמואל שפירא: תציגו את עצמכם, מאיפה אתם.

<גד: קוראים לי גד, אני מירושלים, למדתי לפני בנועם בירושלים ועברתי לכאן.

<גד: מכיתה ט' אני כאן, אני עכשיו בכיתה י"ב.

עמרם מצנע: בנועם זו הייתה גם פנימייה?

<גד: לא.

עמרם מצנע: למה באת לפה?

<גד: אל"ף, היו כמה חבר'ה שבאו לכאן מירושלים במחזור ראשון, הם המליצו לי מאוד לבוא ללמוד כאן.

עמרם מצנע: חברים מירושלים?

<גד: מהשכונה שלי, כן.

<גד: הם היו כאן במחזור ראשון, המליצו לי לבוא ללמוד כאן.

<גד: אני באתי לבדוק כאן, התאהבתי במקום.

<גד: באתי לפה בוא נגיד כמעט מאפס, לא יכולתי ללמוד במסגרת שהיו לוחצים עליי כל דבר, כל דבר סוגרים, אם לא נכנסתי לשיעור, אז ישר - - - מה שהיה אכפת, לפחות כך ראיתי את זה, בבית הספר הקודם זה היה הציונים ופחות הבן אדם, יותר הציונים, ולא יכולתי ככה, לא הסתדרתי.

<גד: אז באתי לכאן.

עמרם מצנע: ואיך זה להיות רחוק מהבית?

<גד: בהתחלה בכיתה ט' היה לי קשה, גם ההורים שלי בהתחלה לא יכלו כל כך לקבל את זה.

שמעון אוחיון: כל כמה זמן אתה מגיע הביתה?

<גד: פעם בשבוע, פעם בשבועיים.

שמעון אוחיון: אתם טסים?

<גד: כרטיסיות באוטובוס.

שמעון אוחיון: מפה לירושלים?

<גד: כן.

<גד: בהתחלה היה קצת קשה ואז כשטוב לך, אז - - -

עמרם מצנע: אז כולם מרוצים, כן.

עמרם מצנע: מה אתה רוצה לעשות כשתגמור?

<גד: שנה הבאה כנראה במכינה.

עמרם מצנע: מכינה קדם צבאית?

עמרם מצנע: איפה?

<גד: כן, חשבתי על עצמונה.

עמרם מצנע: ואחרי זה צבא?

<גד: ואחרי זה צבא, בעזרת ה'.

עמרם מצנע: יפה.

עמרם מצנע: ואיך הבגרויות שלך?

<גד: ברוך ה' מתקדם.

<גד: באתי לפה באמת מאפס ואני עושה את כל הבגרויות.

<גד: אין, יש פה אווירה שאין באף מקום, באמת.

<גד: אני שומע מילדים אחרים שמספרים, מחברים, הרבה מקנאים בי שאני פה.

עמרם מצנע: לא, הם חושבים שם בירושלים שבאילת עושים חיים כל הזמן.

<גד: לא רק.

<גד: אני מספר להם כל מה ש - - - לא רק על החיים.

<גד: גם יש הרבה חבר'ה מהשכונה שלי, היו שניים ממחזור קודם וגם עכשיו יש פה עוד בכיתות היותר קטנות.

<גד: בשכונה זה חזק אצלנו הנושא.

עמרם מצנע: ואם יש משהו אחד שאתה חושב שצריך לשנות, לשפר, לתקן?

עמרם מצנע: מה זה?

<גד: אין לי משהו.

עמרם מצנע: טוב.

<גד: באמת, אני מבסוט.

עמרם מצנע: האוכל בסדר?

<גד: חבל על הזמן.

שמעון אוחיון: יש איזה תחום לימוד, משהו, שמעניין אותך?

שמעון אוחיון: שאתה מתלהב?

שמעון אוחיון: שאתה מרגיש שאתה נמשך אליו בגלל שבאת לפה?

שמעון אוחיון: תחום לימוד.

שמעון אוחיון: הרב דיבר על משהו שקשור לחקלאות ימית.

<גד: אנחנו עשינו את הקורס צלילה בשנה שעברה, מאוד התחברנו לים.

<גד: יש דברים שאף פעם לא ראינו, זה ממש חיבר אותי אישית, כל מה שקשור לים, וגם עכשיו אנחנו התחלנו את הרישיון בסירה, כל מה שקשור לים, אנחנו גם לפעמים יורדים בימי שישי עם כל הישיבה לים.

<גד: אני אישית מאוד אוהב את ה - - -

שמעון אוחיון: מה אתם עושים שם?

<גד: הולכים סתם לשחות, אבל יש עכשיו פה בכיתה ליד, הולכים לעשות אקווריומים וכל מיני גידולים של - - -

שמעון אוחיון: איפה, פה?

<גד: בכיתה ליד, פה צמוד, יש פה אקווריום לגידול ביצי דגים וכל מיני, שזה מתחיל עכשיו.

<גד: זה מעניין מאוד.

<גד: גם רואים סרטים ב - - -

<דרורי גניאל: כשהקמנו את המקום, בחשיבה שלנו הפרלימינארית, רצינו שיהיה לו את היתרון היחסי, ישיבה אפשר ללמוד בכל הארץ ויש מצוינות, העובדה שיש כאן ים, מדבר, חיבור לטבע, זה המנוף העיקרי.

שמעון אוחיון: לא חשבתם על פנימייה צבאית ימית?

<דרורי גניאל: לא.

<דרורי גניאל: לא חשבנו.

שמעון אוחיון: מה דעתך על דבר כזה?

עמרם מצנע: יש.

שמעון אוחיון: כמו באור עציון, ישיבה תיכונית, במסגרת של ישיבות כמו אור עציון למשל, שיש מסגרת כזו.

שמעון אוחיון: אולי יש משהו ייחודי למסגרת דתית, שמתחבר לצבא.

<שמואל שפירא: אני למדתי שם בהסדר באור עציון, אני כאילו אישית מרגיש שעדיף קודם לבנות אישיות.

<שמואל שפירא: לא חייבים לבנות את האישיות בצל הצבא.

<שמואל שפירא: אם בונים אישיות רצינית - - -

שמעון אוחיון: כן, אבל אתה יכול לחבר את שני הדברים ביחד.

שמעון אוחיון: אישיות, אנחנו מצווים לבנות בכל מקום.

עמרם מצנע: שמעון, אין בזה צורך.

עמרם מצנע: יש לך גם את בית הספר לקציני ים בעכו, שיש לו גם חבר'ה דתיים.

שמעון אוחיון: אפשר באילת.

שמעון אוחיון: מה יניע ירושלמים לבוא לאילת, אם לא תציע להם את הים?

<דרורי גניאל: בוא ניקח עוד רחוקים.

עמרם מצנע: לא, אני דווקא רוצה מישהו מאילת.

<מאיר: קוראים לי מאיר, אני מפה, מאילת.

<מאיר: אני הגעתי לפה, כשלמדתי בכיתה א'-ב', תמיד אמרו לי ישיבה תיכונית, ישיבה תיכונית.

<מאיר: באמת כאילו אף אחד לא האמין שתהיה ישיבה תיכונית.

<מאיר: ואז כשהגעתי לכיתה ו' אמרו לי שבונים ישיבה תיכונית.

<מאיר: אני יותר מעדיף להיות קרוב לבית, ממה שאני שומע פה, מה ששונה בין חילונים לדתיים, מה שאני שומע מגולדווטר, למשל, יש 150 ילדים בשכבה, שלמורה אין מה להתרכז בתלמיד אחד.

<מאיר: פה זה הכי הרבה 20 ילדים בכיתה, שמורה באמת אכפת לו מהתלמידים.

<מאיר: נגמר השיעור, למורה אין בעיה לשבת להישאר איתך עוד כמה דקות, להסביר לך משהו שלא הבנת, הוא הולך איתך לאט לאט בחומר.

<מאיר: אתה לא חייב לרוץ, אתה מבין את החומר באמת.

<מאיר: אם אתה באמת רוצה, אתה תגיד למורה 'לא הבנתי', הוא יישב איתך, יעזור לך.

<מאיר: אני ילד חדש פה, אני לא מכיר את כל הישיבה, אני אבוא לילד שהוא יותר גדול, שמיניסט נגיד, אני אגיד לו 'בוא תעזור לי, איפה זה נמצא?

<מאיר: ' הם יעזבו הכול ויבואו לעזור.

<מאיר: יש פה את הגיבוש.

<מאיר: בהשבעה למשל מגבשים אותנו, שאנחנו נהיה כל הזמן ביחד, לא כל אחד יהיה לעצמו, יישב בתוך הטלפון וזהו, 'אני לא רוצה לעשות כלום'.

<מאיר: הפוך, רוצים שאנחנו נהיה כמה שיותר ביחד.

<מאיר: רוצים שאנחנו נהיה מגובשים.

עמרם מצנע: באיזה בית ספר יסודי למדת פה?

<מאיר: אני למדתי בימין הרצוג.

עמרם מצנע: כמה ילדים גמרתם את כיתה ו'?

<מאיר: בימין הרצוג בשנה שעברה היינו בערך 11 ילדים, עכשיו אנחנו פה עם עוד חמישה-שישה מהצפון, אנחנו בסך הכול 15 ילדים.

עמרם מצנע: לא, בבית ספר יסודי כשלמדת, כמה ילדים גמרתם, בכיתה ח'?

<מאיר: 11 ילדים.

עמרם מצנע: 11 ילדים בבית ספר היסודי, בכיתה?

<מאיר: בשנה שעברה רצו לסגור את הכיתה, אבל ההורים ממש לחצו, מאיר יצחק הלוי עזר לנו לבנות את הכיתה, הוא בא לכיתה ועוזר לנו בזה שהוא השאיר לנו את הכיתה.

<מאיר: כי אם לא, היינו צריכים יכול להיות או ללמוד בתוך בית ספר חילוני, או ללכת לכיתה אחרת.

עמרם מצנע: יש שני בתי ספר ממלכתי דתי פה.

<מאיר: כן, אבל אנחנו תמיד העדפנו את ימין הרצוג.

<מאיר: אמא שלי למדה בימין הרצוג, אני - - -

עמרם מצנע: אוקיי.

עמרם מצנע: תגיד לי, מתוך ה-11 בנים שסיימתם, כמה לומדים פה?

<מאיר: 10, אחד הלך למצפה רמון.

עמרם מצנע: זאת אומרת כל הכיתה בעצם עברה לפה.

<מאיר: כן.

<מאיר: הגענו לשם, התגבשנו, אנחנו כל הזמן ביחד.

<מאיר: כיף גדול.

שמעון אוחיון: אולי משפט אחד, אדוני ראש העיר.

שמעון אוחיון: קודם כל אנחנו מתלהבים באמת מעצם הרעיון שרוצים להכניס פה רוח חדשה, אבל קצת קשה לי לקבל בתור אחד שבא ממרכז הארץ, יחסית התנאים הפיזיים לא בדיוק מרנינים.

שמעון אוחיון: אני אומר אמירה קשה מאוד, תסלחו לי, בקטע הזה, אולי להכניס אותנו לפרופורציה מסוימת, מדינת ישראל השקיעה במתקן סהרונים והלכתי לבקר בו, וגם ראיתי שם כיתות פרטניות, תלמידים שמקבלים שיעורים פרטיים, מדובר במסתננים, ביחס נפלא.

שמעון אוחיון: זה לא מה שאתם רואים בתקשורת, מה שאתם שומעים, לצערי, משהו פנטסטי אנושי.

שמעון אוחיון: נכון, אנחנו לא יכולים לקלוט את כולם ומדינת ישראל שומרת, אבל איפה הפרופורציה?

שמעון אוחיון: חשבתי שאם באמת יש איזה שהוא כיוון למחקר ימי או איזה שהיא נטייה מקצועית לכיוון הים, שנראה את עצמנו קצת עם איזה שהיא מעבדה.

שמעון אוחיון: אני עוד לא ראיתי אפילו כיתת מחשבים פה במסגרת הזאת, עם איזה תצוגה במסגרת ביולוגית, או ביולוגית ימית, או משהו שייצור איזה שהיא אווירה גם מקצועית.

שמעון אוחיון: אני מבין שראש הישיבה משקיע בצד הרוחני אישי ובהעצמה האישית, וזה דבר יפה ששמענו שתלמידים מרגישים יחס פרטני, אבל צריכים גם ליצור איזה שהיא אווירה, שאיך אמרו לנו חז"ל?

שמעון אוחיון: ומירי ציטטה את זה קודם, דירה נאה וכלים נאים מרחיבים דעתו של אדם.

שמעון אוחיון: רוחב הדעת הוא גם בתנאים הפיזיים שאנחנו יכולים לתת לתלמידים.

שמעון אוחיון: אז אם יש משהו שאנחנו יכולים לבוא בלחץ כלפי משרד החינוך, או משרד הפנים, ואני מתאר לעצמי שאתה מתמודד עם בעיות, אבל שלישיבה הזאת יהיו מתקנים גם ראויים.

עמרם מצנע: שמעון, אני חושב שאתה טועה בגדול.

עמרם מצנע: לי הייתה הזכות להקים ישיבה תיכונית - - -

שמעון אוחיון: ושם גם התחלת מאפס.

עמרם מצנע: תן לי.

עמרם מצנע: בירוחם ואולפנה.

עמרם מצנע: ירוחם זה יישוב של 9,000 תושבים, לא של 60,000, והקמנו ישיבה תיכונית.

עמרם מצנע: מתחילים מלמטה.

עמרם מצנע: ותאמין לי, הם עד היום גרים בקרוונים, למרות שהישיבה הזו היא כבר שבע שנים, עד היום גרים בקרוונים, המבחן הוא לא הקרוונים, המבחן הוא ההישגים.

עמרם מצנע: וכפי שאתה בטח יודע, יש שם הבגרויות בחמש יחידות בארבעה מקצועות - - -

מאיר יצחק הלוי: היושב ראש.

עמרם מצנע: רגע, רגע.

עמרם מצנע: אני רוצה לומר לך, מעין בעלת ניסיון, הם הקימו פה מחנה יוצא מן הכלל.

עמרם מצנע: אנחנו שומעים שיש תכנית ויש תהליך שיבנו פה מבני קבע.

מאיר יצחק הלוי: היושב ראש, חבר הכנסת אוחיון הרים לי להנחתה.

עמרם מצנע: אז אני עוזר לך.

מאיר יצחק הלוי: נראה כאילו אני הכתבתי לו את השאלה.

עמרם מצנע: אז אני מפריע לך.

מאיר יצחק הלוי: אני אעשה את זה טלגרפית, מפאת קוצר הזמן.

מאיר יצחק הלוי: כששימשתי כסגן ראש עיר בשנים 95'-96' הקמתי ועדה בראשותי, אבל מי שעזר לי זה הרב שמעון אדלר, שהיה ראש הממ"ד לימים, לבנות תכנית אב לחינוך הדתי.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, מתכנית האב אז צמחה אולפנה והייתה החלטה אז שלא מקימים ישיבה תיכונית כי העת לא בשלה לכך, ואמרנו שנקים ישיבה תיכונית רק כאשר נרגיש שהעת בשלה, בעיקר כשנוכל גם לגייס את הדמות התורנית הראויה וכן הלאה.

מאיר יצחק הלוי: העסק התגלגל לפתחי כראש עיר לפני ארבע שנים.

מאיר יצחק הלוי: אני רוצה להגיד ככה, הייתה התחבטות אדירה, האם אנחנו מקימים עוד בטרם יש לנו מה שנקרא את מבני הקבע, כי כל המתחם מוקצה בהקצאה לטובת קרית חינוך דתית, גם ישיבה תיכונית, גם ישיבת הסדר, גם הפנימייה וכן הלאה.

מאיר יצחק הלוי: וכשאנחנו קיבלנו החלטה לפתוח את הישיבה, זו הייתה החלטה, אני מודה שאני אמרתי אותה בחיל ורעדה, שנתי נדדה בלילות, כי מבחינתי ההחלטה התקבלה בפברואר ושנת הלימודים נפתחה בספטמבר, כשהכול היה פה ריק.

מאיר יצחק הלוי: אמרו מי שאמרו, זה אחד משמונת פלאי עולם, איך קמה הישיבה הזאת.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו, אני מסכים שעבדנו תחת אילוץ, עקב בצד אגודל, ולאט לאט, תוך כדי זה שאנחנו שמים פה את הקרוונים אנחנו מתקדמים עם התכנית הסטטוטורית.

מאיר יצחק הלוי: עכשיו תשאל אותי, אני יותר מאשמח, עיריית אילת מושקעת במקום הזה מעל ל-2.5 מיליון שקל מתקציבים שאין לה, הם לא בתכנית.

מאיר יצחק הלוי: מינהל הפיתוח במשרד החינוך, מבחינתו בצדק, אומר 'אני לא מוכן לתת לך יותר קרוונים, תתקדמו עם מגורי הקבע', מגורי הקבע זה סטטוטוריקה של ועדות מחוזיות ואני לא צריך לספר לך.

מאיר יצחק הלוי: ובין לבין, מן היקב ומן הגורן, רשת צביה, עבודה מסורה של הרב שמאול שפירא, מה שאנחנו נצטרך, להחיש מהלך גם בהיבטים הסטטוטוריים.

מאיר יצחק הלוי: אני חושש מאוד שכשנצא לבניית הקבע, למרות שדרורי גניאל כיוון לזה, יתחשבנו איתנו במשרד החינוך, במינהל הפיתוח.

מאיר יצחק הלוי: זו התחושה שלי ואנחנו נתחיל לעמוד כמו עניים בפתח, למה?

מאיר יצחק הלוי: 'נתנו לכם כבר פה, נתנו לכם את התשתיות שם, נגזור לכם פה', והכול יהיה בצמצום רב.

מאיר יצחק הלוי: אני מאוד מאוד מקווה שלא נצטרך להסתייע בכם, אבל האתגר שלנו הוא ממש ממש לצאת לתכנית של בניית הקבע, כי אנחנו רוצים לראות פה ישיבה תיכונית מיוחדת, איכותית.

מאיר יצחק הלוי: דרך אגב, על זה אנחנו לא מתפשרים.

מאיר יצחק הלוי: קוד תקן איכותי, על זה לא נתפשר, זו הייתה אמירה מאוד מאוד ברורה, כי לא רצינו שהמוסד הזה יהפוך להיות מוסד שמתעל לכאן אוכלוסיות רק מאתגרות, אלא מוסד איכותי.

מאיר יצחק הלוי: הייה סמוך ובטוח שב-2015 אתה תוכל לראות פה תחילת בנייה, אולי כבר תוך כדי בנייה, של מתחם הקבע.

מאיר יצחק הלוי: התכניות כבר קיימות.

עמרם מצנע: אולי נחיל עליהם, יש חוק וד"לים מיוחד למבנים כאלה.

עמרם מצנע: לא, אני סתם צוחק.

עמרם מצנע: חברים, קצת פרופורציות.

עמרם מצנע: בשום מקום אחר בארץ לא היו מאשרים לבנות בית ספר בתנאים האלה, של המספרים האלה.

מאיר יצחק הלוי: נכון מאוד.

עמרם מצנע: ובשום מוסד ממלכתי חילוני, גם כן לא היו מאשרים לבנות.

עמרם מצנע: קצת פרופורציות.

עמרם מצנע: קודם כל טוב שנכנסתם לזה, כי מתחילים בקטן ומתרחבים והסיכוי היחידי באמת שיהיה פה משהו גדול הוא בייחוד, להביא לפה מועמדים משאר חלקי הארץ שיבואו באמת בגלל הייחוד שיש פה.

עמרם מצנע: בכלל בציבור שהולך לישיבות התיכוניות בארץ, אני קצת מכיר את זה בגלל בית הספר שהקמנו, יש תחרות לא קטנה, תחרות על איכות ואחר כך תחרות על התלמידים.

עמרם מצנע: רוב התלמידים בארץ שגומרים בחינוך הממלכתי דתי את כיתה ח' מסתובבים, ההורים מחפשים, הילדים מחפשים לאן ללכת ומה לעשות והם שואלים את עצמם קודם כל על האיכויות ואצלכם בחינוך הדתי יש ממש - - -

<דרורי גניאל: רמות.

עמרם מצנע: בלי שזה כתוב באיזה ספר יש ממש - - -

שמעון אוחיון: אבל, עמרם, פה, בגלל המרחק הגיאוגרפי והדברים הייחודיים - - -

עמרם מצנע: נכון, בגלל זה אישרו את זה.

<דרורי גניאל: אני רוצה להוסיף רק נקודה אחת, אנחנו צריכים לסיים ורוצים לשמוע עוד כמה תלמידים, לשאלה שלך לגבי הצד המדעי טכנולוגי, אני רוצה להבהיר.

<דרורי גניאל: כשאנחנו תכננו את קובץ העבודה, שנה לפני שזה קרה, ועכשיו בשנים האחרונות, החלטנו מראש לא להחליט על המיוחדות המקצועית של המקום.

<דרורי גניאל: הנושא של חקלאות ימית, שהוא כרגע הכיוון, הוא לא רק, אבל זה הכיוון המדעי, נבנה יחד עם המכון הלאומי לחקלאות ימית, כדי שנוכל לעשות משהו שהוא מבוסס ולא איזה גחמה.

<דרורי גניאל: אני הצעתי לימודי מדבר, אקולוגיה, היו לנו כמה רעיונות, ואמרו 'לא, נבנה, נתחיל', מחזור ראשון ילמד רגיל, כמו כל ישיבה תיכונית פנימייתית וייהנה מזיוום של איתני הטבע מסביב.

<דרורי גניאל: עכשיו החלטנו, ואנחנו עושים את זה יחד עם המפמ"רים, משרד החינוך, מסודר, מאורגן, עם המכון, מעבדה קטנה מוקמת, כמו שהיטיב לומר התלמיד, מעבר לקיר הזה, הבוגרים יותר יעשו את המעבדות שלהם במכון עצמו ובבניית הקבע כמובן תיבנינה מעבדות ראויות.

מאיר יצחק הלוי: בעזרת ה' ישתבח שמו.

<דרורי גניאל: מתן.

<דרורי גניאל: מתן מירוחם.

<דרורי גניאל: אתם מכירים?

שמעון אוחיון: איזה משפחה?

<מתן: פיקאר.

עמרם מצנע: הייתם בחו"ל כמה שנים.

<מתן: אני הגעתי לפה בישיבה בכיתה י'.

עמרם מצנע: למה לא הלכת לישיבה בירוחם?

<מתן: הייתי שם בכיתה ט' ובכיתה י' עברתי לכאן, קיבלו אותי בזרועות פתוחות.

<שמואל שפירא: חז"ל אמרו, הרוצה להחכים ידרים.

שמעון אוחיון: אפילו יותר מירוחם.

<מתן: ישר השתלבתי כאן, היה לי ממש כיף עם כל האווירה, עם כל החבר'ה, יחס אישי שלא ראיתי בשום מקום אחר.

<מתן: תחילת הלימודים, זה יותר חלק, כאילו לסוג שלי זה ממש עזר לי, שהחבר'ה פחות קשוחים איתך ובעיקר מה שאהבתי כאן זה היחס האישי של המורים.

<מתן: האווירה שזה יוצר, המשפחתית.

<מתן: בנוסף לזה, כל התנאים, שזה באילת, שיש קורס צלילה, עכשיו קורס סירה מהירה, הימאות.

עמרם מצנע: איך זה רחוק מהבית?

<מתן: אני יחסית קרוב.

<מתן: זה גם חלק מהעניין, לעשות נסיעה לישיבה.

עמרם מצנע: כן.

<דרורי גניאל: תודה רבה לך.

<דרורי גניאל: אני מאוד רוצה להודות לתלמידים.

<דרורי גניאל: צר לנו שלא יכולנו לשמוע את כולכם ותודה רבה לראש הישיבה ולסגל הנפלא, זכיתם לשמוע חוות דעת לא שגרתיות.

<דרורי גניאל: אין לכם הזדמנות ביום יום לשמוע את זה, זה בזכות הביקור.

<דרורי גניאל: ואנחנו ממשיכים.

עמרם מצנע: תודה רבה.

עמרם מצנע: (בית ספר גולדווטר)

<אפרת זקס: - - - שיציגו בפניכם את סביבות הלמידה, ונמצאת איתנו גם נויה שריון, שהיא המורה של המגמה בחטיבת ביניים.

<אפרת זקס: אנחנו קוראים למגמה מגמת רוט"ם, זאת מגמת רובוטיקה ומחשבים, וזכות הדיבור לתלמידים.

<קרין: שלום, לי קוראים קרין.

<קרין: במסגרת המגמה שלנו אנחנו לומדים עריכת סרטונים ועריכה גרפית.

<קרין: בין הדברים שלמדנו זה נקרא - - - בעזרת אפליקציות אנחנו יכולים להראות את הסרטונים בצורה חיה יותר.

<טומי: בשביל לראות את הסרטונים צריך את התוכנה, קוראים לה - - -

<אפרת זקס: הוא מראה לכם איך הוא סורק את הברקוד שהוא בעצמו הכין.

<קרין: אנחנו לוחצים פעמיים וכך אנחנו יכולים לראות את הסרטון.

<קרין: זה רק אחד מהדברים שלמדנו.

<קרין: למדנו גם עריכת ווידאו ביוטיוב והעלינו סרטונים ליוטיוב, עבדנו על עריכה גרפית.

<אפרת זקס: את ההשראה לעבודה הזאת התלמידים קיבלו מסביבות למידה שיש כאן במסדרון שבית הספר הכין, אתם תיכף תראו, והם יצרו את הברקודים בעצמם, כל אחד בחר נושא והתלמידים יכולים, באמצעות ההנחיות שיש כאן, לראות איך נכנסים לתוכנה, לסרוק את הברקוד שהתלמיד יצר ולראות את הסרטון שהוא הכין, במקרה הזה על אריק איינשטיין, מאחורי המידע שיש על הקיר.

<אפרת זקס: אתה רוצה להראות?

<אפרת זקס: כן.

<אפרת זקס: הנה, הוא סורק את הברקוד.

<אפרת זקס: תרים את זה, שיוכלו לראות.

<אפרת זקס: זה עוד לא עלה, זה לוקח זמן.

<אפרת זקס: הנה.

<טומי: פה זו כתבה על אריק איינשטיין.

<דרורי גניאל: תודה רבה לכם על ההסבר.

<אפרת זקס: אנחנו נעבור עכשיו במסדרון, יש סביבות - - -

<דרורי גניאל: אני פונה לתלמידים, נמצאת איתנו ועדת החינוך של הכנסת, ראש העירייה, יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת עמרם מצנע, ד"ר אוחיון, חבר כנסת, גם הוא בוועדת החינוך של הכנסת.

<דרורי גניאל: נמצא איתנו גם יושב ראש ועד ההורים, נמצא איתנו גם פעיל בוועד ההורים, אבל הוא יושב פה בכובע יותר מקצועי וחיה עידן, רכזת המגמה וכל הנושא.

<דרורי גניאל: אנחנו בידיים טובות.

<קריאה: ובוריס הוא המנטור של הקבוצה.

<דרורי גניאל: כן.

<דרורי גניאל: כולם להסתכל למצלמה, בבקשה.

<דרורי גניאל: יש לך בין 10 ל-15 דקות, כולל השאלות של החברים.

<חיה עידן: אני לא אדבר.

<חיה עידן: אני מרכזת את המגמה, נמצאים כאן הקפטנים.

<חיה עידן: אני רוצה שהצעירים ידברו ואחר כך יציגו לפניכם הנציגים של קבוצת הרובוטים הגדולים, שהביאו גם את הדגם של הרובוט שלהם לכאן ותיכף יסבירו לכם על זה.

<חיה עידן: רותם, תתחילי, יש לכם 10 דקות.

<רותם: כמו שחיה אמרה, אני קפטן של הקבוצה.

<רותם: אנחנו מתחרים בתחרות רובוטיקה, שנקראת FLL.

<רותם: הנושא השנתי שלנו השנה זה אסונות טבע.

<רותם: יש שני חלקים בתחרות, חלק ראשון זה החקר, אנחנו חוקרים את הנושא שהוא בעצם אסונות טבע, אנחנו צריכים למצוא פתרון, רעיון.

<רותם: הרעיון שלנו השנה זה מיטות שיכולות לעזור לאנשים שלא יכולים לזוז בבית חולים, הם יבואו וכאילו יגנו עליהם.

<רותם: אנחנו עוד מפתחים את הרעיון.

<רותם: החלק השני זה הרובוטיקה, כמו שאתם רואים פה.

<רותם: יש לנו רובוט שבנוי מחלקי לגו ואנחנו צריכים לעבור איתו בעצם משימות בשתיים וחצי דקות, כמה שיותר משימות.

<רותם: עכשיו כל אחד מהחברים לקבוצה יסביר לכם על המשימה.

<רותם: קרין, תתחילי.

<קרין: המשימה הראשונה שלנו היא כמה מכשולים.

<קרין: הרובוט צריך לעבור את רוב המכשולים, ככל שהוא עובר יותר מכשולים ככה הוא מקבל יותר נקודות והמטרה שלו זה להגיע לשם, לסוף המכשולים.

<איתמר: יש את המשימה של השלט.

<איתמר: הרובוט בדרך כלל צריך להרים את השלט למצב אנכי, בלי ששום דבר יחזיק אותו, בלי ששום דבר ייגע בלוח הזה פה, חוץ מהצונמי.

<איתמר: עדיין ייחשב מקרה כזה, אבל השלט צריך עדיין להיות גלוי כדי שאם זה היה מקרה אמיתי, שיוכלו לראות אנשי הפינוי שהוא מצביע לכיוון שדה התעופה.

<תלמיד: במשימה הזו הרובוט צריך להגיע מהבסיס, מהמטוס, ופשוט לנחות על הזרוע ולהטיס אותו עד האזור הצהוב.

<תלמיד: יש ניקוד שונה בין האזור הצהוב לאזור הכתום, באזור הכתום יש יותר ניקוד ובאזור הצהוב יש פחות ניקוד.

<ינון: יש כל מיני חפצים שנמצאים באזורים, חפצים כמו הפנס, כמו אנשים, כמו הדלת, והרובוט צריך לקחת את החלקים ולהעביר אותם לאזור הבטוח, שזה האזור האדום.

<אורי: כאן בעצם יש משימה של עץ, שיש בו ענף כזה שמתנדנד.

<אורי: המטרה של הענף זה להיות כאן מתחת.

<אורי: אם הוא נוגע בחוטי החשמל האלה, לא הצלחת, אם חוטי חשמל נפלו גם לא הצלחת.

<אורי: זה צריך להיות במצב כזה שהענף יהיה מתחת לחוטי החשמל.

<קריאה: זה היה מתאים עכשיו לירושלים, רק זה לא עזר, אתם לא הייתם שם.

<דרורי גניאל: כי לא היה להם הרובוט הזה.

<חיה עידן: מה כבר הספקתם לתכנת, מה כבר הרובוט יודע לעשות?

<תלמיד: הרובוט יודע לעשות את המשימה של המטוס, המשימה של לקחת אותו מהאזור הצהוב, הוא יודע לעשות גם את שני אלה, אבל ברגע שהוספנו חיישנים אנחנו עכשיו צריכים לתכנת את זה גם עם החיישן.

<תלמיד: הוא יודע לעשות את המשימה של החיות, שהוא צריך לקחת את החיות איתו וגם את המשימה של האיש הירוק, שהוא צריך לקחת אותו.

שמעון אוחיון: הוא עוד לא מצליח להפריד בין הענף לחוטי החשמל.

<תלמיד: אנחנו עובדים על זה, ממש עוד מעט.

שמעון אוחיון: אז תגידו את זה לברקת.

<דרורי גניאל: אולי תראו לנו משהו אחד שעובד?

<דרורי גניאל: יש משהו כזה שעובד, או שרק הסברים?

<תלמיד: יש פה את החיישן מרחק, שלא יתפוס אתכם.

<תלמיד: (הדגמה).

<תלמיד: הוא קלט משהו שעמד פה.

<תלמיד: היד שלך.

<תלמיד: (הדגמה).

<חיה עידן: איזה יופי.

<חיה עידן: כל הכבוד.

<תלמיד: זה בעיקרון מה שהוא עושה עד עכשיו.

<דרורי גניאל: תגיד לי, כזה שרוחץ לבד את הכלים, אתם יכולים לעשות כזה?

<חיה עידן: יש כאן מגע, שבמידה שהוא נתקל במשהו אז אפשר להגיב עבורו, ויש גם חיישן שעובד במנוע, כך שאם גלגל אחד נתקע, אז הרובוט יכול לזהות את זה ולתקן את עצמו, כי הוא צריך להיות אוטונומי לחלוטין.

<חיה עידן: הם רשאים לגעת בו רק בזירת הפיט.

<חיה עידן: יש שני דברים קטנים שאני רוצה לציין.

<חיה עידן: יש לנו שתי קבוצות של רובוטיקה, זאת הקבוצה של הצעירים.

<חיה עידן: יש עוד קבוצה של הוותיקים שגם היא משתתפת בתחרות ויש את הקבוצה של הוותיקים ותיקים שהשנה, שנה ראשונה, הצטרפו לתחרות - - - זה הרובוט האילתי הראשון, האמיתי.

<חיה עידן: זה נפלא, הרובוטים האלה, הקבוצה הזאת היא קבוצה שהשתתפה כבר שלוש שנים בתחרויות FLL וזכינו בפרסים, יש לנו הרבה גביעים שם.

<אפרת זקס: אפשר לראות את שולחן הגביעים של בית הספר.

<חיה עידן: השנה אנחנו הצטרפנו לתחרות FRC, יש קבוצה ממכבים רעות שאימצה אותנו ונידבה לנו חלקים כדי שנתחיל להתאמן, משום שהקי-קופ של התחרות זה רק ב-4 בינואר, זה משודר מנאס"א לכל העולם, אנחנו עולים למחרת לבניין חיל האוויר לקחת את החלקים ויש לנו שישה שבועות לבנות רובוט עובד שיעשה משימה שאף אחד מאיתנו לא יודע עליה, שולחים לנו כל מיני רמזים, אבל אף אחד עדיין לא יודע מה זה הולך להיות.

<אפרת זקס: משימת האתגר תפורסם בכל העולם באותו יום באותה השעה.

<חיה עידן: יש לי שניים מחברי הקבוצה, ניר ונועם, אני אשמח אם הם יספרו לכם.

<ניר: אני ניר, זאת נועם.

<ניר: אנחנו מקבוצת FRC.

<ניר: זה FLL, שם זה FRC.

<ניר: בעצם פה אנחנו עובדים על רובוט שהוא לגמרי רובוט אמיתי, לא לגו ולא שום דבר שהוא צעצוע.

<ניר: כשמסיימים אותו הוא מגיע למשקל של 50-60 קילו, אנחנו עובדים עם מברגות, עם סכינים, עם מסוריות.

<ניר: הכול פה זה חלקים אמיתיים לגמרי.

<ניר: כמו שטכנאי רכב או מהנדסים עושים, אז אנחנו עושים את זה בכיתה י'-י"א, על הרובוט הנחמד שלנו.

<ניר: כעיקרון זה כמו אב טיפוס, רק כדי להכיר איך הכול פועל.

<ניר: אלה חלקים שהשלנו מחברים בקבוצה אחרת שאימצו אותנו, מסבירים לנו הכול, ואלה חלקים, הכול כזה מאולתר, זה כיסא, כאילו אב טיפוס נחמד.

<ניר: אני אחראי תכנות, אני לומד הנדסת תוכנה ולמדתי מידענות ב-ז', ח', ט', ועכשיו אנחנו לומדים שפת תכנות שונה לגמרי, משהו חדש, שלא נפגשנו איתו עדיין.

<ניר: אנחנו מדברים עם מומחים מכל הארץ ולומדים, זה לא פשוט בכלל.

<חיה עידן: איך קוראים לזה?

<ניר: זו תוכנה שנקראת לאב-יו, של נשיונל איסטרום, שזה גם פלטפורמה וגם שפת כתיבה, שמשמשת הרבה ל - - -

עמרם מצנע: יש איזה גוף מקצועי טכנולוגי שמלווה אתכם?

<דרורי גניאל: כן, אולי כדאי להוסיף כאן בחלק הזה, ברשותכם, שגם הזירה הזאת היא זירה קהילתית מבחינתנו.

<דרורי גניאל: בית הספר גייס, יחד עם התכנית, מהנדסים ואנשי טכנולוגיה אילתיים.

<דרורי גניאל: בוריס נמצא פה, הוא דוגמה אחת.

<דרורי גניאל: גייסנו לכאן את מי שמשמש היום כמנהל נמל אילת, בעברו הבאתי אותו לפה כמורה לאלקטרוניקה ומחשבים, גדעון, והוא גייס אנשים נוספים שהם תומכים את העבודה שמובילה כאן חיה ביחד עם אפרת והצוות, שזה לא משהו שנעשה, קונים ועושים, אלא יש פה גיוס, כולל המשאבים, כולל ציוד טכני ואכן זה לא קונץ לקנות ולעשות, אלא להשיג, לפתח, לגייס את הקהילה כולה, ולכן הפרויקט הזה הוא פרויקט שגולדווטר מוביל אותו, אבל הוא בהחלט קהילתי.

<ניר: כן, חוץ מזה אנחנו מתחילים רעיונות, מסבירים, מעלים את המודעות של העיר לקבוצה, כי אנחנו בעצם הקבוצה הראשונה והיחידה בעיר ואנחנו רוצים שכולם יידעו וכמה שיותר ייקחו חלק.

<ניר: אז נגיד בבתי ספר יסודיים אנחנו עושים כמו קורסים קטנים של הרובוטיקה של הלגו, מנסים כמה שיותר לשתף.

<ניר: יש לנו דף פייסבוק, יש לנו איסטגרם, עיצבנו לעצמנו סמל, גם על המחשב, אני אאיר אותו.

<ניר: לכל קבוצה יש סמל ושם ומספר.

<ניר: אז אנחנו קבוצה מספר 5291, מאילת.

<חיה עידן: לכל קבוצה יש שם, לקבוצה הזו קוראים אימפריוס.

<חיה עידן: הנה הסמל.

<חיה עידן: חבר קבוצה עיצב.

<דרורי גניאל: למה שחור כזה ומפחיד?

<דרורי גניאל: בוא נגיד משהו יותר נינוח.

<ניר: לא, חשבנו על פרחים ולבבות, אבל זה לא התאים לשם, אז - - -

<דרורי גניאל: תשובה מצוינת, תודה.

<ניר: היינו אילתים, כשהיינו ב-FLL, עברנו לאימפריוס, כזה שם שיהיה יותר בוגר.

שמעון אוחיון: מה יהיה עם שמות עבריים?

<ניר: חשבנו על שם עברי, אבל אנחנו בונים על הגמר שהוא בארצות הברית.

שמעון אוחיון: יש לכם תירוץ, בסדר.

<ניר: כעיקרון הרובוט שלנו פועל כזה על מתח של מצבר, כמו של אוטו, הוא פה למטה.

<ניר: אנחנו עובדים עם מצבר, כאילו הכול פה זה אמיתי לגמרי, שוב.

<ניר: יש לנו את המעבדה שלנו, חדר, אנחנו מנסרים, נגיד היינו צריכים לקדוח חורים כדי להעביר פה את כל החלקים והאזיקונים, כי אין לנו ברגים בינתיים.

<חיה עידן: תאר לו שעשיתם את זה ממשענת של כיסא.

<ניר: אמרתי, זה כיסא.

<קריאה: אבל זה היה כיסא שבור.

<ניר: שבור, מתנת אפרת.

<ניר: חוץ מזה, אם יש לכם שאלות, אני מה זה אשמח לענות.

שמעון אוחיון: איך זה להיות בן תושב אילת?

<ניר: אותו אתה שואל?

שמעון אוחיון: אותך אני שואל.

<ניר: מה זאת אומרת?

שמעון אוחיון: תשמע, זה כיף לראות אתכם, ספרו לנו גם כאילתים, אתם רחוקים ממרכז הארץ.

שמעון אוחיון: אם היית עכשיו קרוב, לא יודע מה, לא רוצה להגיד לאלביט, או לאלתא, והיית בבית ספר תיכון באשדוד קרוב, אז הצד הרובוטי בוודאי היה זוכה, אבל - - -

<ניר: תשמע, קודם כל יש לנו בעיה כזה, אנחנו בפריפריה, רוב המומחים, אנחנו בשיחות של שעות על גבי שעות בטלפון, על כל בעיה הכי קטנה, שזה לא פשוט.

<ניר: יש איתנו מנטורית שעובדת איתנו, מהתכנות, שהיא שינשינית בלוטן והיא באה לתת לנו הרצאות כל שבוע.

<ניר: אני לא אגיד שזה קל, זה ממש לא קל לעבוד מאילת כשכל הקבוצות הגדולות הן במרכז הארץ, גם את החלקים האלה, אם לא היה לנו את מכבים-רעות שהם צמודים אלינו כבר שלוש שנים וביקורים פה ושם, גם זה לא היה עכשיו.

<ניר: זה הכול הם הביאו לנו, זה לא מובן מאליו לראות כמה חלקים מחוברים עם אזיקונים בשבילנו.

<ניר: זה משהו שעד היום, כל שנה שהיינו עולים לגמר, בנוקיה של ה-FLL, אז היינו הולכים ומסתכלים וואו, והיום אנחנו עושים את זה.

שמעון אוחיון: צריכים לדאוג להם שאלאופ, אלביט, אלתא, אחד המפעלים, אני לא מדבר על רפא"ל, שיאמצו אותם.

עמרם מצנע: רוב החברות האלה כבר מאמצות בתי ספר.

<דרורי גניאל: יופי, תודה רבה לכם על ההסבר.

<דרורי גניאל: תודה לחיה, תודה לאפרת.

<דרורי גניאל: אנחנו יוצאים למפגש סיכום של חברי הוועדה.

<אפרת זקס: תודה, תלמידים, אתם הייתם מקסימים.

<אפרת זקס: תודה רבה.

<דרורי גניאל: אני אומר שוב בוקר טוב, משהו בכבודה של האכסניה.

<דרורי גניאל: זו ספריית בית הספר החדשה.

<דרורי גניאל: אני מצאתי תורמת אמריקאית שהצלחתי לשכנע אותה בחשיבות ספרייה בבית ספר ובו 1,200 תלמידים והצלחנו לגייס הרבה מאוד כסף ובזכות התרומה שלה עשינו כבר שתי ספריות, זאת הספרייה השנייה, ספרייה אחת בבית ספר על שם רבין, תיכון גם הוא, וגם כאן.

<דרורי גניאל: הרעיון היה לעשות משהו מאוד מודרני, קווים נקיים, שיהווה בית חם לתלמידים.

<דרורי גניאל: אנחנו עוד לא סיימנו כאן את העבודה, יש פה השקעה מאוד גדולה של אדריכלית, של מי שמלווה את הנושא של סביבות אסתטיות, לימודיות, מנהלת בית הספר, המנהלת היוצאת, וכאן אפרת כמובן, וזה עתיד להיות מקום מאוד מסביר פנים ובית לתלמידים.

<דרורי גניאל: אז קצת משהו בכבודה של האכסניה ותודה לאפרת על האירוח ועל מה שראינו ברובוטיקה.

<דרורי גניאל: אני משאיר ליושב ראש הוועדה ולראש העיר אולי לסכם במילים אחדות, התייחסות של חבר הכנסת אוחיון.

מאיר יצחק הלוי: אני אגיד כמה מילים לפני שאני נותן ליושב ראש לסכם.

מאיר יצחק הלוי: קודם כל אנחנו עוד פעם מודים לכם שבחרתם להיות איתנו.

מאיר יצחק הלוי: דבר שני, אני מקווה שהשעות האלה, גם אתמול וגם היום, העשירו את עולמכם בכל הקשור לעיר אילת, ודאי וודאי בהתמקדות בנושאים החינוכיים, ודאי וודאי באתגרים המאוד מאוד מיוחדים שמולם ניצבת העיר וגם השאלות ששאל חבר הכנסת אוחיון, אנחנו מבינים, אם אני מוציא היקש, שאתה מבין את האתגרים.

מאיר יצחק הלוי: כמו למשל נושא המרחק, כמו דברים שקיימים בעיר הזו, לכן מבחינתנו הרעיון שאנחנו נרכז את הנושאים ונציף אותם בפניכם לקראת דיון שהייתי שמח מאוד אם היה דיון מתכלל כזה, זאת אומרת לוקחים כבר כמה נושאים על העיר אילת, זה יכול להיות בהחלט דבר נכון.

מאיר יצחק הלוי: ויש דברים שאנחנו רואים בהם דברים דחופים, בעיקר בעיקר בהיערכות שלנו לשנת הלימודים הבאה עלינו לטובה, כי יש דברים שטוב שיטופלו עוד בטרם נגיע לחודש מאי, כי כבר אחרי זה אני חושב שזה מאוחר, לפחות בכל מה שקשור לשנה הבאה.

מאיר יצחק הלוי: ודיברתי על הדברים.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר את זה בצורה הכי ברורה, מבחינתי כראש עיר, כמחזיק תיק חינוך מזה עשר שנים, כאיש חינוך, האמירה המשמעותית ביותר של העיר הזאת, ברצותה להיות עיר איכותית, טובה, שיודעת להחזיק את עצמה כלכלית, זה מערכת חינוך איכותית ומשובחת.

מאיר יצחק הלוי: אני תמיד נזכר, זה כבר עונה לשאלה של היי טק, שהגיעה לכאן חברת אלביט בזמנו, אני הייתי אז סגן ראש עיר, זה היה בשנים 95'-96', הדבר הראשון שהם רצו, דרך אגב הם היו צריכים להגיע לפה עם 400 מהנדסים, הנדסאים, לבורנטים וכן הלאה, אפילו הוקצה להם שטח, הדבר הראשון שהם רצו לדעת, אז הייתי מחזיק תיק חינוך כסגן ראש עיר, זה איזה מערכת חינוך אנחנו מציעים לאנשים שלהם.

מאיר יצחק הלוי: הם אמרו, אם מערכת החינוך לא טובה, או שלא נהיה כאן או שנקים מערכת עצמאית.

מאיר יצחק הלוי: לכן אני אומר שזה מפתח גם לפיתוח הכלכלי של העיר, ותרומתכם כשלטון המרכזי היא משמעותית ביותר.

מאיר יצחק הלוי: ושוב, תודה, ונקווה שנתראה בקרוב.

שמעון אוחיון: לפני שאתה מסכם, עמרם, באמת בעניין הזה.

שמעון אוחיון: קודם כל, מה אני אגיד לכם, אני מאוד מאוד יוצא בהרגשה מרוממת וכיף היה לי להיות איתכם.

שמעון אוחיון: ממש מבחינה זאת לראות את ההיערכות בכל מה שקשור למערכת החינוך כאן, היא מאוד חיובית וחיונית וזה נותן תחושה ודחיפה לבוא ולהגיד, הנה, בוא כאן תתגייס ותסייע בדברים הללו.

שמעון אוחיון: אם מותר לי לנסות לזרוק טיפים בנקודה הזאת, כי אתם אמרתם שאתם בקשרים עם קרן בטורונטו, שותפות 2000, אני הייתי בודק.

שמעון אוחיון: גב' יוליה קושיצ'קי קשורה פה?

מאיר יצחק הלוי: ודאי, הבן שלה חבר בוועדה כבר.

מאיר יצחק הלוי: לא היא, אבל הבן.

שמעון אוחיון: אז תביאו אותה לישיבה התיכונית, ותגידו לה, 'הנה, קחו את זה', או קחו את קורט רוטשילד.

שמעון אוחיון: קורט רוטשילד, בן המקום, שהוא אימץ את הישיבות התיכוניות.

שמעון אוחיון: צריך להטיס אותו לאילת, ולהגיד לו, 'האתגר הבא שלך', לארח אותו כמו שאתם אירחתם אותנו, לקחת, אם אתם מביאים את יוליה יחד עם קורט רוטשילד, הוא היום נמצא בירושלים, שהוא ייקח על עצמו, כי הוא עזר הרבה מאוד בעולם הזה של הישיבות התיכוניות.

שמעון אוחיון: בחינוך המיוחד, אתם נעזרים על ידי קרן רודרמן?

שמעון אוחיון: אתה מכיר אותה?

שמעון אוחיון: קרן רודרמן, אז קחו את זה, אחר כך אני אתן לכם את הכרטיס.

שמעון אוחיון: זו קרן מאוד מאוד חשובה, שאנחנו הוזמנו מטעמה לסמינר.

שמעון אוחיון: אני הולך לתרום שבוע, לשבת מבוקר עד ערב והרבה מחברי הכנסת נבהלו, ואמרתי - - -

<דרורי גניאל: איפה זה?

שמעון אוחיון: זה יהיה כנראה בבוסטון.

עמרם מצנע: רק תדאג שזה יהיה בקיץ ולא בחורף.

שמעון אוחיון: זה ביניים, זה עדיין חורף שם, אבל חברי כנסת נבהלו, אמרו 'אנחנו לא רוצים כזאת משמעת, מבוקר עד ערב לשמוע הרצאות', אבל על האג'נדה של קרן רודרמן היא החינוך המיוחד והם עוזרים לפרויקטים בארצות הברית וגם בישראל.

<דרורי גניאל: איפה הקרן יושבת, בבוסטון?

שמעון אוחיון: הקרן יושבת ברחובות.

שמעון אוחיון: יש לה שלוחה, מנהלת אותה גברת ישראלית שנשואה לתורם בעצמו, רודרמן.

<קריאה: התחתנה טוב.

שמעון אוחיון: התחתנה טוב, את אומרת.

שמעון אוחיון: אבל תראי, יש מי שמתחתנים טובים ודואגים רק לעצמם, ויש כאלה שדואגים לחברה וצריך להעריך אותם.

עמרם מצנע: אפרופו מתחתנים טוב, בת מחזור שלי בריאלי בחיפה התחתנה עם שלדון.

שמעון אוחיון: אני מציע שתפנו לקרן רודרמן.

שמעון אוחיון: אני פעם ישבתי, ביקשו, פרשו את הפעילות שלהם וראיתי שבמגזרים מסוימים הם לא קיימים, אז מיד ראיתי שהם יצרו קשר בחינוך המיוחד.

<מירי קופיטו: אנחנו עוד לא דיברנו על החינוך המיוחד אצלנו בעיר, לא היה לנו זמן.

שמעון אוחיון: נכון.

שמעון אוחיון: אני יודע שבאנו רק לחינוך, אבל אם תרצה לומר לי מילה אחת או שתיים, יסלח לי עמרם, כי אני גם חבר הוועדה לעובדים זרים, איך אתה מתמודד עם בעיית המסתננים.

שמעון אוחיון: אבל אני לא רוצה לגזול את הזמן, עמרם, שיסכם את נושא החינוך, אחר כך תענו.

מאיר יצחק הלוי: תזמין אותי לוועדה, אני אציג בפניכם.

<מירי קופיטו: פתחת לנו שתי נקודות חשובות, החינוך המיוחד והמסתננים, ויש לנו יותר מדקה לומר על כל אחד מהנושאים.

עמרם מצנע: אני גם רוצה להודות לכם על כך שהקדשתם לנו יממה שלמה ובאמת כל המטרה בביקור הייתה להתרשם ממערכת החינוך, החברה, התרבות, הספורט, כל המכלול הזה.

עמרם מצנע: אני יוצא בהתרשמות בהחלט חזקה, שמצאתם את הדרך ואת הנוסחאות ואת הפתרונות למציאות המיוחדת של אילת.

עמרם מצנע: לפי דעתי אתם עושים את הדברים בצורה נכונה, גם השילוב הזה של חינוך, תרבות, רווחה, חברה, חינוך פורמלי, חינוך לא פורמלי, הוא דבר מאוד נכון.

עמרם מצנע: אני חסיד של זה כבר מזמן.

עמרם מצנע: גם בחיפה וגם בירוחם אני יצרתי מערכת שנקראת חת"ר, חינוך, תרבות ורווחה, שבראשה עומד בן אדם אחד וכל המכלול הזה סביב שולחן עגול באמת יכול לטפל בבעיות האלה ואין ספק שארגון נכון וחלוקת סמכויות נכונה יוצרים יכולת התמודדות ומקטינים את החינוך ומורידים את האגו לרמה נסבלת, כי לכל אחד יש אגו, לא צריך להכחיד אותו לגמרי ומקטינים את הביורוקרטיה, כלומר מגדילים את היעילות וזה באמת חשוב מאוד.

עמרם מצנע: בכלל אני מזמן כבר עושה הבחנה.

עמרם מצנע: ערים מצליחות אלה ערים שראשי העיר מבינים שהחינוך זה החלק הכי חשוב.

עמרם מצנע: זה לא היה פעם, כי החינוך נתפס כעניין של המדינה, של משרד החינוך, עד היום פורמלית זה ככה - - -

שמעון אוחיון: והוא גם לוקח את תיק החינוך עשר שנים.

עמרם מצנע: אבל ראשי ערים שמבינים שהחינוך בסופו של דבר הוא ההשקעה, לא ההוצאה, הכי גדולה עבור איכות העיר ותושביה בטווח אפילו בינוני משיג את ההישגים.

עמרם מצנע: אין לי ספק.

עמרם מצנע: אתם צודקים שהסיפור של אלביט, בסוף אנשים עוברים ממקום למקום, בין השאר ובעיקר מאיכות החיים, והחלק הגדול באיכות החיים זה החינוך.

עמרם מצנע: מאוד מרשים, גם לראות.

עמרם מצנע: אני מניח שמאיר יודע את זה, כי מהיום שאני נעשיתי ראש עיר כל מקום שאני מסתובב, אני מסתכל על דברים אחרים מאשר הסתכלתי לפני זה, וגם כמובן בתוך ועדת החינוך ואני רואה הרבה דברים שאתם גם לא מדברים עליהם.

עמרם מצנע: אני רואה שהעיר מסודרת ונקייה, אני רואה שבתי הספר אסתטיים, אני רואה את התלמידים שמסתובבים עם כבוד לסביבה ולמבוגרים שחולפים לידם, ואני רואה את העיניים הבורקות על התכניות השונות שפה הציגו לנו אתמול והציגו היום.

עמרם מצנע: דרך אגב, הפלטפורמה של הרובוטיקה זה דבר מנצח ותרחיבו, כי זה לא פשוט.

עמרם מצנע: זה דבר לא זול, וכדי להכניס הרבה תלמידים צריך הרבה קבוצות, אבל זה דבר מדהים.

עמרם מצנע: הרעיון הוא בכלל, מעבר לרובוטיקה, בעצם מערכות החינוך המצליחות היום בעולם הן מערכות חינוך שהן סביב פרויקטים, לא סביב נושא.

עמרם מצנע: ובפרויקט אתה מכניס הכול.

עמרם מצנע: אתה יכול ברובוטיקה ללמד תנ"ך, ללמד ספרות, ללמד היסטוריה, שלא לדבר כמובן על המקצועות המדויקים.

עמרם מצנע: אבל מה?

עמרם מצנע: הילדים, ההתלהבות שלהם והקשר שהם יוצרים והנכונות שלהם לתת שעות על גבי שעות ולקצור את הקשר גם עם המדריכים היא מדהימה.

עמרם מצנע: כנ"ל הסיסמה לתלמיד שאתם משתתפים בה.

עמרם מצנע: אני כבר אמרתי, זה לא תוכנה, זה לא עוד תכנית, זו אסטרטגיה, זו תרבות, זו אוטוסטראדה שמקשרת בעצם את כל הסביבה לתוך עצמה ואמרתי, המכה שקיבלתי על התודעה הייתה כשנכנסתי לכיתה וראיתי שהילדים במאה אחוז מרוכזים בשיעור.

עמרם מצנע: זה דבר שמורה מעולם לא יכול היה לשאוף אליו.

עמרם מצנע: כפי שדיברנו, אני מציע, מאיר, אנחנו נמצאים עכשיו בשבוע האחרון של דצמבר, בוא נשים לעצמנו איזה שהוא לוח זמנים שעד סוף ינואר, כלומר עוד חודש פלוס, תגבשו פחות או יותר את הדברים שאתם רוצים תכל'ס שאנחנו נדחף אותם, ובמהלך פברואר אנחנו נקיים אצלנו בוועדה דיון.

עמרם מצנע: אנחנו נתמקד בנושא החינוך על מעגליו הרבים, אבל אין טעם שוועדת החינוך תתעסק במכלול השלם של העניינים.

עמרם מצנע: זו תהיה התרחבות שלא לשמה ונראה.

עמרם מצנע: יכול להיות שצריך באמת סוף סוף אולי לחבר את כולם לאיזה שהוא חוק מיוחד לאילת ולא רק תקנות ולא רק שמדי פעם זה עולה וזה בעד וזה נגד, ופעם מאיימים בביטול הפריבילגיה.

עמרם מצנע: לדעתי הממשלה, היא דואגת שראשי ערים כל הזמן יוציאו את רוב האנרגיה על לשמור מה שיש להם, כדי שלא יתפתו לעסוק במה הם רוצים.

עמרם מצנע: באמת, הרבה פעמים מצאתי את עצמי מוציא ים של אנרגיה, רק כדי להישאר במקום שאני נמצא ולא להתרסק כל פעם מחדש.

עמרם מצנע: ואז זורקים לך איזה עניין, מכניסים לך עז, עכשיו לך תוציא אותה.

עמרם מצנע: אתה מבסוט שכבר הוצאת אותה, אבל איפה היעדים?

שמעון אוחיון: יכול להיות שאולי בהקשר הזה, במסגרת המיקודים, תמקדו משהו.

שמעון אוחיון: כדאי אולי שתעשה ישיבה עם טרכטנברג בנושא הבן גוריוני.

עמרם מצנע: כן.

עמרם מצנע: עוד פעם במסגרת הרשימה של הדברים הקונקרטיים, לא סיסמאות, מאיר.

מאיר יצחק הלוי: ברור, ברור.

עמרם מצנע: מה אתם רוצים ותשימו ים של דברים ואנחנו אחר כך נראה מה אפשר, מה אי אפשר, מה נכון, מה לא נכון, מה כדאי לקדם, מה פחות כדאי, מה סדרי העדיפויות, כי בסוף ראש עיר צריך לקום בבוקר ולראות את הדברים צומחים וגדלים ובכנסת אוהבים לדבר על כל העולם ובני זוגו.

<דרורי גניאל: אני רוצה ברשותך להוסיף, דווקא מה שלא אוהבים לדבר עליו, אבל הזכיר את זה ראש העיר.

<דרורי גניאל: כל התקנה או החוק שאתה מציע - - -

עמרם מצנע: אני לא יודע, צריך לבדוק.

<דרורי גניאל: כן, אבל אני אומר שברמה העקרונית זה בסוף כסף.

<דרורי גניאל: בגלל המיוחדות של אילת.

<דרורי גניאל: זאת אומרת אני פעם הובלתי איזה פרויקט מאוד גדול בדרום אמריקה, כנציג הסוכנות, ונסעתי לניו יורק לגייס כסף.

<דרורי גניאל: לפני שעשיתי את זה, וגייסתי הרבה מאוד, פגשתי את פרופ' באשי בעניין אחר, ואז כשסיפרתי לו על הרעיון, 'מה אתה אומר, מה דעתך?' אז הוא אמר לי ככה, 'אתה יודע מה עושים כשיש הרבה כסף וחינוך רע?' אמרתי לו 'מה?' הוא אומר 'הרבה חינוך רע'.

<דרורי גניאל: וכשיש הרבה כסף ועושים חינוך טוב, עושים הרבה חינוך טוב.

<דרורי גניאל: אני אומר, על התורה ועל הקמח.

<דרורי גניאל: בחלק הזה אני חושב שהגיבוי, מתוך ההיכרות, שזה מה שאפשר הביקור, ואני חושב שזה לא שגרתי שמדרימים, מגיעים רחוק, נשארים אובר נייט, זה לא סיפור פשוט, כי לחלק הזה אני אומר, מרגע שאתה מכיר את זה ומבין את זה, זה נראה אחרת.

<דרורי גניאל: כשאנחנו מתמודדים מול פקידי האוצר בירושלים, כשהוא אומר לי 'אז לא יהיה מורה, תגיד, מה זה כל כך נורא שלא יהיה מורה?

<דרורי גניאל: ' אני אומר לו, 'תגיד לי, אתה מבין מה זאת אומרת לפתוח שנת לימודים כשאין - - -

מאיר יצחק הלוי: תשאל אותו על הבן שלו, תגיד 'ולבן שלך אם לא יהיה?

מאיר יצחק הלוי: '

<דרורי גניאל: כן, ואני רוצה, באמת מהמקום שלנו, של אנשי המקצוע, לפחות להגיד הרבה תודה על הטרחה, על זה שהגעתם.

<דרורי גניאל: תודה ליהודית על כל התיאומים וכל הצוות שנלווה, וכמובן לכם שטרחתם.

מאיר יצחק הלוי: אני חייב לתת פידבק אישי, עמרם, אפשר?

מאיר יצחק הלוי: אני עכשיו ראש עיר אני חושב המארח ביותר במדינת ישראל.

מאיר יצחק הלוי: מטבעם של דברים, מגיעים לכאן לכנסים, לירידים, ואני מארח חברי כנסת ושרים, ואני רוצה לתת לך ולכם פידבק.

מאיר יצחק הלוי: רמת הקשב שיש לך ראויה להערכה, והאמן לי, אמרו את זה הילדים, אני אומר לך, אני יודע על מה אני מדבר.

מאיר יצחק הלוי: אתה פשוט מקשיב.

מאיר יצחק הלוי: אני אומר לך, אנחנו מכירים הרבה זמן, אבל לא מכירים יותר מדי טוב.

שמעון אוחיון: נו, זכתה ועדת החינוך, אין ספק.

מאיר יצחק הלוי: אבל אתה מקשיב, וזה לא דבר ברור מאליו.

מאיר יצחק הלוי: ועל כך כל הכבוד.

מאיר יצחק הלוי: ואדוני, חבר הכנסת אוחיון, אני לא באתי לחלק ציונים, אבל השאלות החכמות והעמוקות מייצרות אצלנו תחושה שיש עם מי לעבוד ואני אומר לכם את זה בהתרגשות, כי הבית שקוראים לו כנסת, אני מכיר אותו כי אני כמעט כל שבוע שם, אז אני יודע איפה הפלברות ואיפה הפוליטיקות ואיפה, כמו שאומרים בירושלים, החארטות.

מאיר יצחק הלוי: ראינו פה עבודה וזה דבר שמשמח את לבנו.

עמרם מצנע: תודה רבה לכם.

שמעון אוחיון: תודה רבה, העיקר שאתם, איך אומרים בעברית צחה?

שמעון אוחיון: אתם לא משחקים, אתם נבכים.

<משה סעדון: אני יכול להגיד משהו?

<דרורי גניאל: משה סעדון הוא לא רק יושב ראש ועד ההורים, הוא נציג ההורים הוותיק ביותר, הוא זקן הסגל.

עמרם מצנע: דרך אגב, אני רוצה להגיד לך, אפרופו הורים.

עמרם מצנע: בוועדת החינוך יש תמיד נציגות של מועצת התלמידים, תשלחו ילדים שלכם.

עמרם מצנע: לא סתם שאלתי את הבחורה אם היא גם פעילה במועצת התלמידים הארצית.

<מירי קופיטו: הם במחוזית, כי קצת קשה להיות פעילים בארצית.

<מירי קופיטו: למועצת העיר הם לא מגיעים, אבל הם שותפים בוועדות, בהרבה ועדות.

עמרם מצנע: כי גם ארגון ההורים הארצי מופיע אצלנו די הרבה.

<משה סעדון: אני כמה שנים טובות יו"ר ועד הורים, בכמה גלגולים של העיר הזאת, עם ראשי ערים ועבודה מולם ואני רוצה להגיד, בתור מקבל השירות, אני והילדים שלי, מקבלי השירות, שאני חושב שאחת ההצלחות שלנו להביא את המצב כמו שהוא היום זה השקיפות והפתיחות והדברים שלא מטאטאים מתחת לשטיח ואומרים 'זה לא רואים, זה לא שומעים, בואו נמשיך הלאה'.

<משה סעדון: כל ביקור של אנשים מחוץ לעיר, אני שמח שאנשים שבאים לבקר מבינים שזה לא איזה show שהכינו לקראת הביקור, יש פה עשייה, יש פה שיתוף מאוד גדול.

<משה סעדון: לפני הרבה שנים היה פה כאוס מאוד גדול של התושבים מול המערכת, מול הרשות, ועם השנים זה לאט לאט הצטמצם, ואני תמיד אומר שבתי הספר שלנו מעולם לא נראו כמו שהם נראים היום, הרבה שנים.

<משה סעדון: מ-82' אני באילת ובעשר השנים האחרונות מאיר הוא חבר אישי, אבל זה לא בשביל להחמיא לו, אני חושב שהעיר הזאת השכילה, כמו שאתה אומר, והבינה שהחינוך זה מה שמחפשים בעיר, דבר ראשון, איפה הילדים שלי ילמדו, מה הם יקבלו פה, איזה חינוך.

<משה סעדון: ואני חושב שאנחנו מקבלים חינוך טוב, יש פה צוות שעובד מאוד קשה וראוי להערכה מאוד מאוד גדולה, זה לא מובן מאליו.

מאיר יצחק הלוי: - - - התחילה פה כמורה חיילת.

מאיר יצחק הלוי: מורה לערבית.

<משה סעדון: מורים ואנשי צוות לוקחים את זה כשליחות ואני רואה את זה וזה מחמם את הלב.

<משה סעדון: אני יום יום כמעט בבית הספר ואני בקשר אישי אפילו עם צוות וזה לא רק למעלה, זה מחלחל עד למחנכות ולכיתות ולכולם.

<משה סעדון: אני חושב שעדיין חסרים לנו פה המון דברים.

<משה סעדון: אני הולך עם האמירה של דרורי, אנחנו לא צריכים להיראות מסכנים בשביל שייתנו לנו, להיפך, אנחנו רוצים לקבל עוד כי זה לא מספיק לנו, בגלל המצב הגיאוגרפי, בגלל שאין לנו פה מכון וייצמן ואין לנו חברות היי טק ואין לנו זה, אנחנו צריכים את המשאבים האלה, לנסות לקרב אותם כמה שיותר, ולקרב אותם כמה שיותר זה כסף.

<משה סעדון: בשורה התחתונה דברים קמים ונופלים על כסף.

<משה סעדון: תודה.

<משה סעדון: (בדרך למועצה אזורית חבל איילות)

<אודי גת: שלום לכולם.

<אודי גת: לי קוראים אודי, אני מקיבוץ קטורה, חיפאי או חיפני במקור, כמו שאומרים.

שמעון אוחיון: עמרם, אני רואה שאתה היום מחובר.

<אודי גת: אני 35 שנה בקיבוץ קטורה.

<אודי גת: אני מגרעין צופים שהצטרף לתנועה שקוראים לה תנועת יהודה הצעיר, שזו תנועה ציונית אמריקאית, young Judaea, שהיא זאת שהקימה את קיבוץ קטורה בשנת 73', אחרי שנתיים שזה היה היאחזות.

<אודי גת: אחרי שירות של קבע שהייתי נשארתי בקיבוץ ובקיבוץ גם הקמתי משפחה.

<אודי גת: - - - בין היתר אנחנו צריכים לתת את התחושה לתושבים שמגיעים, שפעם היו יותר אידיאולוגיים, היום הם גם אידיאולוגיים, אבל לא מתנועות נוער כמו שפעם, את התחושה שיש פה לא רק עבודה, שיש פה לא רק אתגר מבחינת התעסוקה והעניין האישי, וכמובן - - - כשאני הגעתי לפה לא שאלו אם יש כדורגל במתנ"ס, היום התושבים שמגיעים שואלים את השאלות האלה.

<אודי גת: זה חלק מהתמונה הכללית, של בית ספר כמובן וחינוך ואנחנו נדבר - - - האזור פה מימין זה אזור שהיה אמור להיות אזור שדה התעופה באזור עברונה.

<אודי גת: אחרי מאבק שלנו בסוף זה נמנע פה והוזז - - - אתם רואים את העבודות, הן מאוד מתקדמות, במסגרת המכרז הראשון שיצא - - - זה נמצא מול יישוב קהילתי חדש שלנו יחסית, שבע שנים, שקוראים לו באר אורה.

<אודי גת: בבסיס באר אורה ההיסטורית - - - המועצה הוקמה, אנחנו חוגגים 50 שנה, בינואר הקרוב אנחנו חוגגים 50 שנה להקמת המועצה.

<אודי גת: בתחילה זו הייתה מועצה שכללה את כל הערבה, עכשיו יש ועדת גבולות - - -

עמרם מצנע: הערבה התיכונה היא החדשה?

<אודי גת: הערבה התיכונה יותר חדשה, היא התפצלה מחבל אילות.

<אודי גת: ולמה פיצלו?

<אודי גת: כי אז, שמה זה מושבים ופה זה קיבוצים.

<אודי גת: היום זה נשמע מצחיק לחשוב.

<אודי גת: שם זה מושבים, אצלנו בעיקר קיבוצים ושני יישובים קהילתיים, כמו שאמרתי, באר אורה ויישוב קטן בשם שחרות.

<אודי גת: כמו שאמרתי 4,000 ויותר.

<אודי גת: תלוי למי אני אומר את זה.

<אודי גת: אם זה למשרד הפנים זה קצת יותר, ואם זה למשרד - - - תלוי למי ובאיזה יום.

<אודי גת: המקום הזה פה, ממש מימין, הוא החלק הדרומי של המסלול של ה-3 קילומטרים שבונים.

<אודי גת: פה זה התחלת התאוצה של המטוסים.

<אודי גת: הצומת הזה זה צומת באר אורה, שמאלה זה היישוב הקהילתי באר אורה.

<אודי גת: היום כבר 120 משפחות ועוד 40-50, מבחינתנו הצלחה גדולה.

<אודי גת: הצומת הזה, עכשיו הייתם פונים ימינה והייתם מגיעים בדיוק לטרמינל החדש של שדה התעופה שנמצא במרחק 300 מטר מזרחה.

<אודי גת: העבודות שאתם רואים פה זה עבודות על המסלול עצמו מזרחה מערימות העפר האלה, שם הכלים עובדים, שם זה המסלול לתעופה, יותר קרוב לגבול.

<אודי גת: בשביל זה לאחרונה, למרות שבזמנו הירדנים - - - היה קצת כותרות בעיתון - - - כל המקום הזה, כל הצד הזה, עשיתי חילופי שטחים בהסכמה עם מאיר יצחק הלוי, ראש העיר אילת, ואלה חילופי שטחים שיכולים לעשות שתי רשויות - - - כל הרשויות בארץ בין ערים בהסכמה ולא במריבה.

<אודי גת: רק הדבר הזה זה 10,000 דונם.

<אודי גת: אני לא יודע מה הגודל של העיר חיפה, אבל זה משהו כזה, לדעתי, אנחנו מדברים על שטח עצום, כולו - - - אי אילתי בשטח שיפוט המועצה, ממש אי, אין לו חיבור עם העיר אילת, כשאמרתי לו ש-70% מהארנונה תלך לאילת ו-30% תלך לפה.

עמרם מצנע: זה שטח של המועצה האזורית - - -?

<אודי גת: זה אילת.

<אודי גת: זה כבר אילת, לא יהיה.

<אודי גת: אילת תיהנה מכל ההיתרים ו - - - יש לנו אילת מדרום, ערבה תיכונה בצד רמת הנגב, אבל אנחנו חברים טובים וזה עוזר, לצורך העניין, גם בהרבה דברים שאנחנו עושים.

<אודי גת: מה שאנחנו רואים פה משמאל, אני כמובן מנצל את הדרך ובדרך חזרה נדבר קצת על דברים אחרים, זה מכרות תמנע הישנים.

<אודי גת: מכרות תמנע שהוקמו בשנות ה-50 לכריית נחושת ונסגרו לפני כ-20 שנה בגלל חוסר כדאיות וננטשו כפי שהם.

<אודי גת: רואים את הערימות הענקיות האלה, אלה ערימות של טפל שהוצאו מתוך הבורות.

<אודי גת: היום זה כבר לא היה קורה, כי יש חוקים סביבתיים שלא מאפשרים להשאיר את המצב ככה, אבל פעם לא היו החוקים האלה.

<אודי גת: לפני שש-שבע שנים התייצב אצלי במשרד איש בשם אלונסו, מקסיקני.

<אודי גת: עמרם יודע, להיות ראש עיר זה לפעמים גם להוריד פנטזיות של כל מיני אנשים, מצד שני אתה ראש עיר, אתה צריך לחשוב קדימה ועם פנטזיות.

<אודי גת: והוא אומר לי, 'תשמע משהו, אבא שלי מכר את הציוד למכרות תמנע ואני בעל חברה של כרייה במקסיקו, של 2.5 מיליארד דולר, שכורה פחם ונחושת וברזל, באתי לראות', הוא בא כתייר, 'באתי לראות איפה אבא שלי מכר ציוד, ואני רואה פה בהרים ירוק, יש עוד נחושת, למה אתם לא כורים נחושת?

<אודי גת: ' אני אומר לו, 'תשמע, אני לא מבין בנחושת ואני לא מבין בכרייה, הלוואי'.

<אודי גת: בדק, שלח מקסיקנים, שלח מהנדסים, קנה את המפות ואת הידע מאז ובחמש השנים האחרונות הם מכשירים את המקום לכרייה מחודשת של נחושת פה, כי כשסגרו את תמנע הנחושת עלתה 700 דולר לטון והיום היא 7,000 דולר לטון, כי הסינים קונים כל דבר, וגם שיטות הכרייה וההפקה השתכללו ונעשו יותר זולות ולכן אנחנו הולכים לכרות פה נחושת ולהעסיק מחדש כ-600 עובדים, 150 כבר עובדים בהכשרה, בהכנות.

<אודי גת: מבחינת אילת ואילות זה יותר מפנטסטי.

<אודי גת: זה תעסוקה, זה עבודה, זה כלכלה, זה פעילות של מעגלים שניים ושלישיים.

<אודי גת: אז זה מכרות נחושת תמנע, כשהשכנה של מכרות נחושת תמנע זה פארק תמנע.

<אודי גת: פארק תמנע, שהוא פארק תיירותי של המועצה האזורית, עמודי שלמה, יש אגם קטן, בעיקר נעשה יחד עם קרן קימת והחמ"ת, החברה הממשלתית לתיירות של המדינה, אנחנו מנהלים את זה במשותף.

עמרם מצנע: הסיפור של המלון - - - ?

<אודי גת: עוד לא ירד הסיפור של המלון.

שמעון אוחיון: ושל פארק המים?

שמעון אוחיון: לא יודע איפה קראתי, היה חזון, חלום, חצי הזוי, להזרים מים לתוך הפארק ולהפוך אותו מעין פיורד קטן.

שמעון אוחיון: לא דיברו?

שמעון אוחיון: כי עכשיו הולכים להניח צינור מפה לים המלח.

<אודי גת: בוא נגיד ככה, עשו תקשורת מהצינור הזה יותר מהצינור, הלוואי שיעשו צינור מים סוף לים המלח כי זה יעשה טוב לנו, שיהיה לנו מספיק מים, יעשה טוב לירדנים שבכלל אין להם מים, ולרשות הפלשתינאית.

<אודי גת: זה בעצם הרעיון, לספק מים מותפלים שיותפלו בעקבה ולהעביר אותם.

<אודי גת: בזמנו תשובה רצה לעשות פרויקט תיירותי סביב אותו צינור מים ולעשות קווים בדרך, לא קשור לתמנע.

<אודי גת: יש את הפרויקט שמאיר מדבר עליו, שזה נמל התעלה.

<אודי גת: כדי לחבר את הרכבת, שעכשיו מתכננים אותה, לנמל, אז זה מאוד מסובך מבחינה עירונית, רוצים להוציא את הנמל לרכבת וזה בעצם להאריך את המפרץ צפונה במין תעלה כזו.

עמרם מצנע: מה זה ליפז?

<אודי גת: ליפז זה קיבוץ שנוסד על ידי הקיבוץ הארצי בזמנו, היום אין לזה שום משמעות מבחינת הרקע.

<אודי גת: קיבוץ לא גדול, היום יש בו 200 נפשות שגרות, כ-60-70 משפחות, משהו כזה.

<אודי גת: הוא, כמו כל שאר הקיבוצים בחבל אילות, למעט, אני שם בסוגריים את יטבתה, שהפרנסה העיקרית שלו זה מחלבת יטבתה, כל שאר הקיבוצים, סך הכול עשרה קיבוצים, מתפרנסים בעיקר מתמרים ומרפת פרות.

<אודי גת: מזה אנחנו חיים, אנחנו מגדלים הרבה מאוד תמרים, רואים אותם בצד הזה, בעיקר מזנים של מג'הול ודקל נור, מתחרים בצפון אפריקה, באירופה מוכרים את ה - - -

שמעון אוחיון: לא מביאים יותר מטורקיה?

<אודי גת: לא מביאים, מוכרים לטורקיה טונות של טונות של תמרים, כמויות אדירות של תמרים שמוכרים לטורקיה.

<אודי גת: התמרים האלה נמכרים בעיקר באירופה, על יד האפרסק והשזיף.

<אודי גת: לא כמו בארץ, שזה נמכר ליד הפיסטוק והגרעינים, לכן המחירים לכן הם גדולים והפרנסה העיקרית היא מהתמרים, ממש הפרנסה העיקרית.

<אודי גת: ויש את רפת החלב, שכל החלב נוסע ליטבתה, למחלבה, ומשם הוא מיוצר ומשווק.

<אודי גת: מחלבת יטבתה היום היא 50% שטראוס ו-50% יטבתה, בעלות משותפת.

<אודי גת: המראה של התמרים האלה זה מראה שאפשר לראות לאורך כל הערבה.

<אודי גת: אנחנו היום מגיעים עד יטבתה, אבל זה גם צפונה.

<אודי גת: גבול השיפוט של חבל אילות זה הקילומטר ה-101, זה הפונדק של כושי, זה על גבול ירדן, ו-100 קילומטר על גבול מצרים, וזה אזור הר חריף, הר שגיא, מי שמכיר, ובעצם כל המשולש הדרומי הזה של מדינת ישראל, שבדרך כלל במפות, בגלל שהמדינה ארוכה מדי וצרה מדי, שמים אותה בצד, זה חבל אילות.

עמרם מצנע: מחנות עובדה זה אצלך?

<אודי גת: עובדה זה אצלי ושיזפון זה אצלי, בית הספר לשריון ובית ספר להנדסה אצלי.

<אודי גת: יש אצלנו הרבה מחנות.

<אודי גת: בעצם מחנות צה"ל זה דבר שמפרנס אותנו מבחינת ארנונה, כי מעשרה הקיבוצים האלה אי אפשר לעשות הרבה דברים, כי הקיבוצים בסך הכו קטנים, גם בקנה מידה ארצי.

<אודי גת: תוך כדי נוכל להראות לכם, קיבוץ סמר מצד שמאל, ואם תסתכלו על הקיבוץ תראו שם מגדל צהוב גבוה.

<אודי גת: המגדל הזה הוא מגדל שמש שמתחתיו יש מראות סולריות.

<אודי גת: המראות מקבלות את קרינת השמש, לא היום כנראה, מחזירות לנקודה בקצה המגדל באותה נקודה, המראות האלה עוקבות אחרי השמש, ובקצה המגדל למעלה, 30 מטר, יש טורבינה, שכשכל החום הזה מגיע לנקודה מסוימת הוא מחמם את האוויר ומסובב את הטורבינה, ככה נוצר חשמל.

<אודי גת: פטנט של מכון וייצמן.

עמרם מצנע: זה דגם ניסיוני?

עמרם מצנע: אבל מייצר?

<אודי גת: זה דגם ניסיוני, אבל מייצר, 100 קילוואט חשמל מייצר ובעקבות ההצבה שלו פה הוא כבר מכר לספרד, לסין, לכל מיני דברים כאלה.

<אודי גת: קיבוץ סמר, שוב קיבוץ של הקיבוץ הארצי, קיבוץ מיוחד, בן 38 שנה, גרים בו כ-350-400 נפשות.

<אודי גת: מצד ימין זה החיבר.

<אודי גת: עוד מוקד תיירותי.

<אודי גת: שטח שהכוונה לגדל בעלי חיים שגדלו ומוזכרים בתנ"ך, בהצלחה רבה.

<אודי גת: המקום הזה מאוד ותיק, הוא מצליח, בין היתר להרבות אותם, לפתח אותם, לגדל אותם, ואז חלקם משוחררים לטבע, בעיקר הראמים והיחמורים שהיו בכל הנגב.

<אודי גת: באזור מצפה רמון ניתן למצוא אותם משוחררים.

עמרם מצנע: זה רשות שמורות הטבע?

<אודי גת: זה רשות שמורות הטבע.

<אודי גת: כמובן אנחנו עובדים במשותף, כי היום פארק תמנע ורשות שמורות הטבע וכו', היחסים שלנו - - - בחבל אילות 93% משטח המועצה זה שטחי אש.

<אודי גת: כמו ניסוי של רפא"ל, ואין לנו דרך לפתח ולגדול בעצם לכל המקומות האלה שהם שטחי אש.

<אודי גת: כל ההתיישבות מרוכזת פה בערבה, באותו קטע שבין אילת וכושי, פה גם הקרקע החקלאית.

<אודי גת: מים.

<אודי גת: אין לנו מים.

<אודי גת: אנחנו, ערבה תיכונה ואילת, אלה שלושת המקומות היחידים בארץ שלא מחוברים לרשת הארצית אלא ניזונים ממים מקומיים.

<אודי גת: אילת ממי הים שמותפלים, ואנחנו והערבה התיכונה ממי בארות.

<אודי גת: המים מאוד מלוחים, אי אפשר לגדל כל דבר.

<אודי גת: ככל שאתה עולה צפונה המים יותר מתוקים.

<אודי גת: לכן בערבה התיכונה יכולים לעשות פלפל, אצלנו אי אפשר לעשות פלפל.

<אודי גת: אנחנו מגדלים תמרים בעיקר.

שמעון אוחיון: אבל היה גם ירק.

<אודי גת: מגדלים ירק, אבטיח, מלון, בצל, גם פלפל קצת מנסים, הרבה פחות טוב, קצת תפוחי אדמה, הרבה ניסיונות.

<אודי גת: רוב מה שאמרתי - - -

עמרם מצנע: המים המלוחים הם בלי מגבלה?

עמרם מצנע: יש כמות?

<אודי גת: יש מגבלה ענקית, המדינה קבעה שכל משפחה תקבל 51,000 קוב במים בשנה, להתפרנסות מחקלאות וכו'.

<אודי גת: אנחנו מקבלים חצי.

<אודי גת: לא קודחים פה, כי זה יקר.

<אודי גת: עמוק, מלוח ויקר, וזו אחת התלונות הגדולות שלנו מול המדינה.

<אודי גת: אנחנו עושים מאמצים גדולים, אבל מאוד מאוד קשה.

<אודי גת: עכשיו אני מתחבר לצינור שדיברת עליו, על פי התפיסה הזאת הצינור הזה אמור לספק לנו מים מתוקים, מותפלים, ללא הגבלה, מים סוף שיותפל שם.

<אודי גת: הלוואי וזה יקרה.

שמעון אוחיון: זה עניין של ארבע שנים שמדברים.

<אודי גת: אני, כמו שאמרתי, 14 שנה ראש מועצה, 14 שנה אני שומע את זה, כולל הרכבת - - -

<בת אל כספי: עוד 14 שנים נדבר על הרכבת.

שמעון אוחיון: כשישבתי בסוכנות היהודית ודיברו על קטורה ועל יהל, בדיוק באותו זמן דיברו על מפעל תעלת הימים.

<אודי גת: אתה רואה?

<אודי גת: קטורה ויהל קמו.

שמעון אוחיון: ותעלת הימים לא.

<אודי גת: לא, אבל פעם דיברו על תעלה מים תיכון לים המלח.

<אודי גת: בכל אופן הרעיון היה בהתחלה לנצל את נפילת הגובה לייצר החשמל, שיפיל את המים, בעיקר ליד ים המלח, שינו קצת את הקונספציה, בעיקר בגלל שלירדן אין זמן, הם צריכים את המים, אז הם הלכו על צינור ולא על תעלה, הלכו בשטח הירדני ולא בדיוק על הגבול.

<אודי גת: הם רוצים יותר מהר מאיתנו.

שמעון אוחיון: אז שמורות הטבע הן שגרמו לכך שהצינור יעבור באילת?

<אודי גת: אני הייתי אומר את זה ככה, הרגולציה הישראלית לא ידעה לפתור מהר את ה - - -

שמעון אוחיון: עד כדי כך?

<אודי גת: רגולציה זה הגנת הסביבה וזה גופים פרטיים וזה סטטוטוריקה.

<אודי גת: מה שהמלך מחליט זה הרבה יותר קל מאשר החוקים של תכנון ובנייה שיש במדינת ישראל.

<אודי גת: לטוב ולרע.

<אודי גת: אני לא אומר את זה רק לרע, זה לטוב ולרע.

<אודי גת: עצי תמר, כמו שאמרנו כרגע, זה מה שקוראים עין רדיאן.

<אודי גת: עין רדיאן היא המקום של גם קיבוץ יטבתה, שזה היה היאחזות עין רדיאן בהתחלה, לפני שאוזרחה להיות קיבוץ.

<אודי גת: עברנו את המבנה שהוא מבנה מתקופת הטורקים והוא יושב על מצודה רומית, שאנחנו עם התלמידים חפרנו כדי להסביר לתושבים פה, שלמרות שהם חושבים הם לא ראשונים פה והיו פה נבטים והיו פה מוסלמים והיו פה רומאים וכמובן האנגלים ישבו פה, כי זו הייתה דרך אסטרטגית.

שמעון אוחיון: נבטים היו פה?

<אודי גת: נבטים היו פה.

<אודי גת: זה פחות ידוע מפטרה וכו', אבל.

<אודי גת: .. כמו שראיתם, עד לפה מגיע הכביש החדש הדו מסלולי, בעצם אוטוסטראדה לצורך העניין, שני מסלולים לכל כיוון.

<אודי גת: אנחנו מקבלים כל פעם הקצבה, זה מע"צ עושה כמובן, בהתאם לכסף שיש במשרד התחבורה.

<אודי גת: היום, כשעשו את ההרחבה הזאת, לא היה פה הרוג אחד, מה שקרה קודם הרבה על כביש הערבה.

<אודי גת: מזנון יטבתה.

<אודי גת: זה מזנון שעוצרים בו כמיליון אנשים בשנה, תיירים מכל הסוגים, יש לו את המיתוג שלו, כמובן המוצרים שמגיעים ממש מעבר לרחוב, מגיעים ישר לפה ונמכרים.

<אודי גת: זאת המועצה האזורית.

<אודי גת: פה אנחנו הקמנו לפני כמה שנים מין קמפוס של שירותים, כולל מרפאה אזורית.

<אודי גת: אנחנו סגרנו את המרפאות היישוביות בקיבוצים וריכזנו את שעות הרופא ואת שעות האחות למקום אחד ואנחנו מסיעים עכשיו את האנשים.

<אודי גת: התברר שזה הרבה יותר כדאי, כי קודם הרופא היה מגיע, נאמר, לקיבוץ שלי פעמיים בשבוע, שעתיים, היית צריך להיות חולה ממש בשעות מסוימות, זה לא כל כך הצליח.

<אודי גת: אז עכשיו אתה יכול להיות חולה כל היום, אבל אתה צריך לבוא למרפאה, כמו שמקובל בכל העולם, וזה הוכיח את עצמו.

שמעון אוחיון: אתם מסיעים את כולם?

<אודי גת: אנחנו מועצה אזורית היחידה בארץ שיש לה קו הסעות מורשה של משרד התחבורה, קו 20 קוראים לו, ושש-שבע פעמים ביום מהקיבוץ הצפוני עד אילת והפוך הוא מסיע.

<אודי גת: מעבר לזה שהוא מסיע את התלמידים כמובן.

<אודי גת: (בניין המועצה האזורית)

<אודי גת: חברים, אני תמיד אוהב לנסוע לאילת לקבל את האורחים שלי, כך אני מרוויח חצי שעה בדרך של דיבורים, ועוד חצי שעה בדרך חזרה, כך שתמיד נטו זה יוצא יותר זמן.

<אודי גת: אז חלק מההקדמה שאתם לא תשמעו פה, לפחות הנוכחים שאתם מכירים, תבינו שזה בגלל שדיברתי בדרך על זה.

<אודי גת: אני כמובן לא דיברתי על חינוך, כי עוד מעט אנחנו מדברים על חינוך ובתי הספר.

<אודי גת: אני אומר לאורחים, לפני שאנחנו עושים פה הצגה של הנוכחים, שבגלל מגבלות של זמן ומגבלות ידועות אנחנו עושים פה בחבל אילות שלוש תחנות.

<אודי גת: תחנה אחת זו תחנה שתהיה פה, זה מין ההקדמה וההסבר, ואז נעלה לבית ספר, שתי התחנות שנעשה בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון לא מסובכות כי בחבל אילות יש קמפוס אחד מכיתה א' ועד י"ב.

<אודי גת: בקמפוס אחד שני בתי ספר שונים, לכן לא צריכים להתרחק ולעלות עוד פעם למיניבוס ולבוא מהתיכון ליסודי או הפוך.

<אודי גת: אלה פחות או יותר התחנות שאנחנו נעשה.

<אודי גת: דבר ראשון בואו נציג את עצמנו, יוצגו האורחים ואנחנו נדע עם מי אנחנו מדברים.

<אודי גת: (סבב נוכחות).

<אודי גת: ואני אודי, ראש המועצה.

<אודי גת: אני רק אגיד שיש לי ולחבר הכנסת עמרם מצנע עבר משותף, מחיפה.

<אודי גת: אחד הדברים שלמדתי פה וביצעתי פה בחבל אילות זה מה שלמדתי בחיפה, בבית הספר הריאלי בהדר, ששם למדתי ביסודי לפני שעברתי לבשמת.

<אודי גת: ומה היה שם?

<אודי גת: היה השילוב הזה שבין החינוך הפורמלי והלא פורמלי, ובעצם מרכז השבט או מה שקוראים ראש השבט בצופים הוא מורה מבית הספר.

<אודי גת: אין בחינות ביום רביעי, למה?

<אודי גת: כי ביום שלישי יש יום פעילות של הצופים.

<אודי גת: והשילוב הזה שבין תפיסת העולם הבית ספרית, שילד לא גומר את החינוך שלו כשבית הספר נגמר ויש צלצול של פעמון, זה מה שהבאנו לפה.

<אודי גת: מנהלת אגף החינוך של המועצה האזורית היא גם מנהלת המתנ"ס, זה אותו בן אדם, תפקידה הוא לראות את הילד מבוקר ועד לילה, לצורך העניין, וזו תפיסת עולם שאני חושב שמוכיחה את עצמה.

<אודי גת: אחר כך חיקו אותה גם ברמת הנגב וכו', יש מעט מקומות כאלה, אבל אנחנו מאוד גאים וכך אנחנו חושבים, וזה רק כהקדמה.

<אודי גת: אני מתחיל בהשלמת הדברים שלא סיפרתי בדרך, שקשורים למועצה האזורית, והם דברים כלליים שלאו דווקא קשורים לחינוך.

<אודי גת: אז דיברנו קצת על הפרנסות, שזה בעיקר מחקלאות, יש לנו קצת תעשייה, איזה מפעל פלסטיק קטן, מפעל שנאים בקיבוץ אילות, ויש איזה שהוא מפעל, חדש יחסית, לגידול אצות, לוויטמינים ומינרלים ולתוספי מזון בקיבוץ קטורה.

<אודי גת: יש תיירות, אנחנו יחסית בתולים בתיירות.

<אודי גת: בן גוריון חשב שתיירות לא מתאימה לקיבוצניקים ועין גדי אז הוכיחו לו קצת אחרת, כשהתחילו את התיירות אצלם, אבל התיירות פה מתפתחת ואנחנו רוצים לפתח אותה עוד יותר.

<אודי גת: יש חדרי אירוח, יש אטרקציות, יש את המזנון שראינו בדרך וכו', אבל אנחנו חושבים שאנחנו יכולים עוד לפתח, כי יש לנו מה להציע במדבר היפה הזה לתיירים מהארץ ומהעולם, בנוסף לפארק תמנע והחי-בר שהם כאילו מוקדי התיירות שלנו.

<אודי גת: לפני שש-שבע שנים הייתי בכנס בארצות הברית, כנס בנושא של אנרגיה מתחדשת, באו"ם ושם התברר לי שכל העולם מחפש מה שיש בחבל אילות חינם, שזה שמש וקרקע.

<אודי גת: מכיוון שפה יש עוד כמה דברים, כמו גם אנשים טובים ותשתיות, כי גם בסהרה יש שמש וקרקע, החלטנו להקים פה מחלקה שקוראים לה מחלקה לאנרגיה מתחדשת והמחלקה הזאת עוסקת ומטרתה להפוך את חבל אילות לעמק הסיליקון לאנרגיה מתחדשת.

<אודי גת: ככה נתתי את ההנחיה וברוח הזאת זה מתקדם, למה?

<אודי גת: כי אם נצליח לעשות את זה אז אנחנו נגרום לתושבים ממדינת ישראל ואולי מהעולם לבוא לחיות במקום שהוא עמק הסיליקון לאנרגיה מתחדשת, שמדבר את השפה, שמתנהג ומייצר מקומות עבודה.

<אודי גת: בצורה כזאת ליווינו התחלה של פרויקטים לייצור אנרגיה.

<אודי גת: השדה הראשון הקם בקיבוץ קטורה בארץ, עכשיו יש שישה שדות סולריים שעומדים, שניים מהם מחוברים לרשת, כל שאר הארבעה יתחברו בחודשים הקרובים לרשת.

עמרם מצנע: אלה פרויקטים ניסויים?

<אודי גת: פרויקטים לא ניסויים, פרויקטים יצרניים, על ידי חברות יצרניות עסקיות שמייצרות ומקבלות את התמיכה שלנו ואת הקרקע מאחד הקיבוצים ועושות עסק, ובעוד שלושה חודשים מהיום 40% מהחשמל של אילת וחבל אילות מיוצר בחבל אילות ולא צריכים להביא אותו, כמו עכשיו, מתחנת כוח פחמית באשקלון.

<אודי גת: ה-300 קילומטר של הנסיעה מאשקלון גם מבזבז בדרך חשמל וגם פחם, ואנחנו מעדיפים שלא יהיה פחם, ובעוד שנתיים או שנתיים וחצי מהיום 100% מהחשמל בחבל אילות ובאילת, אם יצליחו לפתור קצת בעיה של אגירה, כי בינתיים אנחנו יודעים לעשות את זה ביום ולא בלילה והנושא של אגירה לא מתקדם בעולם כמו הנושא של ייצור חשמל מהשמש.

<אודי גת: אז זה מה שאנחנו מקווים לעשות.

<אודי גת: אבל בשבילי זה לא חשוב אם מייצרים 20% או 40%, בשבילי מה שחשוב שכל הדבר הזה יביא לפה מהנדסים וטכנאים וחוקרים ואנשי טכנולוגיה שעוסקים בכל המרחב הזה שקוראים לו אנרגיה מתחדשת, כולל העובדה שזכינו במכרז של המדינה להקמה של חממה טכנולוגית בתחום האנרגיה המתחדשת בחבל אילות.

עמרם מצנע: זכיתם זה המועצה?

<אודי גת: זכינו זה הקמנו חברה, אבל החברה הזאת הייתה צריכה להעמיד 52 מיליון שקל מול 52 מיליון שקל של המדינה.

<אודי גת: אז אני הלכתי לאוניברסיטת בן גוריון וגייסתי אותם להיות שותפים שלי ואיתם הלכנו ביחד לאורמַת ושראל ואלביט, ושלוש החברות האלה הן חברות ששותפות איתנו בחברה הזאת והם הביאו את הכסף, כי כמובן למועצה ולאוניברסיטת בן גוריון לא היה, הם הביאו את הידע הטכנולוגי שיש להם בחברות האלה.

<אודי גת: אני הבאתי את הייזום ובשביל זה החברה הכלכלית של המועצה היא 5% בפרויקט הזה.

<אודי גת: אבל בשבילי ה-5% זה לא משנה, משנה שחברות הסטרט אפ בתוך החממה הטכנולוגית מחויבות לעשות את זה פה בחבל אילות.

<אודי גת: הקצינו פה מקום ויש היום פה חמש חברות סטרט אפ בתחום האנרגיה המתחדשת, שכל אחת מהן הייתה צריכה לגייס ולהביא לחבל אילות פיזיקאים, חוקרים, מהנדסים, טכנולוגים וזה מה שעשינו בחבל אילות, זה הדבר הגדול שעשינו בחבל אילות.

<אודי גת: זה מתחבר לאותן חברות תעשייתיות עסקיות שבונות פה ומייצרות פה חשמל, ומתחבר למרכז מדע שהקמנו פה בערך באותה תקופה, שייך למשרד המדע.

<אודי גת: יש למשרד המדע איזה שבעה מרכזי מדע פריפריאליים, אנחנו אחד מהם.

<אודי גת: הצלחנו להשיג את זה בתקופה שלא היה שר, כי אופיר פינס בזמנו התפטר מלהיות שר המדע ואיתן ברושי, שהיה המנכ"ל שם, נשאר לבד בלי שר וזאת ההזדמנות שקפצנו עליה והקמנו את המרכז ביחד עם המשרד.

<אודי גת: למרכז המדע הזה יש חוקרים בכל מיני תחומים, גם בתחומי אנרגיה מתחדשת, הוא מרכז מידע לכל ים המלח, הוא כולל את ים המלח, הערבה התיכונה ואותנו, כל אחד והשלוחה וההתמחות שלו.

<אודי גת: אז יש שלושה-ארבעה חוקרים שחוקרים תחומים בתחום האנרגיה המתחדשת, שהשגנו להם מלגות מחקר - - -

שמעון אוחיון: מרכז המדע שלכם הוא עצמאי, או שהוא מחובר - - -

<אודי גת: לאוניברסיטת בן גוריון.

שמעון אוחיון: דרך בן גוריון אל משרד המדע?

<אודי גת: היושב ראש של מרכז המדע שלנו הוא פרופסור מאוניברסיטת בן גוריון, קוראים לו קרקובר.

שמעון אוחיון: אני במקרה גם חבר הוועדה למדע וטכנולוגיה, אז מאוד חשוב לי גם ללמוד מ - - -

<אודי גת: אז הנה למדת משהו.

<אודי גת: זה מסע.

<אודי גת: תשמע מה אני יכול להגיד היום שלא יכולתי להגיד לפני חמש שנים, אני אומר את זה לפני הציבור, החבר'ה פה כבר מכירים, חוץ מבת-אל שאומרת שהיא לא שמעה אותי מדבר כל כך הרבה אף פעם, אבל אנחנו יכולים להגיד שבחבל אילות יש לא רק חקלאות ותיירות, יש חינוך וטכנולוגיה ומדע ומחקר, והמשפט הזה שאני אומר לפני הבנים שלנו ולפני צעירים אחרים בכלל במדינת ישראל הוא משפט שאי אפשר היה להגיד אותו לפני שש שנים.

<אודי גת: והבת שלי, שהיא לומדת היום באוניברסיטת תל אביב, או ילדים אחרים שלנו שמפוזרים, כשאתה רוצה להחזיר אותם לפה הם כנראה לא יטפסו על עצי תמר, לפחות רובם לא, הם כנראה לא יחזרו להיות תמרנים, הם רוצים מרחב אחר של אתגר, של עניין, של תפיסה - - -

עמרם מצנע: בזכות הבחירה.

<אודי גת: בזכות הבחירה, בדיוק כך.

<אודי גת: ואם אנחנו לא נציע להם ואני אגיד להם, 'תשמעו משהו, אני בונה לכם פה מרכז מדע', וזה מה שאנחנו עושים עכשיו, אנחנו בונים פיזית מרכז ב-4 מיליון דולר, שהוא המרכז המדעי הכי גדול מדרום לשדה בוקר, שזה כמעט חצי ממדינת ישראל במרחבים.

<אודי גת: באר שבע זה בדיוק חצי מהמדינה.

שמעון אוחיון: שהוא מתמקד בעיקר במקורות אנרגיה.

<אודי גת: הוא מתמקד במחקר בתחום האנרגיה, זה העיקר, אבל לא רק, גם הידרולוגיה וגיאולוגיה ואפילו סוציולוגיה, לצורך העניין.

<אודי גת: אבל המרכז המדעי הזה הוא העניין.

<אודי גת: כשהיום אתה שואל חוקר למה אתה לא בא לעשות את המחקר שלך פה?

<אודי גת: הוא לא אומר שאין לו משכורת פה, אנחנו יודעים להציע לו משכורת, אין לו מעבדה פה, אין לו סביבה של מדענים סביבו שיכולים לדבר את השפה.

<אודי גת: לכן אם נייצר מקום כזה שיהיה אטרקטיבי לחוקרים, מכל הסוגים, דוקטור, Ph.d, פרופסור, לא משנה מה, תהיה להם סביבה מחקרית כזו, כמו שיש בקרית עתידים בתל אביב.

<אודי גת: בקרית עתידים בתל אביב, כל ההיי טק יורדים לארומה למטה ומדברים ביחד את השפה של הטכנולוגיה.

<אודי גת: אנחנו רוצים לייצר את זה פה ואם נייצר פה נוכל להביא את הבנים שלנו חזרה, נוכל להביא צעירים אחרים.

שמעון אוחיון: החיבור עם מה שקורה באילת, בבן גוריון?

שמעון אוחיון: או עצמאית?

<אודי גת: אנחנו רוצים שהמקום הזה יהיה המעבדות, מעבדות השדה ומעבדות המחקר, לתואר ראשון ושני באנרגיה מתחדשת שיהיה בקמפוס בן גוריון, כשאוניברסיטת בן גוריון היא חסות אקדמית גם פה וגם שם.

<אודי גת: אתה לא מאמין כמה קשה לפתוח חוג בקמפוס בן גוריון.

<אודי גת: אנחנו עושים מאמצים אדירים, לא מצליחים בינתיים, אלא רק מסלולים קטנים ופה איזה קורסים, לפתוח לימודי אנרגיה מתחדשת.

<אודי גת: דרך אגב, היחידים באירופה.

<אודי גת: אין לימודי תואר ראשון באנרגיה מתחדשת בכל אירופה.

<אודי גת: יש בארצות הברית, יש בכל מיני מקומות בעולם.

<אודי גת: אמרנו, בואו נהיה ראשונים, הלכנו לאוניברסיטת בן גוריון ואיזה בירוקרטיה וכמובן המל"ג והוות"ת וכו' וכו', מאוד מאוד מסובך.

<אודי גת: אבל זה יכול היה להיות אטרקטיבי גם לאילת, מקום כזה.

<אודי גת: אז הנה, ציירתי איזה שהיא תמונה.

<אודי גת: אנחנו מאוד גאים להיות חקלאים, אנחנו מאוד גאים שיש לנו תעשייה מיוחדת ויש לנו תיירות מיוחדת וכו', אבל - - -

עמרם מצנע: למרות שהדורות הבאים, אמרת, לא יטפסו על עצי התמר.

<אודי גת: נכון, אבל אנחנו לא יכולים להיות גאים בלי להסתכל קדימה.

שמעון אוחיון: עם אמצעים מתקדמים.

<אודי גת: כן, גם זה נעשה פה.

<אודי גת: אנחנו מאוד גאים, אבל אנחנו חושבים שאנחנו צריכים לפתוח את המרחב, כמו שאמרת, מרחב העשייה, העניין, האתגר לצעירים, שיש להם רצון לעשות דברים אחרים.

<אודי גת: אז זה מה שאנחנו עושים בחבל, אבל אמרתי בדרך שאנחנו רק 4,200 אנשים ואנחנו צריכים לגדול פה בעוד 4,200, בעוד 20 שנה.

שמעון אוחיון: אל תחכה 65 שנה בשביל לגדול.

<אודי גת: אני לא, אנחנו עושים מאמץ, אתה יודע.

<אודי גת: זה גם תלוי בכם, במידה מסוימת, בבית המחוקקים שלנו, כי אנחנו, להבדיל מפעם, כשתנועת ההתיישבות העיקרית, הסוכנות היהודית והמפלגות השונות שתפיסתם הייתה יותר התיישבותית זנחו פה ונשארו פה כמה צווארי בקבוק בכשל השוק הזה של המרחק שלנו ממרכז הארץ שלא נפתרים על ידי המדינה.

<אודי גת: אני מנסה לעבוד עליהם מאוד קשה, אבל זה נושא של דיור וזה נושא של תמיכה ועזרה, חלק מהנושאים יעלו פה, אני רק אעלה דוגמה קטנה, אחר כך שושי תדבר על זה.

<אודי גת: הבוקר הסתובבתי פה עם הסופר דוד גרוסמן, הוא היה פה בביקור.

<אודי גת: בפעם האחרונה שהוא היה פה זה לפני 25 שנה, הוא אמר, ואנחנו נדנדנו לו כבר שנתיים שיבוא לפה והוא בא ועשיתי לו סיור קצת בחבל וכו'.

<אודי גת: אני אומר לו מה שאמא שלי אומרת עד היום, 'זה שעזבת את חיפה, הדבר הכי גדול שוויתרת זה על תרבות'.

<אודי גת: היכולת, הנגישות, האפשרויות של מישהו שגר בעיר גדולה, כמה שאנחנו עושים מאמץ גדול פה, אין מה להשוות.

<אודי גת: אנחנו משקיעים בזה כסף והמון יכולת, וכשאתה מבין שלהביא לפה הצגת תיאטרון זה פי שניים יקר, להביא לפה זמר זה פי שניים יקר, להביא לפה את דוד גרוסמן, שצריך לישון פה בלילה וצריך להטיס אותו וכו' וכו', הכול יקר.

<אודי גת: אני חושב שחלק מתפקידה של הוועדה שלכם הוא לראות איך מגשרים על הפערים האלה של הפריפריה.

<אודי גת: כלומר איך לתת את הדלתא, או איך לעזור בדלתא הזאת שעולה לנו לקבל תרבות כמו לתושב במרכז הארץ.

<אודי גת: זה מה שאני מעלה, אבל בטח שושי תאריך על זה אחר כך.

<אודי גת: אותו דבר בחינוך.

<אודי גת: אנחנו תיכף נדבר על הקטע החינוכי, אני יכול ככה לרדת הצידה, יש פה הרבה אנשי חינוך שידברו על זה, אבל בגדול זה אותו דבר, עולה לנו הון כדי לתת לילד, ההוראה שאני נתתי זה לפחות כמו במרכז הארץ.

<אודי גת: כלומר אפילו יותר טוב אנחנו רוצים, כדי שאנשים יבואו לפה.

<אודי גת: אבל זה כמובן עולה הון, כי מספר הילדים במגמה קטן, כי אנחנו קטנים.

<אודי גת: אז נתתי פחות או יותר סקירה, כמובן במגבלת הזמן.

<אודי גת: נתתי את הרצון שלנו לגדול, אבל אנחנו לא רוצים להיות חיפה או תל אביב, תסלח לי, עמרם, אנחנו רוצים לגדול - - -

<יהודית גידלי: אבל ירוחם אתה רוצה להיות.

<אודי גת: ואנחנו רוצים לגדול באטיות ובחזון שלנו לשמור על הסביבה, כי בה אנחנו חיים ורובנו נמצאים פה.

עמרם מצנע: אתם רוצים להיות רחוקים אבל להרגיש קרובים.

<אודי גת: בדיוק ככה, בדיוק הגדרת נכון, ליהנות מהמרחק, ויש מחירים, אבל אנחנו מוכנים לשלם אותם ואנחנו מסוג המתיישבים הלא קוטרים.

<אודי גת: אנחנו לא באים כל יום וצועקים וכו', אבל אנחנו כן חושבים שהמדינה יכולה קצת בכמה מקומות לתקן כמה מכשלי השוק שקיימים פה.

<אודי גת: היינו לפני שבוע אצל מנכ"לית משרד התרבות והספורט, אורלי, והסברנו לה, היא מכירה גם, היא הייתה פה בביקור, והיא אומרת, 'התקציב מוגבל', 'הקול קורא לא מאפשר', כל מיני דברים שהם בסופו של דבר המגבלות למה לא קורים דברים, אבל בעיקרון זה ככה.

<אודי גת: לא הצלחתם, אני בטוח, אבל טעימה ממה זה חבל אילות, טעימה מהיום יום שלנו, איך אנחנו מתקיימים ואיך אנחנו עושים.

<אודי גת: אנחנו מנסים להביא צעירים, כי אנחנו, הוותיקים שאתם רואים פה, מתבגרים, יש לנו פערים דמוגרפיים שאותם אנחנו מנסים למלא בין היתר בעזרה של קבוצות צעירים מסוג שעמר מייצג פה, כי אנחנו זקוקים לאותם צעירים והצעירים - - -

עמרם מצנע: מהבנים שלהם, מה אחוז החוזרים?

<אודי גת: רוב הקיבוצים שלנו עוד לא במצב שהבוגרים שלהם, בני 30 ומשהו, שזה הזמן לחזור, כי לפני זה אין מה לדבר על חזרה, לפני שגומרים את האוניברסיטה ואת הטיולים ויש טעם מהמקום האחר הזה, ובקיבוצים היותר ותיקים, שזה בעיקר יטבתה, אילות וקטורה, אז באילות וקטורה המצב פחות או יותר, וביטבתה המצב קצת יותר טוב, משהו כמו 20% חוזרים.

<אודי גת: כל עוד אנחנו מצליחים לעניין אחרים שגדלו בחיפה, תל אביב וכו', להתעניין במקום הזה ולמלא את השורות, זה בסדר, אני מרשה לבת שלי, למרות שהייתי שמח מאוד אם היא תהיה לידי פה כמובן, אני אתן לה את האפשרות לבחור את דרכה ואת מיקומה ואת האתגר שלה בחיים, גם אם הוא לא יהיה פה.

עמרם מצנע: מה צוואר הבקבוק?

עמרם מצנע: הרצון של אנשים לבוא לגור פה, או קרקע, או דיור, או תעסוקה?

עמרם מצנע: מה צוואר הבקבוק, הנקודה?

<אודי גת: שני צווארי בקבוק עיקריים.

<אודי גת: אחד זה תעסוקה ושני זה דיור.

<אודי גת: למה דיור?

<אודי גת: שזה נשמע קצת מצחיק, דיור משום שמתוך עשרה קיבוצים שמונה הם קיבוצים שיתופיים, שקיבוץ שיתופי שזו תפיסת עולמו וערכו והאגודות השיתופיות, בונה בתים למי שהתקבל לקיבוץ.

<אודי גת: כלומר הקיבוץ שלי בנה לי את הבית לפני שאני הגעתי.

<אודי גת: אני הגעתי, אני חבר קיבוץ והרכוש הוא רכוש קיבוצי.

<אודי גת: מה המשמעות?

<אודי גת: הקיבוץ שלי, או קיבוץ סמר, כל הקיבוצים פה, לא יכולים ללכת לבנק לקבל משכנתא, כי לא ניתן למשכן את יחידת הדיור הזאת, אי אפשר לבודד אותה מהשטח הקיבוצי כולו, אי אפשר לקבל משכנתא, הקיבוצים ללא הון לבנייה - - -

עמרם מצנע: אבל רוב הדיור בקיבוצים נבנה בעזרת המחלקה להתיישבות.

<אודי גת: משרד השיכון.

<אודי גת: זה בדיוק צוואר הבקבוק, אתה מתאר אותו נכון.

<אודי גת: למעט יטבתה, לקיבוצים אין הון.

<אודי גת: לא בוכים, לא מתלוננים, אבל אין כסף להשקעה.

<אודי גת: המשמעות, היום בקיבוצים שלנו לא בונים לטובת דור העתיד שיגיע, ולכן אין בנייה ואין גידול.

<אודי גת: המדינה הכירה בכשל השוק הזה בעבר ועשתה מה שקוראים בנייה תקציבית.

<אודי גת: זה מושג שהמדינה בנתה, העבירה את הבית לעמידר ועמידר השכיר לנו את הדירות.

עמרם מצנע: זה כבר לא בונים.

<אודי גת: לא קיים יותר, המדינה ירדה מהעניין הזה, החטיבה להתיישבות היום קצת עוזרת בבתים יבילים, הסוכנות היהודית כבר לא קיימת, כלומר הסוכנות קיימת, אבל המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית לא קיימת והתוצאה של זה היא סטגנציה בבנייה ובגידול בחבל אילות.

<אודי גת: זה מאוד מאוד ברור שאיפה שגדלים היום זה איפה שהשוק הפרטי, כי אנשים יכולים לקנות את ביתם והם באים, אבל אנשים שרוצים חיי שיתוף, קהילה אחרת מאשר יישוב קהילתי לא יכולים לבוא כי אין לנו בתים.

<אודי גת: ודבר שני, אמרתי את זה בדרך, אנחנו עושים מאמץ גדול ואנחנו מקווים שלאט לאט זה נפתר, זה עבודה.

<אודי גת: אני אומר תמיד שחוץ מאווירונאוטיקה, כל אחד יכול למצוא פה איזה שהוא מקום עבודה.

עמרם מצנע: אני מבין שחוות קהילתיות לא באות בחשבון בקיבוצים שיתופיים?

<אודי גת: בקיבוצים שיתופיים אין, יש פה קיבוץ אחד שעושה הרחבה קהילתית, שהוא לא קיבוץ שיתופי, זה קיבוץ יהל, אבל קיבוץ יהל זה 70 קילומטר מאילת, הבן אדם שבא לחיות את חייו הפרטיים, לא כחבר אגודה בקיבוץ, צריך להתפרנס ממשהו וזה חלק מצוואר הבקבוק השני שדיברתי.

<אודי גת: זה מאוד מסובך, אנחנו מאוד מאמינים שזה יצליח, הנה עליזה מיהל פה, אבל זה מאוד מאוד מסובך.

<אודי גת: בקיצור, אנחנו במספרים קטנים.

<אודי גת: איך אומרים?

<אודי גת: אנחנו במספרים קטנים.

<אודי גת: שושי, אני מעביר לך את שרביט ההובלה.

<שושי ירון: אני רציתי דווקא להתייחס לאיזה שהיא הצעת חוק שעברה כרגע בקריאה טרומית, שיזם חבר הכנסת שיצא לרגע ואנחנו נחכה שהוא יחזור, אבל בינתיים אני כן אבקש להתייחס גם לנושא התרבות והאתגר לקיים אותה בפריפריה וניתן לאיילת לומר כמה דברים בעניין, שתוכלו להתרשם ולשמוע ולהבין באמת את האתגרים שאנחנו מתמודדים איתם ושאתם תוכלו לעזור לנו לקדם.

<אודי גת: רגע, איילת, ברשותך, גם כדי לא לשכוח וגם כי אני חושב שזה מאוד חשוב, ואין לנו פה נציג של נעל"ה, אבל יש לנו בחבל אילות פרויקט נעל"ה ואנחנו יודעים את המאמצים שאתה עושה כדי שמנהלת נעל"ה לא תצטרך להתמודד כל שנה במכרז חדש שהמדינה מוציאה לניהול נעל"ה.

<אודי גת: אז אנחנו רוצים בהזדמנות חגיגית זאת לעודד אותך במהלך שאתה מוביל, אני חושב שהוא מאוד מאוד חשוב, אנחנו נהנים מאוד מפרויקט נעל"ה שנמצא בקיבוץ אילות כפנימייה, אבל לומד בבית הספר שלנו, זה מעשיר את התלמידים, זה מגדיל את מספרם, זה מאפשר אפשרויות שאי אפשר לעשות במספרים יותר קטנים, ומעבר לזה שזה איזה שהיא תרומה שלנו כאן במרחק רחוק ממרכז הארץ לעשייה לאומית ואנחנו מאוד מאמינים בפרויקט הזה.

<אודי גת: אז כל מה שאתה צריך אתה יכול למצוא פה כעזרה לקידום המצב שהמנהלת הזאת לא עומדת כל פעם למבחן.

<אודי גת: זה פשוט מדהים אותי, הסיפור הזה של ההפרטות, על כל דבר, אבל גם על זה?

<אודי גת: אז אנחנו רוצים שתדע, ואנחנו יודעים שאתה מעורב בזה.

<אילת קריספין: אני אילת, אני מנהלת את מחלקת התרבות שבע שנים, אני מתעסקת בתחום התרבות כבר כמעט 30 שנה פה באזור ואני חושבת שזה מאפיין את כל הנציגים שיש פה מהחבל, שבעצם כל אחד בתחומו מנסה ליצור משהו ייחודי ואטרקטיבי שייתן סיבה למי שחי להיות שמח בזה שהוא התרחק.

<אילת קריספין: וגם שיהיה אטרקטיבי לילדים שלנו וגם לאחרים לחבור לזה, כאילו לייצר איזה שהיא חוויה שהיא מאוד ייחודית ואיכותית במיוחד, כדי שהיא תצדיק את למה לי להיות כל כך רחוק, אני מרוויח ומקבל דברים ואני מייצר דברים, שזה לב העניין.

<אילת קריספין: אני אחראית על התחום הזה, שאחרי שאם מצאתי דיור טוב ועבודה ויש חינוך בעצם השאלה מה הבן אדם עושה אחר כך, במה ממלאים חייו ואני חושבת שהקהילה שלנו פה, יש לה אפיון כזה של ציבור מאוד נלהב בתחום התרבות, גם כקהל, גם כצרכן וגם כמייצר.

<אילת קריספין: יש פה אנשים מתחומי האמנויות שמייצרים מיזמים בכל תחומי התרבות, תיאטרון, אמנות פלסטית, מוזיקה, בצורה שלפעמים אנשים באים ואומרים 'מה, זה רק 4,000 אנשים כאן?

<אילת קריספין: ' כי כאילו זה איזה שהיא הוויה מאוד מאוד משמעותית בחבל.

<אילת קריספין: אני מאמינה ואני משתדלת לתחזק אותה ולהעצים אותה ולגוון אותה ולתת לאנשים כל הזמן שתהיה תשוקה לתחומים האלה, כי אני מאמינה שזה נותן טעם למאמץ, לקושי ומחבר אנשים.

<אילת קריספין: בסך הכול הם מתחברים סביב חוויות שהם חווים יחד ומייצרים יחד, ואנחנו, עם הפיזור הזה של המון יישובים קטנים, אודי, ודאי נגעת בזה קודם, אבל בעצם המציאות היא שזו מועצה עם שטח הכי גדול, אפשר לומר, והאוכלוסייה הכי קטנה, כמעט, והיא מפוזרת על פני השטח הזה, ואיך אנחנו יוצרים לה תודעה של קהילה, גם אחרי שעות העבודה.

עמרם מצנע: מה יש לכם בפועל?

<אילת קריספין: אז בפועל יש לנו אירועים שאנחנו פונים - - -

עמרם מצנע: יש את מפעל המנועים.

<אילת קריספין: יש לנו אולם תרבות מרכזי שבו מתקיימים רוב המופעים הקנויים, אם זה לילדים, מבוגרים ונוער.

<אילת קריספין: אנחנו חוברים גם לאילת, למשל במפעל המנועים, בתחום של תיאטרון.

<אילת קריספין: יש לנו הרבה שיתופי פעולה, גם עם אילת, גם עם היישובים, כך שיש תרבות שנעשית פה במרכז האזורי, תרבות שאנחנו צורכים באילת ותרבות שאנחנו יוצרים ביישובים השונים, שכל יישוב מייצר לעצמו אך גם מזמין אליו אנשים מהיישובים האחרים.

<אילת קריספין: התרבות הזאת מורכבת מתרבות שאנחנו קונים ומביאים אלינו, מחד, ומאידך תרבות שאנחנו מייצרים.

<אילת קריספין: בעצם יש פה אולפן מוזיקה משובח, אנחנו יוזמים הפקות של תיאטרון.

<אילת קריספין: יש פה עשייה תרבותית, לא מעט חוגים שפועלים במסגרת המתנ"ס, של מחול, אמנות פלסטית, ובעצם את התוצרים שלהם אנחנו או מציגים או חוברים לאיזה שהן הפקות.

<אילת קריספין: אז יש פה סך הכול חיי תרבות, אני מניחה שבכל פרמטר כמעט לכמות התושבים, הם ערים, ויש בכל המדדים, גם הארציים, בשנתיים הקודמות זכינו במקום שני בפרס של תרבות במועצות אזוריות על פעילות תרבותית, גם בהיבט של ההשקעה וגם של העשייה.

<אילת קריספין: אם לדבר על הקשיים, בעצם אנחנו נתקלים, עוד פעם, באותם קשיים של מרחקים גם בין היישובים וגם מהמרכז, אז כל הנושא של עלויות של תרבות, כל מה שכרוך, אודי הזכיר את הביקור של גרוסמן אתמול, כל מה שקשור להסעות, לינות, ביטול זמן - - -

עמרם מצנע: בביקור של גרוסמן היה גם ערב איתו?

<אילת קריספין: כן, כמובן.

<אילת קריספין: היה ערב איתו אתמול למבוגרים והיום לבית הספר.

עמרם מצנע: וכמה מבוגרים הגיעו לערב אתמול?

<אילת קריספין: 180 אנשים.

<אילת קריספין: אני אומרת שכל פעילות - - -

<אודי גת: בשביל פה זה הרבה.

<אילת קריספין: בשביל פה זה המון.

<אילת קריספין: כל פעם שאנחנו ממלאים אולם, זה 400 אנשים מהחבל מגיעים, מתוך כלל האוכלוסייה הזאת, וזה קורה לא אחת.

<אילת קריספין: כבר לעיתים קרובות אנחנו אומרים 'המקומות אזלו', זו כן מציאות שקיימת פה.

<קריאה: האולם לא יכול להכיל יותר מ-400 אנשים.

<אילת קריספין: אני אומרת שמתוך כך, לא משנה, זאת אומרת יש היענות.

<אילת קריספין: מצד שני באמת העלויות הן גבוהות ובהרבה מהמדדים אנחנו אפילו לא נכללים, כי בהגשות לבקשות לא נכלל העניין הזה, בשום מקום הכי רחוק בארץ אמן לא לן והוא לא מוטס לשם והוא לא כמובן מוסעד, אז העלויות הן נרחבות, גם בהיבט של הבאת אמנים וגם בהיבט של להביא מנחה.

<אילת קריספין: יש לנו חבורת זמר משובחת שפעילה 25 שנה.

<אילת קריספין: כדי שהיא תעמוד בסטנדרטים הארציים ואף בינלאומיים, אז זה אומר להביא מנחה מבחוץ.

<אילת קריספין: כל מה שקשור בלהביא אנשים מבחוץ שיקדמו את זה.

<אילת קריספין: בנוסף לזה, באמת כל העלויות של הנסיעה של אנשים אל האירועים ועל מנת לקיים את הפעילות הן עלויות גבוהות ביותר.

<אילת קריספין: צריך לציין שבעצם רוב תושבי המועצה, מתוך כך שהם ביישובים שיתופיים, אין להם רכבים פרטיים, אז בעצם כל העלויות של האוטובוסים שמסתובבים כדי לאפשר זה בעצם חלק נכבד ממה שהוא תקציב התרבות, כמו תקציב הספורט ומן הסתם תקציב החינוך.

<אילת קריספין: יוצא שהרבה הרבה אוטובוסים מושקע בתקציב שלנו.

<אילת קריספין: זה ככה סקירה והמקומות של העזרה במרחק בנושא של כספים, אני חושבת שהוא הדבר המרכזי שהיינו מצפים לו.

<אודי גת: אלה דברי התרבות.

<אודי גת: לא נמצא פה איתנו רכז הספורט שלנו, הוא חלה, אבל אני רק אגיד שזה מאוד דומה.

<אודי גת: בסך הכול אני אתן לכם דוגמה הכי קטנה, יש לנו ענף כדוריד מתפתח וקבוצת כדוריד מכל מיני גילאים וצריכים לאסוף ילד מקיבוץ אילות ושני ילדים מקיבוץ יהל וילד מקיבוץ נאות סמדר ושני ילדים מקיבוץ יטבתה, אפילו הבן של אילת שם ואנחנו אוספים אותם ביחד לקבוצת כדוריד אחת שצריכה להתאמן פעם-פעמיים בשבוע.

<אודי גת: עלויות ענקיות של הדבר הזה.

<אודי גת: אחר כך הקבוצה הזאת צריכה לנסוע לליגה של הגיל הזה, שהיא ליגה שמגיעה עד נס ציונה.

<אודי גת: זה הדרום, שתבינו.

<אודי גת: נוסעים ילד בכיתה ה', ו', ז', ח', לנס ציונה למשחק כדוריד וחוזרים.

<אודי גת: אז בסדר, הוא מנס ציונה פעם אחת קורה לו בסיבוב שהוא צריך להגיע לפה, למשחק החוץ שלו, אבל פה, חוץ מבית יש לנו שבעה-שמונה משחקים כאלה לכל מחזור וזה כמובן קריטי.

<אודי גת: אז גם בספורט, כמו בתרבות, זו דוגמה טובה, וזו הוועדה לתרבות וספורט, לא רק לחינוך, אז אנחנו אומרים את זה פה, המושגים הם לא יאומנו לגבי - - -

שמעון אוחיון: מרכזי הספורט עוזרים לכם?

<אודי גת: מרכזי הספורט, אין - - -

עמרם מצנע: אין להם כסף, הכול דרך מועצת ההימורים.

<אודי גת: אין מקדם, זה מה שהיה צריך לקרות.

עמרם מצנע: זאת אומרת להעביר ישירות מהמועצה להימורים.

<אודי גת: מה שהיה צריך לקרות זה שכמו שהמשרד, לצורך העניין, נותן לוואי וזד וכו', הוא היה צריך להגיד פה 'אוקיי, פה זה 1 פסיק 3 מקבל, כי אתם רחוקים', איזה שהם מקדמים.

<אודי גת: פעם במשרד החינוך בבנייה זה היה ככה, אמרו לנו אוקיי, אנחנו מבינים, אתם צריכים לקבל 30% יותר.

<אודי גת: כל דבר עולה פה לבנות 30% יותר, אז הם אומרים אוקיי, תקבלו 1.3, אבל גם את זה ביטלו.

שמעון אוחיון: לא הבנתי, במסגרת איגודי הספורט שום דבר?

<אודי גת: הפועל נותן לנו.

<אודי גת: הפועל חבל אילות בכדוריד נותן לנו, אבל הוא לא נותן לנו אחרת ממקום אחר.

שמעון אוחיון: אם היינו משקללים את הקריטריון, שהוא ייקח בחשבון את הצד התחבורתי?

עמרם מצנע: לא, המרכזים הם צינורות בלבד.

שמעון אוחיון: כן, ברור, ברור.

עמרם מצנע: הנוסחה היא הקבוצה, באיזה מקום היא בליגה וכמה קבוצות יש לך.

עמרם מצנע: זאת אומרת למקום שהוא עם 4,000 תושבים, אז מה שהוא יקבל ממועצת ההימורים זה די נמוך.

<אודי גת: קטן, ואין מקדם למרחק.

<אודי גת: זה העניין העיקרי.

עמרם מצנע: בסדר, אם מה שאתה מקבל הוא כל כך נמוך, אז גם המקדם לא - - - 1.3, 1.5, המקדם לא יביא אותך לסכום נורמלי.

<שושי ירון: אני חושבת שכל מה שמנחה אותנו בדיון הזה זה הנושא של צמצום - - -

עמרם מצנע: בואו נעבור לחינוך.

<אפרת אדר: אם אפשר משפט בהקשר לתרבות ולהזכיר את סל התרבות הארצי ואת הקשר המאוד חשוב לנו, בבית הספר באזור, הקשר לאפשר לנו לחשוף את התלמידים למגוון רחב של תחומי עשייה, יצירה, לאמנים וכו' וכל פגיעה בארגון החשוב הזה גם תפגע ב - - -

עמרם מצנע: אנחנו רק לאחרונה עשינו דיון די ארוך על זה, היום יש שם 6 או 7 מיליון, והמלצנו להכפיל את הסכום הזה.

עמרם מצנע: דרך אגב, אני לא אמרתי את זה באילת, אבל אחד התחומים המרכזיים שהוועדה לקחה על עצמה זה הנושא של דיפרנציאציה בין מרכז לפריפריה.

עמרם מצנע: וזה לא מקרה, כי אני רגל בחיפה ורגל בירוחם, ולמדתי היטב - - -

<אודי גת: את ההבדלים.

עמרם מצנע: הייתי אומר שהמרחק הוא לא רק בקילומטרים וזה אחד הדברים שאנחנו מנסים לדחוף אותו בכל המשמעויות שלנו, שלכל דבר תהיה השלכה בתקציב המדינה.

עמרם מצנע: לתל אביב ולחיפה פחות ולירוחם וללוד ולאילות ולאילת - - -

שמעון אוחיון: כשהמאבק הוא לא קל.

שמעון אוחיון: אתמול מה שאתה חשבת, שמוטקה ששון וזה, אתמול הייתה לי שיחה מאוד קשה עם ראש עיריית רחובות, 'אתה לא תיקח מזה'.

עמרם מצנע: אני לא נבהל מזה.

עמרם מצנע: מאחר שאני מכיר את הכול, זה לא מבהיל אותי, אבל זה באמת חלק מהעניין.

<שושי ירון: אז אני מבינה שמה שמנחה את עבודת הוועדה זה באמת הרעיון של צמצום פערים והתייחסויות לפריפריות גיאוגרפיות.

עמרם מצנע: נכון.

שמעון אוחיון: מה עושה אולפן המוזיקה שלכם?

שמעון אוחיון: את מי הוא משרת?

<אילת קריספין: הוא משרת גם תלמידים, מכיתה ב' ועד י"ב, וכן מבוגרים שלומדים מוזיקה והרכבי מוזיקה שפועלים.

<אודי גת: לימודי המוזיקה של המתנ"ס, לצורך העניין, מכיוון שהמרחקים גדולים וקשה להביא ילד ללמוד פסנתר אחרי שעתיים שהוא גמר בית ספר וחזר הביתה, אז הם משתלבים במערכת הלימודים בתוך היום.

<אודי גת: בעצם מוציאים אותם וזה מסתדר עם המערכת והם לומדים וזה חלק מאולפן המוזיקה.

<אודי גת: וכמובן מבוןגרים ואחרים והרכבים שונים וכו' וכו', מגמת מוזיקה.

עמרם מצנע: בואו נשמע קצת את המנהלות.

<שושי ירון: אז קודם כל אני חושבת שלשמוע מנהלות אנחנו נשמע בשלב יותר מאוחר, נעלה לתוך בתי הספר, אבל יש כן סוגיה שמאוד מאוד חשוב לי להעלות כאן והיא בהמשך לנושא של צמצום פערים, לגבי הצעת החוק שאתה, חבר הכנסת אוחיון, יזמת ושעבר קריאה טרומית, עידוד מקצוע ההוראה.

שמעון אוחיון: אני מחכה שעמרם יעזור, אני בונה על התמיכה של עמרם.

<שושי ירון: שתי סוגיות שרצינו להעלות כאן, שהן סוגיות מאוד קריטיות עבורנו, אחת זה נושא של גיוס מורים והשנייה זה הנושא של התמקצעות צוותי הוראה.

<שושי ירון: אני אשמח לשמוע מכם האם חבל אילות ייכלל ב - - -?

עמרם מצנע: החוק הזה, לפי דעתי, לא ייתן פתרון לזה, כי הבעיה היא, עוד פעם, הדיפרנציאציה.

עמרם מצנע: כלומר איך אתה מעודד מורים ללכת למקומות מרוחקים, בעיקר במקצועות השונים שהם חסרים, אנגלית, מתמטיקה, פיזיקה, מדעים למיניהם.

עמרם מצנע: זה עלה באילת גם.

שמעון אוחיון: עידוד מקצועות במקומות מרוחקים, זה קיים, אני מקווה שהאוצר יקצה את התקציבים המתאימים וייתן אפילו כפל, גם למקצוע נדרש וגם לעניין הגיאוגרפי.

שמעון אוחיון: יש לנו מאבק, אני מקווה שנוכל להצליח בזה.

עמרם מצנע: אני הזמנתי מחקר לעניין הזה, המחקר מראה שעידוד למקצוע נדרש הוא פחות אפקטיבי.

עמרם מצנע: כשאתה אומר עידוד מקצוע נדרש, זה אומר שגם בתל אביב אתה תעודד נגיד מקצוע נדרש והמחקר מראה שזה לא - - -

שמעון אוחיון: אם 34% מן המורים שמלמדים מתמטיקה היום במדינת ישראל, רק ל-34% יש תואר אקדמי בתחום הידע, זה מצב גרוע.

שמעון אוחיון: אני לא יכול כל הזמן רק לדבר על ההיבט הזה בלי לנסות לבוא ולהגיד גם על ההיבט הלאומי.

שמעון אוחיון: ודאי שמורה למתמטיקה שיירד גם לאזור אילות ואזור הערבה, נעודד אותו בזה שהוא יקבל כפול, גם בגלל שהוא מלמד מתמטיקה ובגלל שהוא ירד דרומה.

עמרם מצנע: בסדר, מה שאני מנסה לומר, מה שהמחקר מוכיח, שתמרוץ משיג את מטרתו כשאתה מדבר על מקומות מרוחקים, מרוחקים שאליהם מורים לא הולכים ככה סתם, ואנחנו מנסים לקדם את זה.

עמרם מצנע: בהחלט.

<שושי ירון: אז זה מאוד מאוד חשוב לנו.

<שושי ירון: אני משערת שהנקודה עלתה גם באילת, אבל אצלנו המצב הוא קריטי פי כמה, מכיוון שאם אילת עדיין נחשבת לאיזה שהיא עיר מחוז, או איזה שהוא סוג של מטרופולין באזור, המרחק אלינו הוא עוד 40 קילומטרים.

עמרם מצנע: אתם מקבלים את אותה התייחסות כמו אילת?

<שושי ירון: כן, במסגרת התקנה.

עמרם מצנע: אותה התקנה, כתקנה ייחודית.

<שושי ירון: כן, אנחנו נמצאים במסגרת התקנה הייחודית.

<אודי גת: אני שמח שבמשרד החינוך עדיין מתמידים בה.

<אודי גת: יש משרדים אחרים שפעם היה - - - אתה יודע, גם צבא ידע פעם לעודד כאלה שמגיעים לפה וכו', היום זה מידרדר ומשרד החינוך יודע לתת את התמיכה גם למורים.

<אודי גת: זה עדיין קשה להביא, זה לא - - -

עמרם מצנע: כן, זה לא פשוט.

<אודי גת: דרורי גניאל יודע לבטא את זה בדרך כלל מאוד ברור, מאוד קשה להביא מורים, במיוחד במקצועות החסרים, במדעים זה פשוט בולט.

<אודי גת: מה, רק ל-34% למורים למתמטיקה יש תואר במתמטיקה?

<אודי גת: זה משהו מדהים.

שמעון אוחיון: ויש גם מורים שעוד מעט יוצאים לפנסיה והמצב יהיה יותר גרוע.

<אפרת אדר: אז מעבר לקושי ולמורכבות בגיוס מורים, קיים כאן קושי מאוד גדול בהתמקצעות הצוות, בפיתוח הצוותי, בהשתלמויות.

<אפרת אדר: זאת אומרת אנחנו רחוקים והיכולת באמת לעלות ולהשתתף בהשתלמויות כל שבוע או אחת לשבועיים היא לא קיימת.

<אפרת אדר: זאת אומרת מעבר לגיוס, באמת ההתמחות של כל מורה ומורה בתחום הדעת היא מאוד מורכבת כאן.

עמרם מצנע: אני מניח שבית הספר התיכון פה, ההישגים שלו בטח ברמה גבוהה.

<אפרת אדר: מאוד.

עמרם מצנע: הנחה די הגיונית וטבעית.

עמרם מצנע: אז עובדה שעושים את זה.

<אפרת אדר: אנחנו מתמודדים, אנחנו מתעקשים, אנחנו לא מוותרים, אבל יש הרבה מאוד קשיים.

<אפרת אדר: יש לנו הישגים יפים בתחום הלימודי, ולא רק בתחום הלימודי, בתחום החברתי, בתחום הערכי, אני ארחיב בהמשך, אני אגיד שבתשע"ב אחוז הזכאות לבגרות היה 78% ובתשע"ג 87%.

<אפרת אדר: זה חינוך מיוחד, תלמידים משתלבים, תלמידים משולבים עם צרכים מגוונים.

<אודי גת: נדבר למעלה על זה.

עמרם מצנע: לא, מה שאני רוצה לומר, אודי - - -

<אודי גת: אתה צודק, אבל מקצועות מדעיים זה לא - - - אין לנו מורים למתמטיקה מספיק טובים ואיכותיים ומספיק כדי לעשות פה ש-20% ממחזור גילאי ילמד חמש יחידות.

<אודי גת: זו דוגמה.

<אודי גת: בוודאי פיזיקה.

<אפרת אדר: בשכבה י"ב לומדים שלושה תלמידים בהיקף של חמש יחידות.

<אפרת אדר: רק שלושה, זה מחזור קטן.

עמרם מצנע: מתוך כמה?

<אפרת אדר: מתוך 60 תלמידים.

<אפרת אדר: זאת שכבה לא גדולה.

שמעון אוחיון: אבל לא ממצים את כל הפוטנציאל.

שמעון אוחיון: יש פוטנציאל שלפחות 20%-25% כן יילכו למתמטיקה חמש יחידות ואנחנו מונעים זאת מהם, משום שלא נותנים להם את המורים הטובים ביותר.

<אפרת אדר: כדי להתמודד עם הסוגיה הזאת השנה נכנסנו בכיתה י' - - -

<אודי גת: נמשיך שם.

<אודי גת: אנחנו עולים עכשיו לבית הספר.

<אודי גת: (בדרך לבית הספר)

<אודי גת: - - - החממות של המו"פ החקלאי.

<אודי גת: יש לנו מו"פ חקלאי, בנוסף למו"פ המדעי שהזכרתי קודם.

<אודי גת: הנה משהו שניסיתי לסדר ב-14 השנים - - -

עמרם מצנע: בערבה התיכונה יש להם את זה, גדול.

<אודי גת: יש בערבה התיכונה, גדול, וגם פה גדול.

<אודי גת: בעצם מו"פ חקלאי שמטרתו פעמיים, פעם אחת לחשוב על מה הגידול הבא, ובי"ת, לתמוך בחקלאים, בגידולים שכבר קיימים.

<אודי גת: ניסיתי לשכנע את מדינת ישראל לחבר את שני המו"פים, מו"פ מדע של משרד המדע ומו"פ חקלאות של משרד החקלאות למטריה אחת, לא הצלחתי.

<אודי גת: כלומר אני חשבתי וגם משרד האוצר חשב ובסוף זה לא צלח.

עמרם מצנע: דרך אגב, להיעדר מורים מקצועיים יש היום הוראה וירטואלית.

<אודי גת: כיתה י' פה התחילה חמש יחידות מתמטיקה עם הוראה וירטואלית, ניסיון.

שמעון אוחיון: אתה מחובר שם למרכז ללמידה מרחוק?

עמרם מצנע: זה הולך דרך מט"ח, הוא המפעיל.

שמעון אוחיון: יש עוד כמה פרויקטים.

עמרם מצנע: זה פנטסטי.

עמרם מצנע: הילדים יושבים בבית ספר מול מחשב, זה שעה מסוימת עם מורה מסוים.

עמרם מצנע: זה ממש כיתה.

שמעון אוחיון: אם יש אינטראקציה שלמה, אז בוודאי.

עמרם מצנע: ואז אתה יכול לשים את המורה הכי טוב.

<בת אל כספי: גם במצפה רמון לומדים ככה ובאזורים קטנים.

עמרם מצנע: כי מה שלא תעשה, לא תביא למקום כזה את המורים הכי טובים.

עמרם מצנע: זה לא יעזור, אלא במקרים בודדים.

עמרם מצנע: אני הצלחתי להביא לירוחם איזה מורה לפיזיקה, פשוט תופעת טבע.

עמרם מצנע: יחסית למחזור שהוא שם גם בן 60, 20 עושים חמש יחידות בפיזיקה בהצלחה מרובה.

עמרם מצנע: זה בלתי יאומן.

עמרם מצנע: אבל זה, אתה תופס איזה מישהו, שהוא וירטואוז, בחור צעיר, בלי תעודת הוראה.

עמרם מצנע: המדינה משלמת לו 4,000 שקל, הכפלתי לו את זה.

<אודי גת: אני אמרתי להם פה, שלא ייווצר מצב שיש מורה טוב שרוצה להגיע ומשכורת משרד החינוך היא זאת שתגביל אותו, אני אשלים, אני מוכן.

<אודי גת: אבל קשה למצוא.

עמרם מצנע: כן, זה קשה מאוד.

עמרם מצנע: קודם כל פה אתם צריכים למצוא דיור בשבילו.

<אודי גת: נכון.

<אודי גת: כבר היום 50% מהמורים שלנו באים מאילת.

<אודי גת: בית הספר העל היסודי-התיכון זכה במקום שביעי בפרס שחולק על ידי משרד החינוך לבתי ספר ערכיים, שמודד לא רק ציוני בגרות, אלא מדדים אחרים.

<אודי גת: 60% מכל שכבה פה יוצאת לשנת שירות, כמובן גיוס לצה"ל מאוד גבוה, לקצונה וכו', אבל מה שמדדו, אני לא יודע אם אתם יודעים, בבדיקה הזו של משרד החינוך זה אווירה בית ספרית.

<אודי גת: הלכו וראיינו מורים ותלמידים איך הם מרגישים בבית הספר והאם הם מרגישים בבית, האם זה לוקל-פטריוטיות, האם נעים להם וכו' וכו'.

<אודי גת: לפעמים כועסים עליי באילת שחלק מהמורים עוברים מאילת לעבוד פה, כי בית הספר יותר נעים ויותר ערכי.

<אודי גת: איך אמרנו פעם?

<אודי גת: המורים מגיעים לפעמים עד אליי בשביל להגיד לי שאין להם מספיק שעות ללמד בבית ספר, למה?

<אודי גת: כי יש הרבה פעילויות חברתיות ויוצאים להרבה טיולים ומכירים את הארץ ועושים כל מיני.

<אודי גת: כל עוד המורים המקצועיים מתלוננים שאין להם מספיק שעות בגלל שעות חברה, זה מלחמה בריאה, אני קורא לזה מלחמה בריאה.

<אודי גת: (בית הספר היסודי מעלה שחרות)

<עליזה כהן: - - - בליוויו של אוסקר, אחד ממורי המוזיקה שלנו.

<עליזה כהן: (שיר).

<עליזה כהן: תודה רבה, ניגנתם מאוד יפה.

<עליזה כהן: שלום.

<עליזה כהן: ברוכים הבאים לבית הספר היסודי מעלה שחרות.

<עליזה כהן: שמי עליזה כהן, מנהלת בית הספר.

<בת אל כספי: גם היא חיפאית במקור.

<עליזה כהן: כן, סיפרתי לעמרם שגדלתי בטירת הכרמל, ליד חיפה.

<עליזה כהן: אז אני עליזה, נשואה ואמא לחמישה ילדים, ואגב הילדים החוזרים, גם אני מצפה בכיליון עיניים שילדיי יחזרו לאזור באיזה שהוא שלב כמובן, חברה בקיבוץ יהל מזה 36 שנה, אני מהגרעין המייסד שם, ומנהלת בית הספר זו שנה שביעית.

עמרם מצנע: הגעת כנח"לאית?

<עליזה כהן: כן, הגעתי עם הגרעין המייסד.

עמרם מצנע: ואז יצאת ללימודים?

<עליזה כהן: יצאתי מיהל ללימודים.

שמעון אוחיון: לא היה אחר כך גרעין אמריקאי שהצטרף אליכם?

<עליזה כהן: הקמנו את הנקודה יחדיו, גרעין ישראלי וגרעין אמריקאי.

שמעון אוחיון: אני זוכר, הייתי שם, השליח היה?

<עליזה כהן: מיכאל לנגר.

<עליזה כהן: היום הוא מיכאל לבני, כבר מזה שנים רבות.

<עליזה כהן: אז אנחנו עודנו במקום.

<עליזה כהן: יושבים איתנו פה כמה מורים מהצוות, שרי, הסגנית שלי, מחנכת בכיתה ב', חנה, קרן, עידו מנהלן בית הספר, ציפי, אפרת, דגנית, אתי, תמי, ששותפים כמובן לעשייה.

עמרם מצנע: אין מורים?

עמרם מצנע: רק מורות.

<עליזה כהן: יש לנו מורים.

<קריאה: יש שלושה, כולל המורה לספורט.

עמרם מצנע: ספורט זה בסדר, אבל.

עמרם מצנע: ..

שמעון אוחיון: מה המורים הגברים מלמדים?

<עליזה כהן: יש לנו מורה למחשבים ומורה לחינוך גופני ומורה לנגינה, כמו שראיתם את אוסקר בחוץ ומורה לטבע ומדעים ומורה למוזיקה, איש בן 80 שעושה פרויקט מאוד מיוחד בשורשים מוזיקליים, שאותו דווקא השר יזכה לפגוש, אני מקווה, בביקור של השר.

<עליזה כהן: הוא לא פה כרגע.

<עליזה כהן: וכל השאר מורות.

<עליזה כהן: אז אנחנו כמובן, כפי שפתחנו בשקופית הראשונה, באזור הזה המיוחד שלנו, כגודל הקרקע מתחת לרגלינו כך גודל השמים מעל לראשינו.

<עליזה כהן: בית הספר שלנו זה בית ספר שמנסה ככל יכולתו להכיל את כל ילדי האזור, ילדי האזור המגוונים.

<עליזה כהן: הוא מחויב כמובן לתושבי האזור.

<עליזה כהן: אנחנו משתדלים בהחלט להדגיש את הפן הערכי כאן בבית הספר, הפן הערכי והיותו חלק מהעשייה החינוכית היומיומית בהחלט מהווה מקור משיכה.

<עליזה כהן: אני יודעת על הרבה מאוד משפחות שבנו את ביתן בבאר אורה כדי שילדיהם ילמדו כאן בבית הספר.

<עליזה כהן: כמו שאמרתי, אנחנו מנסים לתת מענה מרבי לכל ילדי האזור.

<עליזה כהן: שלשום ביקרה אותי כאן המפקחת על החינוך המיוחד של מחוז דרום, הגב' דניאלה מונטל והייתה לנו שיחה ארוכה עד מאוד והתחננתי בפניה שלא תצטמצמנה שעות השילוב ושעות החינוך המיוחד שאנחנו מקבלים בתקן, מה שקורה דווקא בשנים האחרונות - - -

עמרם מצנע: את מדברת על השעות הסטטיסטיות?

<עליזה כהן: על שעות התקן שאנחנו מקבלים.

עמרם מצנע: כן, אבל הסטטיסטיות.

עמרם מצנע: שהן יחסית למספר התלמידים, לא פרסונלית.

<עליזה כהן: לא, שהן ביחס - - -

עמרם מצנע: אבל יש לכם ילדים בשילוב.

<עליזה כהן: יש לנו ילדי שילוב ויש לנו ילדי חינוך מיוחד.

<עליזה כהן: למשל בשכבת א' השנה יש לנו שלושה ילדים עם צרכים מאוד מיוחדים ויש להם סייעות צמודות וגם שעות שקיבלנו עבורם.

<עליזה כהן: לא מספיק לטעמנו, אבל ישנן שעות ויש לנו עוד כמה ילדים שהם בכיתת חינוך מיוחד תקנית, שהם ילדים עם עיכוב התפתחותי.

עמרם מצנע: כמה כיתות בחינוך מיוחד יש?

<עליזה כהן: אחת, תקנית.

עמרם מצנע: לאיזה גילאים?

<עליזה כהן: כרגע הם בגילאי ה'-ו'.

<אודי גת: אנחנו בכל אופן מאוד משתדלים, כתפיסת עולם, שכל ילדינו, גם החינוך המיוחד, לא רק יתחילו ללמוד בבית ספר, בוודאי יסיימו י"ב כיתות פה בבית הספר והמאמץ הזה הוא מאמץ עילאי.

עמרם מצנע: היום זה התפיסה, השילוב.

עמרם מצנע: גם של ילדים עם קשיים רבים.

עמרם מצנע: בעיקר שאין לכם גם לאן לשלוח אותם.

<בת אל כספי: זה תלוי באפיון, איזה אפיון יש להם.

<עליזה כהן: וכמובן התקן.

<עליזה כהן: היו לנו שבעה ילדים שהתאימו לאפיון והמינימום לכיתה תקנית זה שמונה ופעלנו נמרצות כדי שיאפשרו לנו לפתוח את הכיתה.

<עליזה כהן: אנחנו מפתחים קשר וזיקה הדוקים מאוד לאזור.

<עליזה כהן: בית הספר שלנו מצטיין במה שנקרא טיולים, אנחנו יוצאים במסגרת יום הלימודים שלנו להרבה מאוד טיולים באזור.

<עליזה כהן: הטיולים השנתיים שלנו הם טיולים מאוד מאוד מושקעים ולהרבה ימים יחסית.

<עליזה כהן: כמובן פלורליזם אידיאולוגי, חברתי ודתי.

<עליזה כהן: יש פה שלושה קיבוצים בחבל שהם קיבוצים מסורתיים וגם להם במידה מסוימת ניתן פה מקום והכלה.

<עליזה כהן: כל הערכים הלאומיים, הציוניים, יש פה הוראת מורשת ויהדות מכיתה ב' עד כיתה ו'.

<עליזה כהן: הוראת המורשת היא ביעדים של משרד החינוך בכיתות ה' ו-ו' ואנחנו מלמדים כבר מכיתה ב' תכנית שנקראת תכנית מפתחות שמחוברת למקורות היהודיים.

<עליזה כהן: כמובן בוקר סקרן עצמאי.

<עליזה כהן: אנחנו מנסים לחנך לעצמאות, ללמידה עצמאית, להעביר לחטיבת הביניים את הבוגר הסקרן וכמובן שאיפתנו היא להצמיח תלמידים עם כלים מתאימים, שיוכלו להסתדר, הן בתיכון והן בחיים בכלל.

<עליזה כהן: יש 12 יישובים באזור והילדים מתנקזים לכאן, וילדי בסיס עובדה באים לכאן גם.

<עליזה כהן: יש בבית הספר 16 כיתות, מתוכן רק 12 תקניות, זאת אומרת ששאר הכיתות ממומנות באדיבות המועצה האזורית כמובן.

עמרם מצנע: זה אומר כמה ילדים בכיתה?

<עליזה כהן: זה משתנה.

<עליזה כהן: הכיתה הכי גדולה 30 תלמידים והכי קטנה 20 תלמידים, שזה יותר בכיתות הנמוכות.

עמרם מצנע: אז למה יש צורך במימון של ארבע כיתות.

<עליזה כהן: יש פה החלטה אזורית מלפני כמה וכמה שנים ששכבה שמונה מעל כ-65 תלמידים בעלותה מהגן לבית הספר תיפתח כיתה שלישית.

<עליזה כהן: הרי תקן משרד החינוך לכיתה א' זה 40 תלמידים נכון להיום ומאז ועד היום ההחלטה עודנה עומדת ונפתחות כיתות קטנות בכיתות האלה.

שמעון אוחיון: מכיתות א'-ב', או כבר מ-א'?

<עליזה כהן: כבר מ-א'.

שמעון אוחיון: זו החלטה ראויה ונכונה.

עמרם מצנע: כן, אני גם לא הסכמתי שכיתות א' ייפתחו מעל - - -

שמעון אוחיון: מה שלצערי לקחו מאיתנו בתקציב הזה, הם הלכו והורידו עכשיו מכיתות א'-ב, שהיו צריכים לאפשר את הפיצול הזה, כדי לאפשר את הקניית המיומנויות של קרוא וכתוב וחשבון.

עמרם מצנע: שמעון, לאזורי הפיתוח השאירו.

עמרם מצנע: בא'-ב' הם מקבלים תגבור שעות.

<עליזה כהן: מקבלים שעות פיצול, 10 שעות, גם ל-ב'.

עמרם מצנע: הורידו את זה מהיישובים המבוססים.

<עליזה כהן: הצוות מונה כ-35 אנשים, רובם מהאזור, יש לנו גם מורים שמגיעים מאילת, שכמובן נעזרים בהסעות התלמידים, מורים שמגיעים, וכולנו, כל צוות המורים פה מגיע לכאן בהסעות.

<עליזה כהן: אנחנו בהחלט שמים דגשים - - -

עמרם מצנע: איך אתם פותרים את הבעיה של הכיתות הלא תקניות עם המחנכות?

עמרם מצנע: מבחינת התנאים של המורה.

<אודי גת: המועצה משלימה לכל מורה לא תקני, בדיוק מה שהוא היה מקבל ממשרד החינוך.

<אודי גת: כלומר גם את המענק החד פעמי שמקבלים ואת כל סוגי התמריצים.

<אודי גת: כולל שכר דירה, כולל הכול.

<עליזה כהן: זה לא רק המחנכות.

עמרם מצנע: זה בעיר המחנכות.

<עליזה כהן: כן, אבל יש לנו כמה וכמה מורים בצוות ועובדים שהם מקבלים את משכורתם מהרשות, כולל המורה לנגינה שראיתם עכשיו, יש לנו מטפלים בבעלי חיים, בגינון.

עמרם מצנע: שחלקם בכלל בטח לא מורים של משרד החינוך.

<עליזה כהן: לא, הם לא מורים של משרד החינוך, הם עובדי רשות.

<עליזה כהן: בית הספר שלנו הוא בית ספר ירוק מתמיד, כמו שהיה כתוב בשקופית הקודמת, ועושים עשייה רחבה מאוד בנושא של קיימות וסביבה.

<עליזה כהן: אתם תפגשו, בתום המפגש היבש, את המועצה הירוקה שלנו והם יספרו לכם על העשייה בתחום הזה, בכיתת המנהיגות שקיבלנו מקק"ל, שהפכה להיות מרכז סביבתי יפה.

<עליזה כהן: וכאן ככה ניסינו בשקף אחד למקד את היוזמות הייחודיות של בית הספר וכמובן רבה העשייה מלתאר על שקף אחד.

<עליזה כהן: כמו שאמרתי, יש לנו טיולים חודשיים, כל כיתה, מ-א' עד ו' יוצאת לטיול חודשי בקביעות, אם זה להיכרות היישובים בשלב הראשון, בכיתות הנמוכות, והולכים ומתרחבים למסלולי הליכה מורכבים יותר.

<עליזה כהן: למשל כיתות ב' שלנו, לימוד צמחי בר, במערכת הלימודים שלהן הן יוצאות לשטח עם מורה ומכירות את צמחי הבר ועוקבות אחריו, אחרי גידול הצמח.

<עליזה כהן: אנחנו עוסקים בלמידה רב תחומית, זה נושא ההשתלמות המוסדית שלנו השנה, למידה רב תחומית, אנחנו רוצים לממש את זה בלמידה היומיומית.

<עליזה כהן: שיעורי ההעשרה הם במסגרת תכנית קרב כמובן, ואחרים, שיעורי מצוינות, עד כמה שניתן, בשעות המעטות לתחום הזה דווקא.

<עליזה כהן: יש לנו מנהיגות צעירה, מאוד מאוד יפה, גם פרלמנט ילדים, גם מועצה ירוקה, כמובן גם קבוצת עיתון.

<עליזה כהן: תכנית עידוד קריאה.

<עליזה כהן: פעילות בספרייה, הילדים יוצאים לפעילות מיוחדת של עידוד קריאה בספרייה, עם הספרנית וסביב ספרים שהם קוראים עושים הרבה פעולות חווייתיות, כמו לקרוא את הספר 'שביל קליפות התפוזים' מסתיים בלבשל איזה מרק תפוזים ענק לכל באי בית הספר.

עמרם מצנע: מרק או ריבת תפוזים?

<עליזה כהן: מרק תפוזים, וכולם עומדים ושותים אותו בשקיקה.

<עליזה כהן: יש חממה לבית הספר התיכון ואנחנו נעזרים בה מאוד.

<עליזה כהן: יש שם פינת חי טיפולית, הילדים מקבלים שם טיפול רגשי עם מי שעובד שם, וגם כמו שאמרתי גינה טיפולית.

<עליזה כהן: יש עיתון.

<עליזה כהן: ויש פרויקט מיוחד במינו שנקרא פרויקט השורשים המוזיקליים, שהוא מבוצע בכיתות ו'.

<עליזה כהן: זו בעצם מסיבת הסיום של תלמידי בית הספר היסודי שלנו.

<עליזה כהן: פרויקט ייחודי, טוביה המורה, כמו שאמרתי, איש בן 80, קיבל לזה גם פרס, פרס רקנאטי, פרס החינוך, ובכל שנה תלמידי כיתות ו', כל תלמיד מביא שיר שורשי מהבית, בכל שפה, כל הכיתה משך כל השנה לומדת את כל השירים, טוביה מעבד אותם קודם, חנה היא מחנכת כיתה ו', וגם הסגנית השנה, הן חוות את זה שוב ושוב כמובן, ובסוף השנה מעמידים ערב לסיום בית הספר היסודי כשכל 30 התלמידים בכל כיתה שרים את כל השירים בכל השפות.

<עליזה כהן: וכמובן שיש באידיש ובצרפתית ובאנגלית ובעברית והיו לנו פעם ילדים סודנים, אז גם בסודנית ובמרוקאית ובערבית וזה פרויקט השורשים המוזיקליים.

עמרם מצנע: כמה ילדים בסך הכול בבית הספר?

<עליזה כהן: 375.

עמרם מצנע: ומה אורך יום הלימודים?

<עליזה כהן: לכיתות הנמוכות בין שמונה וחצי עד אחת, זה מה שנקרא יום קצר, זה א'-ב'.

<עליזה כהן: כיתות ג' כבר מתחילות פעם בשבוע ביום ארוך אחד, עד שעה שלוש, והכיתות האחרות בין שמונה וחצי לשלוש כשלוש פעמים בשבוע, כל השאר עד אחת, והימים הארוכים נדרשים בשל כל התוספות למה שנדרש.

שמעון אוחיון: מה הפעילות לאחר בית הספר בדרך כלל?

<עליזה כהן: אז ראשית בקיבוצים יש את המסגרות, המסגרת הכוללת, שזה הבית שמחכה להם, בית הילדים עד שעה ארבע, עם המדריכים המקומיים, וכמובן יש את החוגים האזוריים.

<אודי גת: תסבירי את המושג כוללת.

<עליזה כהן: כוללת זה מושג קיבוצי, כשפעם הייתה כיתה - - -

<אודי גת: פעם הייתה גם הכיתה שם וגם ישנו שם, הכול עשו שם.

<אודי גת: כך היה כשעמרם היה בעין גב.

עמרם מצנע: הילדים שלי כולם למדו באווירה הזאת.

<אודי גת: אמרנו פה בדרך קודם, משום המרחקים אז חלק מחוגי אחר הצהריים של ספורט וכו' וכו' מתנהלים ממש בהמשך ליום הלימודים, כדי לא להסיע פעמיים.

<עליזה כהן: אנחנו עובדים מאוד מאוד במשותף עם המתנ"ס כמובן.

עמרם מצנע: מה קורה בנושא של לימוד מתוקשב?

<עליזה כהן: אנחנו בתכנית הלאומית של המאה ה-21, כמובן, לכל מורה יש מחשב כמובן.

עמרם מצנע: בתכנית של אתנה?

<עליזה כהן: כן.

<עליזה כהן: הכיתות מאובזרות, יש בכל כיתה מקרן, מסכים.

<עליזה כהן: אנחנו כצוות השתלמנו שלוש שנים, אנחנו מודרכים על ידי מדריכה אזורית, מדריכה מחוזית, יש לנו רכזת תקשורת בבית הספר, יש מורה שהוא איש טכני של התקשוב, שזה גם משרה.

עמרם מצנע: ויש פורטלים של בית הספר?

<עליזה כהן: בוודאי, יש פורטל של בית הספר, יש משימות שמשויכות לילדים במחשב.

עמרם מצנע: זאת אומרת אתם בתוך התחום.

<עליזה כהן: כן, אנחנו יצרנו עכשיו תכנית בשיתוף עם היועצות, של סכנות ברשת, של חיים ברשת כמובן, בשיתוף עם ההורים בהמשך גם.

<עליזה כהן: יש לנו יועצות חינוכיות בבית הספר, שהן לא פה כרגע, יש פסיכולוגית בבית הספר.

<עליזה כהן: לצערי לא מספיק שעות כדי לתת מענה על הצרכים.

עמרם מצנע: יש פסיכולוגית של בית הספר?

<עליזה כהן: פסיכולוגית שעובדת פה כשש שעות שבועיות, מטעם השפ"ח (שירות פסיכולוגי חינוכי).

עמרם מצנע: יועצת חינוכית?

<עליזה כהן: יש שלוש, כל אחת עובדת במשרה חלקית מאוד.

עמרם מצנע: דיברנו קודם על בעיה של היכולת להשיג מורים, יש לך חוסר במורים?

<עליזה כהן: בדרך כלל במחנכים לא, איכשהו אנשים שמגיעים לאזור, אז ביניהם יש באמת הרבה מורים.

<עליזה כהן: להוציא את העובדה שהצוות פה הוא מאוד קבוע ומאוד יציב, ועוד לא התחילו פרישות וכאלה, ויש לעיתים קושי במציאת מורים מקצועיים, בעיקר באנגלית, מדעים קצת, חינוך גופני קצת.

<אודי גת: הבעיה יותר קיצונית ב - - -

עמרם מצנע: בתיכון, אני מניח.

<אודי גת: כן.

<עליזה כהן: למשל אנגלית.

<עליזה כהן: הגיעה לכאן מורה חדשה השנה באנגלית והיא מאוד סמכה על זה שהיא מקבלת תמריצים, ובין היתר היא באה לאזור גם בזכות התמריצים.

<עליזה כהן: היא מאוד אוהבת את מגוריה ביהל, היא גרה בקיבוץ יהל, הם מאוד אוהבים את זה שהם עברו ליהל, אבל גם התמריצים מאוד עוזרים להם.

עמרם מצנע: מה זה תמריצים?

עמרם מצנע: היא קיבוצניקית.

<עליזה כהן: היא תושבת בקיבוץ.

עמרם מצנע: באיזה שנה מתחילים ללמוד אנגלית?

<עליזה כהן: בכיתה ג'.

עמרם מצנע: לא ב-א'?

<עליזה כהן: לא.

עמרם מצנע: בהחלטה פדגוגית או - - - ?

<עליזה כהן: לא בהכרח.

<עליזה כהן: שרי, את רוצה לומר משהו על זה?

<שרי: גם לתפיסת חלקנו זה מוקדם מדי, עדיף שירכשו בצורה נאותה וישקיעו את המאמצים בשפת האם, ולפחות ממה שאני יודעת, ממחקרים שנעשו, כל מה שעושים בכיתות א'-ב', אפשר כשמתחילים בכיתה ג' להדביק את הפער.

עמרם מצנע: יש על זה באמת ויכוח גדול.

שמעון אוחיון: לגבי שפה, באמת יש ויכוח.

שמעון אוחיון: לגבי קרוא וכתוב וחשבון, זה בוודאי.

שמעון אוחיון: לגבי שפה?

שמעון אוחיון: אני חושב שגם מבחינה לאומית, אם מותר להיות אגו לאומי בקטע הזה, לא נורא שנלמד עברית שנתיים ראשונות.

<אודי גת: שתדעו שחבר הכנסת הקים את שדולת השפה העברית השבוע.

<אודי גת: אנחנו מאחלים לך בהצלחה, באמת.

עמרם מצנע: כי הפסקנו להבין את הילדים.

<שרי: הם קולטים את זה, אם הם רוצים או לא רוצים, דרך הערוצים המתוקשבים והמסכים למיניהם.

<עליזה כהן: לגבי התמקצעות ופיתוח המורים, אני חייבת להגיד שמאז שנכנסנו לאופק חדש אנחנו שותפים להתמקצעות באילת, לפסגה באילת, להוציא את העובדה שאנחנו כן משתלמים כהשתלמות מוסדית בכל שנה, במסגרת אופק חדש, המורים משתלמים בפסגה באילת.

<עליזה כהן: אנחנו מקבלים שם יחס וטיפול מאוד מסור, באמת ברמה גבוהה.

עמרם מצנע: הזכרת את אופק חדש, מתי נכנסתם?

עמרם מצנע: לאחרונה?

<עליזה כהן: לא, אנחנו כבר שנה חמישית באופק.

עמרם מצנע: זה טוב או לא טוב?

<עליזה כהן: טוב.

שמעון אוחיון: מה, זה לא מעביד את המורים יותר מדי?

<עליזה כהן: אז הנה, המורות פה.

<יעל: יש בזה הרבה יתרונות, אני חושבת שהילדים בשעות הפרטניות בקבוצות קטנות מרוויחים הרבה.

<יעל: יש בזה הרבה מחיר שאנחנו כמורות משלמות.

<יעל: הנה, שומעים גם את הקול שלי.

<יעל: יש גם הרבה מחיר שאנחנו כמורים משלמים, הרבה הרבה שעות.

עמרם מצנע: יותר שעות נוכחות.

<יעל: אני לא מדברת רק על נוכחות, יותר שעות הכנה.

<יעל: לכל קבוצה אתה צריך גם להכין.

<יעל: אם אתה מורה רציני, אתה צריך לשבת ולהכין.

<יעל: אז הרבה הרבה שעות הכנה.

שמעון אוחיון: במילים אחרות, יש כאן משהו, אני מקווה שזאת לא הטעיה, כי בסך הכול בסופו של דבר אנשים מתפכחים ומתחילים לראות שהשכר פר שעה ירד.

<יעל: בדיוק.

<יעל: פר שעה, כשאתה עושה חישוב של כל השעות, עם שעות ההכנה, עם זה שכמעט אין לנו שבתות, כי אנחנו צריכים לשבת ולהכין, פר שעה אני לא יודעת, זה לא יוצא יותר גבוה, אבל אני חושבת שמי שנשכר מזה זה הילדים בקבוצות הקטנות, כשיושבים איתם בקבוצות קטנות הם בהחלט נשכרים.

<עליזה כהן: מאותתים לנו בעניין הזמן והילדים של המועצה הירוקה מחכים לנו בכיתת המנהיגות.

<עליזה כהן: (בית הספר התיכון מעלה שחרות)

<אפרת אדר: שלום לכולם, ברוכים הבאים.

<אפרת אדר: אנחנו נתחיל בשירה, הגר ואייל, יחד עם רונית, המורה לתיאטרון ופיתוח קול בבית הספר.

<רונית: בחרנו שיר של אריק איינשטיין, כמובן.

<רונית: (שיר).

עמרם מצנע: בראבו.

<אפרת אדר: תודה לאייל והגר ורונית כמובן.

<אפרת אדר: תודה רבה.

<אפרת אדר: אני רוצה לפתוח ולשתף אתכם במשפט שמלווה אותי בחודש וחצי האחרונים, מאז שקיימנו בבית הספר את שיחות החתך.

<אפרת אדר: שיחות החתך מתקיימות בבית הספר כמסורת רבת שנים, כחלק ממערך המשוב שנותנים התלמידים לצוות ולעשייה הבית ספרית.

<אפרת אדר: השיחות התקיימו לפני היציאה לחופשת חנוכה, שניים-שלושה תלמידים נציגים מכל כיתה מגיעים לשיחה פתוחה עם מנהל החטיבה, יועצת החטיבה, יחד איתי.

<אפרת אדר: השיחות היו מאוד מלמדות, עלו נושאים מגוונים שפורסמו לצוות, ואחד המשפטים שמלווים אותי בחודש האחרון הוא משפט שאמרו מספר תלמידים, התלמידים מרגישים שהם לא לבד לבית הספר.

<אפרת אדר: הם לא לבד, יש להם למי לפנות, יש להם עם מי להתייעץ, יש להם את מי לשתף.

<אפרת אדר: בשנים האחרונות פנו תלמידים רבים אל צוות בית הספר בזמן קושי כדי לבקש עזרה, עבורם, עבור החברים שלהם.

<אפרת אדר: אני חושבת שהאווירה הזאת, שהיא לא מובנת מאליה, היא מסמלת את האקלים שלנו בבית הספר, את שיתוף הפעולה, בין התלמידים לבין הצוות.

<אפרת אדר: את הפתיחות, את תחושת השייכות, המוגנות והתחושה שאנחנו כאן בית וקהילה.

<אפרת אדר: נתונים.

<אפרת אדר: במעבר חד נעבור לנתונים על בית הספר.

<אפרת אדר: בבית הספר השש שנתי ז' עד י"ב לומדים 450 תלמידים בשתי חטיבות, חטיבת הביניים וחטיבה עליונה, בכל חטיבה מנהל ויועצת.

<אפרת אדר: צוותי החטיבות נפגשים אחת לשבוע לפגישת עבודה שבועית.

<אפרת אדר: אחד המאפיינים של בית הספר, תפיסת העולם שלנו, מתן מענה חינוכי מיטבי לכלל תלמידי בית הספר.

<אפרת אדר: בבית הספר לומדים תלמידים עם צרכים מיוחדים, צרכים מגוונים, קשיים רגשיים, קשיי התנהגות לצד תלמידים שמשתלבים בתכניות מצוינות שונות שקיימות בבית הספר.

<אפרת אדר: בחטיבה העליונה קיימות מספר מסגרות לימודיות, כיתות מוגברות, מב"ר וחינוך מיוחד.

<אפרת אדר: אני ככה אגע בכל מסגרת ומסגרת.

<אפרת אדר: בכיתות המוגברות לומדים תלמידים לקראת בגרות מורחבת, בוחרים בשתי מגמות בהיקף של חמש יחידות, כותבים עבודת גמר בהיקף של חמש יחידות או עבודה פנימית ונבחנים בבגרות ביחידה הראשונה בתחום מחשבת ישראל.

<אפרת אדר: כחלק מתפיסת עולם של חיזוק הזהות היהודית והציונית בבית הספר.

<אפרת אדר: בכיתת המב"ר לומדים תלמידים לקראת זכאות לבגרות כאשר הלמידה היא ממוקדת יותר לקראת מבחני הבגרות.

<אפרת אדר: כיתות חינוך מיוחד.

<אפרת אדר: בבית הספר קיימות ארבע כיתות חינוך מיוחד מאושרות, שתי כיתות חד גילאיות ושתי כיתות דו גילאיות.

<אפרת אדר: היותנו בית ספר פריפריאלי, עם מיעוט תלמידים, אינו מאפשר לפתוח כיתת חינוך מיוחד אחת בכל שכבת גיל, כי אין לנו מספיק תלמידים שעונים על הקריטריונים שמתאימים לכיתות חינוך מיוחד.

<אפרת אדר: לכן אחד הפתרונות הוא ליצור כיתות דו גילאיות.

<אפרת אדר: אז כיתה ז'-ח' היא כיתה דו גילאית, וכיתה י"א-י"ב היא כיתה דו גילאית, ובכל כיתת חינוך מיוחד יש מחנכת, סייעת, מערך תמיכה מאוד גדול.

<אפרת אדר: השנה, לפני חודש, התחילה לעבוד כאן בבית הספר מטפלת באמנות, ריפוי באמנות, כדי להרחיב את המענה הטיפולי והרגשי לתלמידי החינוך המיוחד.

<אפרת אדר: התלמידים לומדים בחטיבה העליונה לקראת בגרויות גם במסגרת של החינוך המיוחד.

<אפרת אדר: מסגרת נוספת היא המסגרת של כיתה משולבת.

<אפרת אדר: היא לא כיתת חינוך מיוחד מוכרת, משובצים בה תלמידי שלא מתאימים למסלול עיוני מלא או לכיתות מב"ר, אלא תלמידים שלומדים במסגרת של תכנית אישית לקראת בגרות חלקית או במסלולי גמר.

עמרם מצנע: יש גם ילדים בעלי צרכים מיוחדים שמשולבים בכיתות הרגילות?

<אפרת אדר: נכו, גם תלמידים בעלי צרכים מיוחדים שלומדים בכיתות הרגילות.

<אפרת אדר: כל התלמידים בחינוך המיוחד משולבים בדרך זו או אחרת בחינוך הרגיל.

עמרם מצנע: בחלק מהשיעורים, חלק מהפעילויות?

<אפרת אדר: תמיד.

<אפרת אדר: השילוב הערכי החברתי הוא מלא.

<אפרת אדר: הם שותפים מלאים לכל הפעילויות, לכל הפרויקטים, לטיולים, לסמינרים, כחלק בלתי נפרד מהשכבה.

<אפרת אדר: בבית הספר מגוון מאוד רחב של מסורות.

<אפרת אדר: אני לא אתייחס לכל המסורות, רק למספר מהן.

<אפרת אדר: אחד המאפיינים המובהקים של החטיבה העליונה הוא ריבוי מגמות, מגוון רחב ביותר של מגמות בחירה בהיקף של חמש יחידות בתחומים שונים.

<אפרת אדר: המגמות מסודרות בשני אשכולות, אשכול א' ואשכול ב', כאשר התלמידים מתבקשים לבחור מגמה אחת מכל אשכול והלמידה במגמות היא למידה שכבתית.

<אפרת אדר: תלמידי חינוך מיוחד ותלמידים מהכיתה מוגברת לומדים זה לצד זה במסגרת המגמות.

<אפרת אדר: אנחנו מאוד גאים ושמחים על המגוון המאוד גדול, שהוא לא מובן מאליו.

<אפרת אדר: אני שמחה להזמין את טליה, תלמידת כיתה י"א לספר לנו על הלמידה במגמת אמנות ואופנה.

<טליה: שלום, קוראים לי טליה תמרי.

<טליה: אני גרה בבאר אורה ואני לומדת במגמת אופנה במסלול אמנויות.

<טליה: השנה עשינו פרויקט עם המו"פ שבאזור לציון 50 שנים להיווסדו.

<טליה: בעצם המו"פ ביקש לעשות פרויקט, לעצב בגד בהשראת החומרים שמצאנו בסיור, שזה באמת כאילו מה שבחרנו לעשות.

<טליה: העבודה שלי, בחרתי לעשות עם שומים ופירות של דקל, שלא הופרו בעצם.

עמרם מצנע: זה שמלה עם הרבה ריח, לא?

<טליה: כן.

<טליה: אבל באמת שזה ממש עכשיו בסדר, לא מריחים שום דבר.

<טליה: בעצם העבודה הייתה מאוד חווייתית ומעניינת, במיוחד בגלל שאלה חומרים שלא התנסינו בהם אף פעם.

<טליה: זה היה מאוד מגוון ויצר כאילו הרבה אינטראקציה.

עמרם מצנע: שילובים.

<טליה: כן.

<טליה: בעצם נפגשנו בשלוש בצהריים בבית הספר, עשינו ארוחה משותפת עם תלמידי האמנות ותלמידי האופנה, ואז אחר כך התפזרנו בסדנאות וכל אחד יצר את העבודה שלו.

<טליה: העבודות יוצרו במרפאה אזורית ובמסגרת ה-50 שנה של האירוע זה יוגדל לגודל של שני מטרים על תשעה וזה ייתלה על משברי רוח בשדות החקלאיים.

<טליה: בהתחלה הבנו שזה בעייתי קצת ליצור בגד מחומרים כאלה, שבחיים לא התנסינו, וחשבנו איך תהיה ההשראה, מה נעשה ומאוד התבלבלנו.

<טליה: אבל אז הגענו למו"פ ונתקלנו בהמון המון חומרים שבחיים לא נפגשנו איתם והייתה לנו השראה וכל אחד יצר את זה במקום שלו והדברים שעניינו אותו והאינטראקציה עם החומרים הייתה מאוד מעניינת.

עמרם מצנע: תודה.

<אפרת אדר: עבודות גמר לכלל התלמידים בכיתות המוגברות.

<אפרת אדר: הם כותבים עבודות גמר בהיקף של חמש יחידות בתחום דעת נבחר.

<אפרת אדר: בתחילת כיתה י"א התלמידים עוברים קורס כתיבה לקראת בחירת נושא ותחום דעת, בהמשך בוחר כל תלמיד שאלת חקר ויחד עם מנחה אישי מגיש הצעת חקר וכותב את העבודה שמוגשת בתחילת כיתה י"ב.

<אפרת אדר: בתשע"א נכתבו 20 עבודות גמר, בתשע"ב 21 ובשנה שעברה, בתשע"ג, 31, שהם 79% מתלמידי השכבה שכתבו עבודות גמר.

<אפרת אדר: התפלגות התחומים מגוונים מאוד.

<אפרת אדר: ביולוגיה, הלמידה במגמת ביולוגיה היא למידה שהיא צמודת עבודת גמר, כלומר התלמידים לא ניגשים למבחן בגרות בסיום כיתה י"ב, אלא כותבים עבודת גמר שמחליפה את בחינת הבגרות בהיקף של חמש יחידות כמקצוע מורחב.

<אפרת אדר: מדעי כדור הארץ והסביבה.

<אפרת אדר: חנן בהמשך ירחיב.

<אפרת אדר: ושוב, תחומים שונים.

<אפרת אדר: וכן תלמידים שמבצעים פרויקט גמר באלקטרוניקה ומחשבים.

<אפרת אדר: תלמידים שניגשים לבגרות באלקטרוניקה בהיקף של חמש יחידות, פיזיקה חמש יחידות, וכותבים פרויקט גמר בתחום הטכנולוגי מקבלים בנוסף לתעודת הבגרות גם תעודה טכנולוגית בסוף כיתה י"ב.

עמרם מצנע: זו עבודה של כמה ילדים על אותה עבודה?

<אפרת אדר: זו עבודה אישית.

עמרם מצנע: את אומרת 7 עבודות על ידי 14 תלמידים.

<אפרת אדר: הטכנולוגים, העבודה היא בזוגות, אבל עבודות הגמר הן אישיות.

שמעון אוחיון: אלה תחומים שונים?

<אפרת אדר: היסטוריה, מדעי החברה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, הידרולוגיה.

שמעון אוחיון: זה העניין, שאנחנו יכולים לראות שבמקצועות הכמעט הייתי אומר הטכניים, הטכנולוגיים, המדעיים-מעבדתיים יותר קל ושם אנחנו קוראים לזה פרויקט ואילו כאן בתחומים שונים, וזאת הבעיה, האם אנחנו יכולים לבוא ולהגיד שעבודות הגמר האלה יכולות להיות חלופות לשיח שמתקיים היום לגבי מקומן של בחינות הבגרות?

<אפרת אדר: אני חושבת שכן ואני אתייחס בהמשך לחדשנות פדגוגית בבית הספר ואני אגיד שהשנה נכנסנו לתכנית הערכה חלופית בהיסטוריה לקראת תשע"ה.

<אפרת אדר: כלומר משנה הבאה תלמידי הכיתות המוגברות בבית הספר לא ייגשו לבחינות בגרות בהיסטוריה, אלא ילמדו וייבחנו באופן חלופי.

<אפרת אדר: התכנית נכתבת עכשיו, ממש בימים האלה - - -

שמעון אוחיון: ומי ינחה אותה?

<אפרת אדר: יש לנו הנחיה אקדמית של המפמ"רית וצוות המורים ינחה את עבודות החקר שיחליפו את בחינת הבגרות בהיסטוריה, גם הראשונה וגם השנייה, כשההערכה היא מגוונת.

<אפרת אדר: זאת אומרת גם כתיבת עבודה אישית, שמחליפה את היחידה הראשונה, והיחידה השנייה היא תוצר יצירתי, פרויקט בתחום היצירה שתלמידים יגישו בסוף כיתה י"א.

<אפרת אדר: זאת אחת ההנחיות.

שמעון אוחיון: זה ברור שבלי הנחיה אקדמית - - - הסיפור של עבודת גמר נכשל במשרד החינוך במשך שנים, משום שהמורים עצמם לא היו אמונים על עבודת חקר, שלא לדבר על התגמול שלהם, 700 שקלים עבור עבודה כזאת, זה בדיחה.

שמעון אוחיון: אבל אם רוצים באמת לחשוב, למרות שאני עדיין מסופק אם כל התלמידים מסוגלים.

שמעון אוחיון: באחוזים הגבוהים שיש לנו במקצועות המדעיים, שאנחנו יכולים להגיע ל-77%, אם אנחנו נגיע בתחומי מדעי הרוח והחברה למשל ל-30%-40%, זה יהיה הישג נפלא.

<אפרת אדר: אחד הקשיים בתחומי מדעי הרוח והחברה, באמת למצוא מנחים שינחו את התלמידים וילוו אותם בתהליך הכתיבה.

<אפרת אדר: הריחוק שלנו לא מקל, הוא מקשה.

שמעון אוחיון: החיבור לאקדמיה.

שמעון אוחיון: לקחת תלמיד לתואר שני ושלישי ולתת לו מלגה הוגנת.

שמעון אוחיון: גילוי נאות, עשיתי את זה עשר שנים.

<אודי גת: חבר הכנסת שמעון אוחיון הוא חבר ועדת המדע גם כן.

<אודי גת: ד"ר חנן גינת הוא המנהל המדעי של מרכז מדעי ים המלח והערבה, שעליו סיפרתי קודם, אותו מרכז מדע שמשרד המדע - - -

<חנן גינת: אני תיכף אגיד על הקשר האפשרי בין אקדמיה ומדע, שזו המטרה של הכמה דקות שאני אציג את הדברים, שזה גם מתחבר לעבודות הגמר.

<חנן גינת: רק להגיד, מרכז מדעי ים המלח והערבה זה גם עם הרמון, בעצם אנחנו מו"פ מדעי והרמון, ואחד המנדטים שלנו זה בהחלט לפעול לחינוך ובקהילה ואנחנו עושים פה הרבה מאוד דברים במשותף עם בית הספר מעלה שחרות.

<חנן גינת: בחזון של מרכז המדע, שמתחבר לגמרי לחזון של בית הספר, יש פה מספר דברים שאני חושב שצריך להדגיש.

<חנן גינת: התחלנו בנושא של עבודות חקר, פיתוח החשיבה המדעית, הנגשת חזית המדע למערכת החינוך.

<חנן גינת: אנחנו החוקרים, יש פה גם את ד"ר גבי בנט, גם הוא ממרכז המדע, שותף גם פה בבית הספר בהנחיה.

<חנן גינת: אנחנו פה יחד עם התלמידים, בשביל התלמידים וגם בשביל עצמנו.

<חנן גינת: אנחנו מרוויחים הרבה מאוד מעבודות הגמר, אני אגיד על זה איזה מילה אחת אחר כך.

<חנן גינת: אנחנו רואים את עצמנו עושים פרויקטים אזוריים, פה בבית הספר אבל מזה יוצאים לפרויקטים לאומיים.

<חנן גינת: כל הנושא של חיזוק הקשר למקום דרך עבודות החקר בתחומים השונים וב-200 קילומטר משותף של גבול עם ירדן, קשר גם, וגם בבית הספר מעלה שחרות עם תלמידים מירדן.

<חנן גינת: זו רשימה של התחומים, ראשי הפרקים, שעל כל אחד אני אציג שקופית ואגיד כמה מילים, כדי לדבר על הקשת הרחבה של הדברים ודווקא בואו נתחיל באמת בנושא הזה של למידת החקר, שהוא נושא משותף לבית ספר מעלה שחרות ולמרכז מדעי ים המלח והערבה.

<חנן גינת: אז רשימה עם השמות, עם התחומים השונים, כל העבודות.

<חנן גינת: הרבה מאוד, אני מסכים לגמרי, אני לא אגיד שזה יותר קל, זה אחר לעסוק בגיאולוגיה ובמדעי כדור הארץ ובביולוגיה, יש פה משנה שעברה 16 עבודות בתחומים האלה, זה יותר קל במובנים רבים ממדעי החברה והרוח, אבל האחוזים שאנחנו מגיעים אליהם, ואני עמוק בעסקי עבודות גמר, הרבה שנים, מודע מאוד לקשיים ולשמחתי אנחנו מצליחים כן לעשות.

<חנן גינת: זאת אומרת שאפשר כן לעשות ואני מקווה מאוד ששר החינוך, עם ועדת החינוך, אני מקווה מאוד שהמהלכים האלה יצליחו.

<חנן גינת: אני אישית מאמין מאוד בלומד העצמאי, במרחב האוטונומי של הלומד העצמאי.

<חנן גינת: נזמין את ענבה.

<חנן גינת: ענבה בוגרת בית ספר מעלה שחרות.

<חנן גינת: היא הייתה פה בסטטיסטיקות והיא תגיד כמה דברים על העבודה.

<ענבה: שלום, קוראים לי ענבה.

<ענבה: אני בת משק מקיבוץ קטורה, סיימתי בשנה שעברה י"ב בבית הספר ועשיתי עבודת גמר על עליית המפלס של בריכה 5 בים המלח והדרכים לפתרון של הבעיה שנוצרת.

<ענבה: בריכה 5 בים המלח היא בעצם בריכה תעשייתית של מפעלי ים המלח שבעזרתה הם מייצרים חלק מתהליך הייצור של חומרים שהם רוצים לייצר, אשלג, ברום, מגנזיום וכו'.

<ענבה: בריכה 5 היא בריכה ענקית, 80 קילומטר רבועים, והיא הבריכה שלצדה, לחופיה שוכנים כל המלונות שאנחנו מכירים, 14 מלונות.

<ענבה: מה שקורה בה זה שכל שנה עולה בה המפלס ב-20 סנטימטר, שוקע בה מלח השולחן, שהוא לא כל כך כלכלי להפיק אותו והוא פשוט שוקע שם וגורם למפלס לעלות.

<ענבה: הבעיה שנוצרת היא שהמפלס שעולה מסכן את בתי המלון ואת כל התשתיות שנמצאות לחופי הבריכה.

<ענבה: אפשר לראות פה בתמונה הזו את בריכה 5.

<ענבה: פה נמצאים המלונות.

<ענבה: מה שאני בעצם חקרתי זה את הפתרונות שהציעו.

<ענבה: בדקתי מה הכי כלכלי, מה הכי סביבתי, מה הכי תיירותי.

<ענבה: כמובן שקציר המלח, שזאת החלופה שנבחרה היא הכי הכי טובה.

<ענבה: נבחנו שלוש חלופות, חלופת הלגונה, שזו חלופה שבה תיבנה לגונה באמצע הבריכה.

<ענבה: מצד אחד ייקצר המלח, בצד השני פה בבריכה לא ייקצר המלח, וככה בעצם סוג של יפתרו את הבעיה.

<ענבה: ליד המלונות ישמרו על מפלס נמוך.

<ענבה: זאת חלופה לא טובה, היא לא לטווח ארוך, היא מסוכנת, היא ירדה מהפרק די מהר.

<ענבה: החלופה השנייה היא חלופת העתקת המלונות, שזו חלופה שמציעה להעתיק את כל המלונות שנמצאים לחופי הבריכה ובסיכון גבוה למקום רחוק יותר.

<ענבה: זו חלופה שהיא טובה לתיירות, כלכלית היא הכי טובה, היא הכי זולה, אבל היא גם לא לטווח ארוך, באיזה שהוא שלב המפלס יעלה ויגיע גם למלונות המרוחקים יותר.

<ענבה: ולבסוף הגענו לחלופת הקציר, שזו החלופה המועדפת, החלופה שנבחרה בעצם על ידי הממשלה, שבה ייקצר המלח על ידי דוברות והמלח שייקצר יועבר חזרה לים המלח ושם ישקיעו אותו חזרה.

<ענבה: החלופה הזאת היא חלופה סביבתית, היא חלופה מאוד יקרה, שזאת הייתה הבעיה העיקרית בבחירה שלה.

<ענבה: בסוף היא נבחרה - - -

<חנן גינת: ענבה, אני עוצר אותך פה בהסבר המדעי, בגלל לחץ של זמן.

<חנן גינת: שני דברים, אני רוצה קודם כל להגיד, ענבה זכתה במקום הראשון בפרס של קמפוס ירוק של אוניברסיטת בן גוריון בשנה שעברה, בזכות עבודה מצוינת.

<חנן גינת: במשפט אחד, רק מה עשית פה בחודשים האחרונים?

<חנן גינת: בוגרת בית ספר?

<ענבה: בחודשים האחרונים, הזדמן לי לבוא לעבוד בבית הספר בתור סייעת בכיתת חינוך מיוחד בכיתה ט'.

<ענבה: זו הייתה חוויה ממש טובה, סיימתי לפני שבוע את העבודה, אני מתגייסת בעוד שבוע וחצי וזה ממש נתן לי פרספקטיבה אחרת על ה - - -

עמרם מצנע: את הכרת את החינוך המיוחד לפני זה, או שזו ההיכרות ה - - -?

<ענבה: לא, למדתי בכיתה רגילה פה בבית הספר, כיתה מוגברת, הייתה לי היכרות עם החינוך המיוחד מהתלמידים שהיו איתי, השתלבו איתי בכיתה, לא איזה שהיא התמחות.

<ענבה: לא יותר מדי.

<ענבה: היו צריכים למצוא החלפה למורה, איכשהו הגעתי לזה וזו הייתה חוויה מעולה, היה לי ממש כיף לחזור לבית הספר ולהיות סוג של מורה ולעזור לתלמידים שקשה להם.

עמרם מצנע: יפה.

<חנן גינת: בהצלחה בגיוס, ענבה.

עמרם מצנע: לאן את מתגייסת?

עמרם מצנע: לחיל האוויר, מודיעין.

<חנן גינת: עוד משפט אחד, על הפרויקטים שאנחנו עושים פה עם תלמידי בית הספר.

<חנן גינת: בעצם הרעיון לעשות פרויקטים שיש להם גם זיקה לאומית.

<חנן גינת: התחלנו פה בבית הספר את הפרויקט שנקרא מסלולרי, מדריך טיולים סלולרי.

<חנן גינת: תלמידי בתי ספר בישראל, היום זה 30 בתי ספר, כותבים את האיזי גייד של מדינת ישראל.

<חנן גינת: כל זה אפליקציה בטלפון, יש כבר 100,000 איש שהורידו את זה.

<חנן גינת: זה נקרא מסלולרי.

<חנן גינת: זו דוגמה אחת.

<חנן גינת: עוד אולי רק שיתוף הפעולה עם הירדנים.

<חנן גינת: אני חושב שזה חשוב, וחשוב להבין שזה קורה.

<חנן גינת: אין לזה פרסום, אבל יש לנו שיתוף פעולה עם הירדנים.

<חנן גינת: בשבוע הבא באים 20 ילדים ירדנים לעין גדי, ובשנה הבאה גם לפה.

<חנן גינת: היו פה גם בשנים האחרונות וזה אמיתי וזה קורה.

<חנן גינת: זה מסובך, קשה להגיע לזה, אבל זה קורה.

<חנן גינת: תודה.

עמרם מצנע: תודה רבה.

<אפרת אדר: תודה, חנן.

<אפרת אדר: אני מזמינה את פלאי, תלמיד כיתה י"ב, שלומד במגמת ביולוגיה, לספר לנו על המגמה.

<פלאי: שלום, אני פלאי מאילת.

<פלאי: אני בכיתה י"ב.

<פלאי: אני עשיתי עבודת גמר בביולוגיה.

<פלאי: העבודה שלי עסקה בעצם בשימוש באולווה, שזה חסת ים, מעורבת, לטיפול בעודפי ניטרט, שזה סוג של פסולת מדגים, ממי מוצא של בריכות דגים.

<פלאי: עשיתי אותה במכון לחקר ימים ואגמים באילת.

<פלאי: אז תוצאה, זיהום של גידול דגים אינטנסיבי הוא בעצם אמוניה, בוצה וניטרט.

<פלאי: כיום מצאו דרכים להיפטר מהאמוניה והבוצה, שאני לא אפרט עליהן, והאתגר העיקרי שאיתו מתמודדים מגדלי דגים הוא ניטרט והעבודה שלי מתמקדת בניטרט.

<פלאי: אז המערכות המשולבות שנחקרות במלח"י, שזה המכון לחקר ימים ואגמים באילת, בנוסף על הדגים, מורכבות גם ממיני אורגניזמים שונים שמטמיעים ניטרטים מצד אחד ומהווים תוצר חקלאי מאידך.

<פלאי: המחקר שלי מתרכז באולווה לקטוקה, שזה חסת הים, כאחד מהמרכיבים החשובים לטיהור מדי דגים מהמערכות המשולבות הללו.

<פלאי: אז למה אולווה לקטוקה?

<פלאי: היתרונות שלה, יש לה קצב גדילה גבוה, יכולת לקיחת ניטרטים מהמים, שזה בעצם הפסולת של הדגים, היא נוחה מאוד לגידול וקציר והיא מקור לחלבון.

<פלאי: לעומת זאת בגלל שהיא מוגבלת ביכולת הטמעת הניטרטים שלה, צריך לגדל אותה בברכות גדולות ושטוחות, שתופסות שטח רב וזה לא כלכלי.

<פלאי: בנוסף בעקבות החיסרון הזה אני בעצם אמצא מנגנון כלשהו בתוך האצה בשביל לאיין אותה ולהפוך את כל העסק הזה לחסכוני.

<פלאי: אז הרקע לעבודה שלי הוא בעצם במצב רעב, האולווה מגדירה את ייצור ה-NR, שזה ניטרט רדוקטז, זה אנזים שמאפשר הטמעת ניטרט מהמים.

<פלאי: ההשערה שלי הייתה שאולווה מורעבת, כלומר ריכוז NR גבוה, תטמיע ניטרט רב יותר מהמים ותהיה יעילה בניקוי, ולכן העבודה שלי עסקה בלכמת את היעילות של טיהור המים מניטרט באולווה מורעבת ולבסוף אני גם אציע פתרון לבניית מערכת המבוססת על אלווה מורעבת, שתאפשר הטמעה יעילה של ניטרט מהמים, גם בבריכות עמוקות וגם בבריכות צרות וחסכוניות.

<קריאה: טוב שאתה מבין את זה.

עמרם מצנע: זה טוב גם לים, או רק לבריכות?

<פלאי: זה טוב לבריכות.

<פלאי: יש שני פתרונות, או לשפוך לים ולהפר את המאזן האקולוגי, אנחנו לא רוצים את זה, או באמת לקחת את הפסולת הזאת ולעשות איתה משהו, תוצר כלשהו, ואז אנחנו מרוויחים משני הצדדים.

עמרם מצנע: ואז האולווה הזו סופגת את הניטרטים?

<פלאי: היא מטמיעה את כל הפסולת.

עמרם מצנע: ואז את האולווה הזו קוצרים?

<פלאי: זה חומרי הזנה שהיא סופחת אליה, קוצרים אותה ומוכרים אותה.

<פלאי: אז מרוויחים פעמיים.

<פלאי: המערכת שלי בעצם הורכבה מבריכות דגים שעברו מים לבריכות שיפוע, שבעצם שם כל החומרים המוצקים למיניהם הופרדו ומשם המים הועברו לדולבים שלי, שאתם יכולים לראות פה, שהורכבו מביקורת, שני טיפולים על כל אחד מהטיפולים, והביקורת היה שלוש חזרות, כמו שאתם יכולים לראות.

<פלאי: אני אמשיך ישר לתוצאות.

<פלאי: אפשר לראות, הצבע הירוק זה הביקורת, האדום זה 3 קילו והכחול זה 1 קילו אולווה.

<פלאי: אפשר לראות פה בגרף הימני אמוניה, שמוטמעת לאורך זמן, לפי הסקלה בצד.

<פלאי: מה שאפשר להסיק מהגרף הזה, שאולווה מורעבת יעילה יותר בהטמעת ניטרטים, ודבר שני, שהריכוז של האולווה בזמן שהיא מורעבת לא משפיע על הטמעת הניטרטים.

<קריאה: איך מרעיבים אותה?

<אודי גת: אין זמן לענות על שאלות.

<פני: לגבי הניטרט, שהוא בעצם האתגר המרכזי שאני רוצה לפתור.

<פני: אפשר לראות פה יעילות מאוד גבוהה, שתוך חמש שעות אני מטמיע את כל הניטרט במים, לעומת האולווה השבעה שלוקח לה הרבה זמן.

<פני: מסקנות מכל המחקר שנעשה: אולווה מורעבת הטמיעה אמוניה פי שלושה מהר יותר וניטרט פי ארבעה מהר יותר, מאולווה שבעה במים עומדים.

<פני: השימוש באולווה מורעבת הוכח כיעיל ומהיר בסילוק ניטרטים מהמים במערכת סגורה.

<פני: לכמות האור בדולבים יש השפעה מכרעת על יעילות הטמעת הניטרטים מהמים ולכן הצפיפות 1 קילו הייתה הרבה יותר יעילה מ-3 קילו אולווה וכמות הניטרטים היא הגורם המקביל לגדילה שלה.

<פני: הצעות להמשך מחקר היה בעצם לבנות את הניסוי הזה במערך הרבה יותר גדול, לכמת את משך יעילות ההרעבה של האולווה ולבחון את תפקוד האולווה במיכלים הרבה יותר גדולים עם בריכות הרבה יותר גדולות ולראות עד כמה כלכלי זה יהיה.

שמעון אוחיון: פרסמת את העבודה הזאת?

<פלאי: בדרך.

<אפרת אדר: לא, הוא הגיע לתחרות והוא עבר שני שלבים, הוא הגיע לגמר בתחרות של מוזיאון המדע בירושלים.

שמעון אוחיון: שיפרסם את זה.

<אפרת אדר: כן, זה חלק מפרויקט מחקר שהם עושים אותו בחקר ובעצם המעבדה של מוטי שפיגל עובדת על זה ופני הצטרף למחקר והוא עשה את זה ב - - -

עמרם מצנע: איך מגיעים לשאלת המחקר?

עמרם מצנע: ראית אולווה והיא הרטיטה את לבך?

<פלאי: זה בעצם בעיה כלשהי שאותה מנסים לפתור.

עמרם מצנע: כן, אבל מאיפה הגעת לזה?

<פלאי: אז מה שקרה, מוקי, המנחה שלי מהמכון, כבר הרבה שנים מנסה להתמודד עם הבעיה הזאת, כי אולווה היא שיטה ישנה לסנן את המים וכל פעם הוא מצא פטנט אחר ושונה איך אפשר כמה שיותר לאיין אותה ופה הוא - - -

עמרם מצנע: זאת אומרת זה היה בעצה אחת איתו?

<פלאי: כן, זו הנקודה האחרונה שהוא יכול להפוך אותה לממש יעילה.

<פלאי: תודה לצוות הנפלא, גם מהמכון וגם מבית הספר, שככה תמכו וליוו אותי לאורך כל עבודת הגמר, במשך שנה שלמה, ולבסוף, שאלות, אם יש.

עמרם מצנע: יש לי שאלה, לא מהעבודה.

עמרם מצנע: למה אתה בא מאילת לפה ללמוד?

<פלאי: אוקיי, אז לפני כמה שנים, אני אחזיר אתכם אחורה, כשאני הייתי בכיתה ו', אח שלי היה כיתה מעליי, הייתה שביתה של חודשיים בערך, שככה ממש הוא איבד את הקשר עם הלימודים, חופש, פה שם, הוא הידרדר וההורים שלי פחדו שיקרה לי אותו דבר אז הם מהר מאוד העבירו אותי לפה, כי פה עדיין למדו.

<פלאי: וגם קיבלנו המלצות חמות מדודים שהיו עם הילדים שלהם פה מבית הספר, להגיע ולהצטרף.

<אפרת אדר: תודה, פלאי, תודה רבה.

<אפרת אדר: יישר כוח.

<אפרת אדר: אם אני יכולה לשתף, אתמול דיברתי עם אמא של פלאי, היא התקשרה אליי כדי לשאול איך האח הצעיר, שלומד בכיתה ו' ועולה לכיתה ז' - - -

עמרם מצנע: יש פה עוד פלאי אחד?

<אפרת אדר: כן, עוד פלא.

<אפרת אדר: נתיבים משותפים.

<אפרת אדר: אני לא אדבר על יום עבודה, למרות שזה אחד המאפיינים המובהקים של בית הספר, וטיולים שנתיים, אנחנו נעבור נתיבים משותפים, פרויקט משותף לבית הספר המקיף עין מאהל ולבית הספר שלנו, מעלה שחרות.

<אפרת אדר: למעלה מ-13 שנים מתקיים שיתוף פעולה שהולך ומתהדק בשנים האחרונות, סמינרים משותפים אצלנו בערבה וביקורים בכפר.

<אפרת אדר: בחמש השנים האחרונות יוצאות משלחות משותפות של נציגי תלמידים משני בתי הספר, יחד עם שני מורים, לשבועיים וחצי של פעילות ולמידה משותפת בארצות הברית.

<אפרת אדר: אמיר ויוליה, שיצאו במשלחת האחרונה, יספרו קצת על החוויה והתהליך.

<אפרת אדר: יוליה היא תלמידת כיתת נעל"ה ויצאה למשלחת בקיץ האחרון.

<אמיר-תלמיד: שלום לכולם.

<אמיר-תלמיד: אנחנו נציג באופן כללי את הפרויקט.

<אמיר-תלמיד: זה פרויקט שמתקיים הרבה שנים בבית הספר, שבו מתקיימים כמה מפגשים כבר מכיתה ט' עם בית הספר המקיף עין מאהל, כפר ערבי ליד נצרת.

<אמיר-תלמיד: זה מתחיל בטיול מים משותף של יום אחד באזור הצפון, אנחנו נוסעים לשם, שם החיבור מתחיל.

<אמיר-תלמיד: בכיתה י' הם מגיעים אלינו לאירוח ופעילות בת יומיים, שהילדים מתארחים בילדים שהתנדבו.

<אמיר-תלמיד: אני הייתי אחד מהם, למשל, שאירחתי שני ילדים משם.

<אמיר-תלמיד: בחודש פברואר לאחר מכן נסענו לעין מאהל, גם לאירוח בין יומיים ופעילויות ביחד בבית הספר שלהם.

<אמיר-תלמיד: לאחר מכן גם היה לנו מפגש ביחד בירושלים, בבית המשפט העליון, שם עברנו איזה שהוא סיור כזה ביחד, הערבים והיהודים.

<אמיר-תלמיד: כל זה היה הכנה לנסיעה המשותפת לארצות הברית.

<אמיר-תלמיד: עשו לנו ראיונות בבית הספר.

<אמיר-תלמיד: בשכבה שלנו מתוך המספר של 80 תלמידים, אז 30 באו לראיונות, הראו נכונות לנסוע לארצות הברית ביחד, הראו נכונות להיות חלק מן הפרויקט הזה.

<אמיר-תלמיד: אני ויוליה היינו שניים שנבחרנו.

<אמיר-תלמיד: יוליה תציג את הפרויקט שבתוך ארצות הברית, שזה פרויקט כלל עולמי, ששמו,friends for ever.

<יוליה: נבחרנו ואנחנו כבר חלק מתכנית friends for ever כשהמטרה להפגיש נוער ממקומות מסוכסכים, למשל פגשנו שם גם משלחת מצפון אירלנד שמורכבת מפרוטסטנטים וקתולים.

<יוליה: לפני שיצאנו לארצות הברית אז פגשנו גם משלחת שנייה מישראל ולפני כמה ימים נסענו ופגשנו את המשלחת של השנה וגם של שנה שעברה.

<אמיר: כן, חשוב לציין שהפרויקט לא נגמר, ארצות הברית זה רק ההתחלה שלו.

<אמיר: השם הוא friends for ever.

<יוליה: המטרה שלנו עכשיו להכין את כיתה י' לקבוצה שלהם.

<אמיר: והמפגש בכפר שייערך בפברואר.

<אפרת אדר: יוליה, אולי שני משפטים על פרויקט נעל"ה, על התכנית, על ההגעה לבית הספר.

<אפרת אדר: על קיבוץ אילות.

<יוליה: אני תלמידה מכיתת נעל"ה, אני וכל התלמידים מהכיתה שלי הגענו לפני שנתיים וארבעה חודשים לארץ.

<יוליה: בהתחלה היה מאוד קשה לנו כי לא ידענו את השפה וגם היה קשה להתחבר לסביבה, לאקלים, לחברה.

<יוליה: אבל הסתדרנו, אנחנו לומדים עכשיו כמעט כרגיל.

<יוליה: למשל אני לומדת ארבע יחידות מתמטיקה עם כולם וחמש יחידות אנגלית עם כולם וגם לומדת מגמת תיאטרון וגיאולוגיה.

<אמיר: רק לסכם.

<אמיר: לא את נעל"ה, את הפרויקט.

<אמיר: אז אני אגיד שלמשל חלק מהאינטראקציה עם הנוער הערבי כן היו קשיים, כי אפשר להתכחש לזה שזה בעצם תרבויות שונות ובאים מרקע ומקומות שונים, אז כן היו קשיים.

<אמיר: למשל היה קושי מאוד גדול של בחירת המוזיקה שנשמע, או נגיד היה איזה שהיא בעיה, בעיקר הסכסוכים, לא נקרא לזה סכסוכים, יותר ויכוחים לגבי אלוהים, שזה בעצם דברים - - -

<אודי גת: לא צריכים ערבים בשביל להסתכסך על זה.

<אמיר: זה נכון.

עמרם מצנע: הם היו יותר דתיים?

<אמיר: כן.

עמרם מצנע: אתם לא דתיים.

<אמיר: כן.

<אמיר: או שהיו סכסוכים לגבי לגיטימציה של הומוסקסואלים.

<אמיר: אלה דברים שעלו הרבה.

<אמיר: אני חושב שבאופן כללי מה שהחזיק אותנו חברים טובים במשך שבועיים וחצי, היה בעצם הכבוד ההדדי שרחשנו אחד לשני.

<אמיר: למשל גם אם היה איזה שהוא ריב לגבי המוזיקה, שאני אספר שהיה ריב לגבי המוזיקה - - -

<אודי גת: שאלה יהיו הריבים.

שמעון אוחיון: והסכסוך הישראלי-פלשתינאי?

<אמיר: היה מעין חוק שהיה ממש כמעט אסור להיכנס לזה, זו גם אחת הסיבות שנסעו לארצות הברית, שזה מקום די נייטרלי מבחינתנו לסכסוך.

<אמיר: למשל אם היו עושים איתנו ראיון, שאלו אותי שאלה על ה-west bank, אז היה אסור לי להגיב.

<אמיר: אבל עכשיו עברנו סמינר בקשר לסכסוך ואני חושב שהיה מוצלח מאוד, הדעות היו שונות כמובן.

<אמיר: אבל זה משהו שאנחנו רוצים מאוד שגם יחלחל לעולם המבוגרים ואולי יעזור להביא את הדו קיום הזה שאנחנו שואפים אליו, זה בעצם הכבוד שרחשנו, גם אם הדעות שונות השיחה נמשכה, הקשר נמשך ונהיינו חברים.

שמעון אוחיון: זה מעניין מה שאתה אומר.

שמעון אוחיון: לגבי מוזיקה, זה מאוד מעניין ומפתיע לא לטובה.

שמעון אוחיון: אנחנו מנסים לחשוב שאחד מתחומי התרבות שאנחנו צופים שבחברה הישראלית הוא יקדם סובלנות, נאמר בקטע הזה, זה המוזיקה.

שמעון אוחיון: יש לא מעט תחומים אחרים שאנחנו לא כל כך נוטים להיות סובלניים, נניח אני אקח משהו מתחום ארכיטקטורה, אמנות מסוג אחר או תיאטרון, והנה אתה עכשיו קצת - - -

<אמיר: כן, אבל אני חייב לציין שזה היה קורה עם כל אחד, כי אנחנו בעיקרון שמענו יותר סגנון רוק.

<אמיר: הם שמעו ישראלי, אבל מזרחית, אנחנו לא כל כך שומעים את זה.

<אודי גת: אני הגעתי לקיבוץ קטורה כצבר, 20% צברים בקטורה ו-80% אנגלוסקסים והיו לנו בעיות עם המוזיקה גם בקטורה.

עמרם מצנע: יש גם בעיה אצלנו בארץ.

עמרם מצנע: עכשיו התחיל להתעורר עוד פעם הוויכוח.

<אפרת אדר: לא נספיק להציג את החדשנות, את התכניות החדשות וגם את האתגרים והקשיים בדרך.

<אפרת אדר: אני מקווה שכן אפשרנו חשיפה לתחומי העשייה הייחודיים בבית הספר.

<אפרת אדר: אנחנו נצא לסיור קצר ונשמע במרכז מהות מברנדה שמנהלת את המרכז, על המרכז, המטרות וכו' ונגיע לחממה.

<אפרת אדר: (מרכז מהות)

<ברנדה האוזלר: אני אחת הצפון אמריקאים שהגיעו לקיבוץ כבר לפני 30 שנה.

<ברנדה האוזלר: נפל בזכותי לפתוח את מהות בבית ספר מעלה שחרות.

<ברנדה האוזלר: מהות זה מרכז להתעצמות ותובנה לנוער עם הפרעות קשב וריכוז ו/או לקויות למידה, שלא שייכים למסגרות של החינוך המיוחד.

<ברנדה האוזלר: זאת אומרת יש לנו אוכלוסיה מאוד גדולה של ילדים עם הפרעות קשב שהם אינטליגנטים מאוד, נבונים מאוד, מסוגלים מאוד, אבל נופלים לפעמים בגלל קשיים במה שנקרא התפקודים הניהוליים במוח, שזה תכנון, סדר, ניהול זמן, קביעת סדרי עדיפויות וכל זה.

<ברנדה האוזלר: במהות אנחנו עובדים בשני מישורים, אחד זה קודם כל התובנה במהות, שזה לבנות את ההבנה מה זה הפרעת קשב בכלל, איפה זה פוגש אותי בחיים שלי, איפה זה תוקע אותי בחיים שלי, אבל גם איפה העוצמות שלי מתוך זה ואיפה אני יכול למנף את עצמי גם בתוך התופעה הזאת.

<ברנדה האוזלר: ההתעצמות זה ללמוד את הכלים לעקוף את הקשיים.

<ברנדה האוזלר: אז אנחנו עובדים איתם במה שאני קוראת כלי אימון, כלים של העצמה, קביעת מטרות, יצירת חזון, יחד עם כלים ללמוד אסטרטגיות, אסטרטגיות להתארגנות, ניהול זמן, אסטרטגיות למידה, איך אני קורא טקסט ומבין שאני מבין מה כתוב בטקסט, איך אני עונה על שאלות בבגרות בהיסטוריה בצורה נכונה ותקינה ואלה אסטרטגיות שהילדים יכולים לעמוד.

<ברנדה האוזלר: אנחנו לא מלמדים אותם את החומר, הילדים הם בעלי יכולת גבוהה מאוד ואין שם בעיה.

<ברנדה האוזלר: המרכז הזה, אתם רואים, זו לא כיתה רגילה וזה נורא חשוב.

עמרם מצנע: נכנסנו והרגשנו מיד נעים.

<ברנדה האוזלר: נעים וביתי.

<ברנדה האוזלר: זה אחד העקרונות של מהות.

<ברנדה האוזלר: אתם רואים פה את המפה, השנה נפתחו 26 מרכזים בארץ, אנחנו הנציגים בדרום, כל הרשת הזו הוקמה על ידי אישה בשם ד"ר נעמי ורמברנד מסמינר הקיבוצים, נעמי פתחה את המרכז הראשון בסמינר הקיבוצים לסטודנטים בעלי הפרעת קשב וריכוז.

<ברנדה האוזלר: היא ראתה שהשילוב של שיחות אישיות, העצמה וכלים ללימוד אסטרטגיות פשוט הצליח והיא החליטה שצריך להכניס את המרכזים האלה לבתי ספר תיכון.

<ברנדה האוזלר: המרכז הזה, יש לנו, כמו שאתם רואים, פינת ישיבה, משרד, יש גם חדרים קטנים לקבוצות קטנות, כי הרבה פעמים יש יותר מקבוצה אחת.

<ברנדה האוזלר: אנחנו בבנייה, אנחנו בונים את המרכז.

עמרם מצנע: יש מחקר ששני שליש מדיירי בתי הכלא הם חבר'ה עם לקויות למידה.

<אפרת אדר: אנחנו החלטנו בהקשר הזה של הכניסה לרפורמות, ולא דיברנו על הקושי והמורכבות של הטמעת שתי רפורמות בבית ספר אחד קטן, אופק חדש ועוז לתמורה ומורים - - -

עמרם מצנע: אני מכיר את זה.

עמרם מצנע: אתם בארגון?

<אפרת אדר: אנחנו גם וגם, אז יש מורים שעובדים באופק ובעוז, מורים שעובדים רק בעוז ובעולם הישן, מורים שעובדים - - - מורכב מאוד.

<אפרת אדר: לרוח בית הספר זה מורכב מאוד, אבל החלטנו שאחת ההשתלמויות הבית ספריות לכלל הצוות תהיה בתחום מהות, על ידי מנחה שמגיע אלינו מסמינר הקיבוצים ומנחה את כלל הצוות כדי להרחיב את המעגל, לא רק למעגל של הצוות שעובד כאן במרכז, אלא לכלל הצוות.

<אפרת אדר: (החממה)

<טל הולצמן: - - - כאשר מה שאנחנו לומדים פה זה גם עם ילדים של חינוך מיוחד, גם עם ילדים מצוינים, גם עם ילדים מכל הגילאים ומכל הרמות, בעיקר הדגש הוא על תחום של מדעים, אנרגיה מתחדשת, יש לנו פה מתחם שעושים בו ניסויים וכן הלאה.

<טל הולצמן: המחשבה והאמונה שלנו, שבשביל להגיע גבוה צריך להתחיל עם זה בכיתה א' ובאמת צריך לעבוד ולהביא ל - - - ועבודה מאוד אינטנסיבית של סוגים של כיוונים, עבודה בביולוגיה, עבודה במדעי החקלאות, מחקרים על דגים, מחקרים על דבורים, ואנחנו מאוד משתדלים לחבר אותם לתחומי ומרכזי מחקר שונים, כמו למשל שראיתם, מלח"י, אבל כמובן מרכז מדע ים המלח, המו"פ החקלאי, המו"פ החקלאי של ערבה תיכונה, האוניברסיטה המדעית באילת.

<טל הולצמן: אנחנו משתדלים כמובן לחבר את הילדים שיראו את הדברים האלה ושיוכלו לקחת חלק מהדברים, ותראו שיש לנו אחר כך, בתוך החממה, מעבדות מחקר ודברים כאלה.

<טל הולצמן: וכל הכבוד לבית הספר שהוא מחזיק פה מערכת שכזאת.

<טל הולצמן: הצוות שעובד כאן, אתי שעושה גינון פיסולי עם הילדים ועובדת איתם כאן, גבי שמנהל את החממה והוא מדען במרכז המדע.

<טל הולצמן: (המשך הסיור)

<אודי גת: - - - עכשיו אישרנו את תקציב 2014, אז היו דיונים.

<אודי גת: יש כאלה שרוצים יותר - -- בסוף זה סדרי עדיפויות בכל דבר.

<אודי גת: הכנה פסיכולוגית לזה זה שאני תומך בה כספית, כי הריחוק פה.

<אודי גת: אין ספק שבסדר העדיפות האזורי, בכסף שיש לנו, זה החיבור שאנחנו עושים פה - - - אתה רואה, לא צריכים להיות בתל אביב בשביל להיות מבסוט, להיות גאה.

עמרם מצנע: הפלא היחידי שעוד לא הצלחתי לפענח, היינו בבית ג'אן.

עמרם מצנע: בבית ג'אן סיימו בבגרות, מה שעוד לא פורסם, הוא אמר לי שהם ב-100%, הם היו שלישי בארץ.

עמרם מצנע: זה יישוב סוציו אקונומי נמוך, ונמוך זה כולם נמוכים, והוא עושה את זה על ידי מנהיגות אישית של מנהל בית הספר, מישהו בעל כריזמה ומנהיגות והוא פשוט רודה בהם והוא הצליח לרתום הרבה מאוד מעורבים חיצוניים, כל מיני, קרן רש"י וקרן פה וקרן שם.

עמרם מצנע: וזה מדהים.

עמרם מצנע: קראתי בעיתון, אמרתי אני לא מאמין, נסענו, והיינו בבית הספר ושמענו, ושמענו ילדים, ואומר לי ילד, הייתי עם שבעה מקצועות בשלילי, היום אני ניגש לבגרות מלאה'.

<אודי גת: מה שפה, כשהחלטנו לפני כמה שנים שכל ילדינו יגמרו י"ב, גם אם לא גמרו בגרות, אבל ביקרו בבית הספר, אז זה מקטין מן הסתם את אחוזי הבגרות, אבל במכלול, כשאנחנו אומרים 100% מהילדים סיימו, אין נשירה ו-78% בגרות, אז אתה רואה את הדברים האלה ביחד.

עמרם מצנע: המבחן של הבגרות הוא לא היחידי.

עמרם מצנע: זה גם הנשירה ובאמת איך אתה מתייחס ומה אתה עושה עם אלה שלא, זה המכלול.

<אודי גת: - - - על התל שהוא מצודה רומאית.

<אודי גת: על המפות של הרומאים אנחנו מופיעים, בגלל התוואי המרכזי שהמקום הזה היה פה, צפונה ודרומה וגם מזרחה מערבה.

<אודי גת: הייתה פה תחנה, חיילים, עם ספא, חפרנו פה ספא שלם, זה משהו מדהים.

<אודי גת: התלמידים חפרו פה, נתנו להם קצת כסף כדי שזה יעזור במשלחת לפולין וזה היה חלק מתפיסת עולם חינוכית ערכית.

שמעון אוחיון: וכמובן שיוצאים עם משלחת לפולין?

<אודי גת: כל שנה בקיץ, בסוף י"א.

שמעון אוחיון: וגם את זה אתה מממן?

<אודי גת: אנחנו מסבסדים.

<אודי גת: גם ההורים משתתפים, אבל אנחנו מסבסדים את זה משמעותית.

<אודי גת: למשל את ילדי נעל"ה, אני כמעט מסבסד לגמרי וגם יש ילדים שיכולים פחות אז אנחנו מממנים אותם.

עמרם מצנע: אבל עם הקיבוצים השיתופיים, אתה הרי לא גובה מההורים, אז איך?

<אודי גת: מהקיבוץ, פר ילד.

עמרם מצנע: אתם קובעים את זה בהסכמה בטח, זה לא קשור ל - - -

<אודי גת: אנחנו גובים פה אגרת חינוך תקנית לגמרי, חוקית לגמרי, על פי כל הכללים.

<אודי גת: אנחנו לא מגזימים, אפילו לא בשקל.

<אודי גת: באפשרויות הנוספות שאתם פותחים כוועדה, למשל לפולין, אנחנו גובים מההורים עוד - - -

עמרם מצנע: כי בעצם יכולתם פה לעשות, כי זה לא מההורים, זה מהקיבוץ.

<אודי גת: כן, אבל באר אורה ולאט לאט נכנסו תושבים פה וערבבו לנו את התמונה הוורודה של רק חברי אגודות שיתופיות, זה כבר לא ככה.

<אודי גת: חשבנו והלכנו לראות כמה מקומות שהקימו עמותות בית ספריות, למשל בנהלל, יש עמותה שגובים מההורים כסף נוסף לעמותה והעמותה מממנת כל מיני דברים לבית ספר.

עמרם מצנע: דרך אגב, זה אסור.

<אודי גת: אני יודע שזה אסור, בגלל זה החלטנו שלא, אמרנו שאם היה כבר, מילא, אבל אם צריך להתחיל משהו - - -

עמרם מצנע: זה אסור.

עמרם מצנע: תגיד לי, היישוב הקהילתי בבאר אורה, זו אוכלוסייה שלא - - - ?

<אודי גת: זה 50% אילתים.

עמרם מצנע: משפרי דיור.

<אודי גת: משפרי חינוך.

<אודי גת: מי שרצה ללמוד בבית הספר שלנו היה חייב לגור באזור שלנו.

<אודי גת: כמו התלמיד שהיה שם זה בודדים, הוא יוצא דופן, אני אפילו לא יודע איך הוא נכנס, עכשיו אני חושב על זה, כי בכיתה י' אתה יכול להיכנס, בכיתה י' אתה יכול ללכת לאן שאתה רוצה, אבל לפני כיתה י' יש אזורי רישום.

עמרם מצנע: זה לא בגלל אזורים, אזורי רישום זו בעיה פנימית.

עמרם מצנע: המונח לא נכון.

עמרם מצנע: (הפסקה)

<אודי גת: השטחים החקלאיים זה שטח המועצה והצד המערבי זה שטח אילת.

<אודי גת: כל הבלגן הזה זה כי ישבו שני ראשי עיר ביחד, החליטו מה טוב, מה צריך כל אחד לצרכיו ולאידיאולוגיה וכו' וסיכמו.

<אודי גת: מה שלא קורה בנתניה, מה שלא קורה בהרצליה.

<אודי גת: כל מעברי הגבול.

<אודי גת: מעבר הגבול לטאבה, מעבר הגבול פה, לירדן, הכול היה - - - היה חשוב שמי שעובר את הגבול יידע שהוא באילת.

<אודי גת: עקבה זה עיר שהיא פי שניים וקצת בגודלה מאילת, עקבה היום היא יותר מ-100,000 אנשים והיא ממשיכה לגבול ולהתפתח.

<אודי גת: קרן קימת JNF קנדה תרמו עכשיו מיליון דולר לכל הקטע הזה, לפיתוח ועצים וכל מה שקשור לכניסה לעיר.

<אודי גת: הכניסה לעיר והכניסה למועצה, תלוי באיזה כיוון.

<אודי גת: זו הירידה למעבר הגבול וזה מתקן הסבחה המפורסם, פה מתפילים את המים לכל העיר אילת, זה עוד מימים ימימה, ממש מתחילת העיר.

<אודי גת: המתקן כמובן גדל, הוא מתפיל היום את כל המים של העיר אילת ויש קצת אפילו עודפים שמוזרמים אלינו צפונה, קצת, לחקלאות, אבל מעט מאוד.

<אודי גת: והכוונה היא להגדיל אותו בעתיד עוד יותר.

עמרם מצנע: 100,000 איש, ממה הם מתפרנסים שם, חוץ מתיירות?

<אודי גת: זה פשוט מדהים.

<אודי גת: נאמר אתה עובר, מעל שבעה אנשים אם אתה עובר את הגבול אתה צריך שוטר איתך, שילווה אותך, אם אתה במונית או ברכב.

<אודי גת: אם אתה עד שבעה אנשים אתה לא צריך, מעל שבעה אנשים.

<אודי גת: מה אני רוצה להגיד?

<אודי גת: המון המון עובדי ציבור, יש פי ארבעה אנשים רק בתחנת המעבר מאשר בתחנה הישראלית.

<אודי גת: אתה רואה בכל פינה, אבל המשכורת מאוד נמוכה.

<אודי גת: לא רואים פה, אבל בנו כמה מלונות ענק ברשתות בינלאומיות שם, ויש להם את הנמל שהוא נמל ענק וגדל, יש להם פוספטים, הכול עובר דרך הנמל הזה.

<אודי גת: והרבה בונים, בשנים האחרונות.

<אודי גת: גם יש להם מצרים שמגיעים במעבורת ממצרים לירדן.

<אודי גת: הנה הבריכות שמימנו את בנק הפועלים.

עמרם מצנע: איזה דגל יש שם.

<אודי גת: אומרים שזה הדגל עם שיא גינס, הכי גדול בעולם.

<אודי גת: אני יושב ראש רשות הניקוז האזורית פה, גם של הערבה התיכונה, גם של חבל אילות וגם של אילת, וכל כמה חודשים אני עובר לראות מה הם עושים, כי רוב המים, כל הזרימות והשיטפונות מגיעים מההרים שם.

<אודי גת: מכיוון שאנחנו, ישראל, במקום יותר נמוך, אז הכול עובר אותם, אז הם עשו צינורות כדי שיעבור אותם ויגיע אלינו.

<אודי גת: זה עדיין מהמקומות הכי פופולאריים באילת.

<אודי גת: הקניות.

<יהודית גידלי: יותר ממול הים וזה?

<אודי גת: מול הים וזה זה ה - - -

<יהודית גידלי: האמת שזה מתחם מאוד חביב.

<אודי גת: ה'להיות בחוץ לארץ' כשנוסעים לאילת, זה גם משפיע על תרבות הקניות.

<אודי גת: בחוץ לארץ אתה קונה יותר ממה שאתה קונה בבית.

<אודי גת: זה קו האוטובוס של המועצה, שיוצא מפה ועד קיבוץ יהל, שש פעמים ביום, הלוך ושוב.

<אודי גת: הוא מוכר על ידי משרד התחבורה ולכן האוטובוסים שלי הם לא צהובים, את כולם צבעתי בכתום, אם כי זה לא ממש, האוטובוסים הצהובים - - -

עמרם מצנע: בצהובים אתה לא יכול לגבות כסף.

<אודי גת: בדיוק ככה.

עמרם מצנע: זה מחזיק את עצמו?

<אודי גת: מאוד.

<אודי גת: מחלקת התחבורה אחרי הכול מעבירה לקופת המועצה כחצי מיליון שקל בשנה.

<אודי גת: כיוון שבקיבוצים אין רכבים פרטיים לרוב האנשים, אז זה כלי התחבורה גם שלהם.